ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/1142/16
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" січня 2016 р. Дарницький районний суд м. Києва в складі:

головуючої судді Сирбул О.Ф.

за участю секретаря Семенченко Я.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» про визнання пункту договору недійсним та виключення його з умов договору, -

встановив:

У жовтні 2015 року ОСОБА_2 (далі по тексту - позивач) звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» (далі по тексту - відповідач) про визнання пункту договору недійсним та виключення його з умов договору, посилаючись на те, що 05.04.2005 р. між сторонами було укладено кредитний договір № 28.3/І-05.05.1, згідно з умовами якого позивач отримав кредит в сумі 36 000,00 доларів США на споживчі цілі, відсоткова ставка 15,7 % річних. 21 травня 2007 року між сторонами було укладено договір № 2 про внесення змін до кредитного договору та нова відсоткова ставка становить 13,5 % річних. 10 жовтня 2008 року між сторонами було укладено додаткову угоду, якою п. 1.3. кредитного договору викладений в новій редакції і визначена процентна ставка за користування кредитом в розмірі 17 % річних. Позивач у жовтні 2013 року звернувся до Дарницького районного суду м.Києва з позовом до відповідача про визнання недійсними п. 4.7 кредитного договору № 28.3/1-005.05.1 та п. 4.5 договору № 2 про внесення змін до кредитного договору від 05.04.2005 року №28.3/1-005.05.1 від 21.05.2007 р. і виключити їх з умов цього кредитного договору.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 04.04.2014 р. у задоволенні вказаного позову ОСОБА_2 було відмовлено, однак рішенням Апеляційного суду м. Києва від 03.06.2014 р. рішення суду першої інстанції було скасовано та постановлено нове, яким відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ПАТ «Родовід Банк» про захист прав споживача та визнання окремих положень кредитного договору недійсними та виключення їх з умов кредитного договору з підстав пропуску строку позовної давності. ОСОБА_2 посилався на те, що згадані договори в порушення ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" містять в собі умови, які є несправедливими і ця обставина є встановленою рішенням Апеляційного суду м. Києва від 03.06.2014 р., тому не повинна доказуватись при розгляді цієї справи, як це передбачено ст. 61 ЦПК України.

В своїх позовних вимогах просив суд визнати п. 4.5. договору № 2 від 21 травня 2007 року про внесення змін до кредитного договору від 05 квітня 2005 року № 28.3/І-005.05.1 недійсним та виключити його з умов договору починаючи з 03.06.2014 р.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_2 позов підтримав з викладених в ньому підстав та просив його задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_3 в судовому засіданні проти позову заперечував, просив застосувати строки позовної давності та з цих підстав відмовити у задоволені позову (а.с. 31-33).

Заслухавши пояснення осіб, які приймали участь, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити Цивільному Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

У відповідності до статті 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Пунктом 7 Постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. передбачено, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. За змістом статті 216 ЦК та виходячи із загальних засад цивільного законодавства суд може застосувати з власної ініціативи реституцію як наслідок недійсності оспорюваного правочину. Інші наслідки недійсності оспорюваного правочину (відшкодування збитків, моральної шкоди тощо) суд застосовує відповідно до статті 11 ЦПК.

Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 6 Закону України від 12.07.2001 р. № 2664-III "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" договір про надання фінансових послуг повинен містити розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків.

За положеннями ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України від 12.05.1991 р. № 1023-XII "Про захист прав споживачів" (в редакції Закону чинної на час укладення оспорюваних договірних положень) до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором (п. 5 ч. 3 ст. 18 вищевказаного Закону).

Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Відповідна правова позиція міститься і в постанові Верховного Суду України від 25.09.2013 р. у справі № 6-80цс13, яка з огляду на положення ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для застосування судами України.

Судом встановлено, що 05.04.2005 р. між сторонами був укладений договір № 28.3/І-005.05.1 за яким позивач отримав у кредит 36 000 дол. США строком до 05.04.2015 р. із сплатою 15,7 % річних за його використання. За п.4.7 цього договору було визначено, що за порушення строків повернення кредитів чи сплати процентів, позичальник зобов'язується сплачувати Банку за кожний день пеню у розмірі подвійної процентної ставки, встановленої у пункті 1.4 цього Договору, від суми простроченого платежу.

21 травня 2007 року між сторонами була укладена Додаткова угода за якою кредитний договір був викладений в новій редакції, зокрема п. 4.5 нової редакції кредитного договору визначено, що за порушення строків повернення кредитів та/або сплати процентів за користування кредитами, позичальник мав сплачувати банку пеню за кожний день прострочки у розмірі подвійної процентної ставки, яка вказана в п.1.3 цього договору.

10 жовтня 2008 року між сторонами була укладена Додаткова угоду за якою за погодженням сторін п. 1.3 кредитного договору викладений в новій редакції і визначена процентна ставка за користування кредитом в розмірі 17 % річних.

Таким чином, згідно до вищенаведених положень кредитного Договору за порушення строків повернення кредиту чи сплати процентів позичальник мав сплачувати банку пеню річний розмір якої складав: із 05.04.2005 р. - 11 461 % (за умовами договору від 05.04.2005 р. за ставкою 15.7 % х 2 х 365 днів), із 21.05.2007 р. - 9855% (за умовами договору в редакції угоди від 21.05.2007 р. за ставкою 13.5% х 2 х 365 днів), та із 10.10.2008 р. 12 410 % ( 17 % х 2 х 365 днів).

Вказане свідчить, що такі умови п. 4.7 кредитного договору № 28.3/І-005.05.1 від 05.04.2005 р. та п. 4.5 договору № 2 від 21.05.2007 р. про внесення змін до кредитного договору від 05.04.2005 р. № 28.3/1-005.05.1 є несправедливими, оскільки встановлюють вимогу щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором, що порушує принцип добросовісності. Такі умови договору свідчать про наявність істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін, а відтак, доводи позивача про наявність підстав застосування п. 5 ч. 3 ст.18 вищевказаного Закону колегія суддів Апеляційного суду м. Києва у справі № 22-ц/796/7675/2014 визнала обґрунтованими (а.с.14).

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 12.03.2015 р. у задоволені позову ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» про визнання недійсним кредитного договору відмовлено (а.с. 39-40).

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. За змістом вказаної норми законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об'єктивної можливості цієї особи знати про ці факти.

Відповідна правова позиція міститься і в постанові Верховного Суду України від 21.05.2014 р. у справі № 6-7цс14, яка з огляду на положення ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для застосування судами України.

Із зазначеним позовом ОСОБА_2 звернувся до Дарницького районного суду м. Києва 09 жовтня 2015 року.

Представник відповідача у судовому засіданні заявив про застосування строку позовної давності як на підставу відмови у задоволенні позовних вимог про що подав письмову заяву (а.с. 31-33).

Позивач в судовому засіданні, повідомив, що про порушене право він дізнався з моменту винесення рішення Апеляційного суду м. Києва, а саме 03.06.2014 р., а тому вважає, що строк позовної давності він не пропустив.

Проте суд не може погодитися з даним висновком позивача, оскільки про наявність положень п. 4.5 договору № 2 від 21.05.2007 р. про внесення змін до кредитного договору від 05.04.2005 р. №28.3/І-005.05.1 позивач дізнався з часу підписання вказаних договорів у травні 2007 року про що свідчить його підпис під вищевказаною угодою. З цього ж часу позивач мав об'єктивну можливість знати про невідповідність вищезазначених і оспорюваних ним положень кредитного договору вимогам п. 5 ч. 3 ст. 18 вищевказаного Закону України «Про захист прав споживачів», а відтак про порушення свого права, та дана обставина викладена і в рішенні Апеляційного суду м. Києва від 03.06.2014 р.

За таких обставин суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню з підстав пропуску позивачем строку позовної давності (ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України).

Частиною 1 ст. 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 88 ч. 1 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

З огляду на відхилення позовних вимог судові витрати стягненню з відповідача не підлягають.

Враховуючи вищенаведене та керуючись ст.ст. 10, 11, 57-61, 208, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

У задоволені позову ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» про визнання пункту договору недійсним та виключення його з умов договору - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва через Дарницький районний суд м. Києва шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. У разі якщо рішення було проголошено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя: