провадження № 2/760/330/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 серпня 2016 року м. Київ

Солом'янський районний суд м. Києва у складі судді Шевченко Л. В.,

за участю секретаря судового засідання Бугайчука О. Р.,

за участю позивача ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4, третя особа: Головне управління юстиції у м. Києві, про визнання договору дарування частково недійсним, ухвалив таке рішення.

Позиції осіб, які беруть участь у справі:

25.12.2015 ОСОБА_1 звернувся до Солом'янського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_4, третя особа: Головне управління юстиції у м. Києві, про визнання договору дарування частково недійсним.

Позовні вимоги, з урахуванням уточнених позовних вимог, позивач обґрунтував тим, що 04.06.1993 він з ОСОБА_5 уклали шлюб та проживали разом однією сім'єю в квартирі АДРЕСА_1, яку він отримав в 1997 році, як науково-педагогічний працівник КПІ.

Відповідно до розпорядження Солом'янської районної в м. Києві державної адміністрації № 32756 від 22.09.2004 вищезазначена квартира була приватизована в рівних частинах на нього, його дружину - ОСОБА_5, та відповідача - доньку ОСОБА_5, після чого їм було видано свідоцтво про право власності на житло, яке зареєстровано в Київському міському бюро технічної інвентаризації 12.10.2004.

Згідно з розпорядженням Солом'янської районної у м. Києві державної адміністрації № 60 від 23.01.2008, житловому будинку № 2 Національного технічного університету України «КПІ» було присвоєно поштову адресу - АДРЕСА_1.

Позивач зазначив, що починаючи з грудня 2005 року його дружина, ОСОБА_5, почала важко хворіти, їй було здійснено низку операцій, а тому враховуючи тяжкий стан здоров'я, потребувала стороннього догляду та значних витрат на своє лікування.

Крім цього, ОСОБА_1 стверджував, що він також потребував утримання та допомоги по господарству, оскільки був людиною похилого віку та хворів на хронічну виразку шлунку, шийний остеохондроз з вираженими больовими симптомами.

У зв'язку з вищезазначеними обставинами, перебуваючи у стані сильного душевного хвилювання за своє здоров'я та майбутнє життя, а також потребуючи з дружиною допомоги в утриманні та догляді, вони домовилися про спільну передачу відповідачу належних їм 2/3 частини квартири АДРЕСА_1 в обмін на здійснення ОСОБА_4 допомоги у їхньому утриманню, догляду та лікуванню.

На виконання вищезазначених домовленостей, 05.04.2011 вони уклали договір дарування частини квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, відповідно до умов якого він, його дружина ОСОБА_5 передали у власність відповідачу належні їм 2/3 частини спірної квартири АДРЕСА_1

Позивач зазначив, що відповідач сумлінно виконувала взяті на себе зобов'язання, допомагала йому з дружиною в побуті, піклувалася про свою матір, регулярно відвідувала її в лікарнях, разом з ним оплачувала рахунки на проведення різних операцій ОСОБА_5

Однак, ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла, після чого відповідач перестала допомагати та утримувати його мотивуючи тим, що вона нічого йому не винна, всю допомогу вона вже надала своїй матері, а свою частину вищезазначеної квартири він подарував їй без будь-яких умов, та на підставі вільного волевиявлення.

Позивач зауважив, що лише після вищезазначених обставин він усвідомив, що маючи на меті укласти з відповідачем договір довічного утримання, він на невигідних для себе умовах підписав договір дарування частини квартири від 05.04.2011.

Внаслідок підписання вищезазначеного договору він припустився помилки, що має істотне значення, а саме щодо юридичної природи правочину, прав та обов'язків сторін, оскільки на момент укладення оскаржуваного договору у нього було відсутнє волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність відповідача.

ОСОБА_1 зазначив, що мав намір передати свою частину спірної квартири, проте лише за умови здійснення відповідачем його довічного утримання.

Після укладення оспорюваного договору він продовжував проживати у спірній квартирі та наданий час також живе в ній, оскільки таке право постійного проживання передбачене договором. Крім цього, він самостійно несе витрати по оплаті житлово-комунальних послуг та утриманню прибудинкової території за квартиру, незважаючи на те, що за спірним договором вона йому вже не належить.

Позивач стверджував, що фактичної передачі майна не відбулося, оскільки на той час відповідач проживала у свого першого чоловіка - ОСОБА_6 в квартирі, розташованій в мікрорайоні Липки в м. Києві.

Крім того, просив звернути увагу, що відповідач, хоча і зареєстрована в спірній квартирі, проте проживає разом зі своїм нинішнім чоловіком ОСОБА_8 в іншому місці, а саме в квартирі АДРЕСА_2.

ОСОБА_1 зазначив, що вищезазначені обставини свідчать про те, що при даруванні належної йому частини квартири він мав на меті укласти договір довічного утримання та при цьому неправильно сприймав істотні умови оспорюваного договору, які вплинули на його волевиявлення.

Враховуючи вищезазначені обставини в сукупності просив суд визнати недійсним договір дарування частини квартири, укладений 05.04.2011 між ОСОБА_1, ОСОБА_5 та ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Джуринською Л. В., зареєстрований в реєстрі за № 1003, в частині дарування ОСОБА_1 ОСОБА_4 1/3 частини квартири АДРЕСА_1.

Позивач та його представник у судовому засіданні позов підтримали та просили його задовольнити його у повному обсязі.

Представник відповідача проти задоволення позову заперечував та просив відмовити у його задоволенні в повному обсязі, мотивуючи тим, що позивач жодним чином не міг розраховувати на своє утримання з боку відповідача, оскільки доходи ОСОБА_9 були не співмірними з доходами самого позивача. Крім цього, зазначив, що договір дарування був укладений не для забезпечення догляду та утримання дарувальників, а навпаки для підтримки відповідача, яка не мала ні значних доходів, ні іншого власного майна.

Також просив суд звернути увагу, що факт проживання позивача в квартирі після укладення договору дарування є не результатом домовленості про довічне утримання, а є спеціальною умовою договору дарування, передбаченої частиною першою статтею 725 ЦК. Зазначена умова виконується у повному обсязі, що визнається і самим позивачем та підтверджується доданими до позовної заяви документами.

Крім того, зазначив, що позивач безпідставно стверджує, що не відбулось фактичної передачі дарунка, оскільки переданий відповідачу договір дарування і є документом, який посвідчує цей факт.

Таким чином, представник відповідача аргументував, що помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Крім цього, представник відповідача просив застосувати позовну давність у цій справі у разі, якщо суд вважатиме доводи позивача обгрунтованими.

Третя особа у судове засідання не з'явилась, однак надіслала до суду пояснення, у якому просила розглядати справу без її участі (а.с. 92-93).

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, з'ясувавши обставини справи, всебічно, повно, об'єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, суд

встановив:

ОСОБА_1 та ОСОБА_5 зареєстрували шлюб 04.06.1993, про що в книзі реєстрації актів про одруження зроблено запис за № 403. Цей факт встановлений на підставі свідоцтва про укладення шлюбу, серії НОМЕР_1, виданого Відділом РАЦС Мінської райдержадміністрації 04.06.1993 (а.с. 10).

ОСОБА_10 є донькою ОСОБА_5, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2, виданому Дніпровським відділом РАЦС м. Києва 18.05.1985 (а. с. 11).

Квартира АДРЕСА_1 належала ОСОБА_1, ОСОБА_5 та ОСОБА_4 в рівних частках на підставі свідоцтва про право власності на житло від 22.09.2004, виданого Відділом приватизації державного житла Солом'янської районної в м. Києві державної адміністрації (а.с. 12).

Відповідно до підпункту 1.2. пункту 1 розпорядження голови Солом'янської районної у м. Києві державної адміністрації № 60 від 23.01.2008, житловому будинку № 2 Національного технічного університету України «КПІ» (стара адреса - АДРЕСА_1) присвоєну поштову адресу АДРЕСА_1 (а.с. 13).

05.04.2011 ОСОБА_1, ОСОБА_5 та ОСОБА_4 уклали договір дарування частини квартири, за умовами якого ОСОБА_1 та ОСОБА_5 передають безоплатно у власність, а ОСОБА_4 приймає як дарунок 2/3 частини квартири АДРЕСА_1, загальною площею 87,00 кв. м., що складається з трьох жилих кімнат, житловою площею - 50,10 кв. м. (а.с. 153-155).

ІНФОРМАЦІЯ_1 дружина позивача, ОСОБА_5 померла, що встановлено судом на підставі свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3, виданим Відділом реєстрації смерті у м. Києві 14.07.2014 (а.с. 17).

З виписки з медичної карти стаціонарного хворого, виданої ДУ «Національний інститут раку» випливає, що ОСОБА_5 був поставлений діагноз - злоякісне новоутворення яєчника, дата встановлення діагнозу: грудень 2005 року (а.с. 52-54).

ОСОБА_1 у період з 03.02.2016 до 05.02.2016 перебував на стаціонарному лікуванні в клініці офтальмології Національного військового медичного клінічного центру «ГВКГ», оскільки має діагноз: ускладнені катаракти обох очей, короткозорість слабого ступеню обох очей. ІХС, дифузний кардіосклероз, ГХ ІІ ст. Цей факт встановлено на підставі виписного епікризу клініки офтальмології Національного військового медичного клінічного центру «ГВКГ» (а.с. 59).

Також, з виписки з медичної карти хворого № 6347 випливає, що ОСОБА_1 з 23.12.2015 по 14.01.2016 перебував на стаціонарному лікуванні у Лікарні для вчених НАН України (а.с. 57).

Згідно з довідкою Національного технічного університету України «КПІ» № 2153/15, у квартирі АДРЕСА_1 проживають та зареєстровані ОСОБА_1 з 20.06.1997 та ОСОБА_4 з 17.05.2001 (а.с. 19).

Позивач здійснює оплату за житлово-комунальні послуги та інші послуги, які надаються за адресою: АДРЕСА_1. Цей факт встановлено на підставі рахунків на сплату за житлово-комунальних та інших послуг за 2011 - 2015 роки (а.с. 61-68, 108-131).

Встановивши усі обставини справи та здійснивши загальну оцінку доказів, суд дійшов висновку, що позовні вимоги належить задовольнити повністю з таких підстав.

Законодавець у пункті третьому частини першій статті 3 ЦК визначив, що однією з загальних засад цивільного законодавства є свобода договору.

Частина перша статті 627 ЦК передбачає, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Положення статті 204 ЦК встановлюють презумпцію правомірності правочину, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Пленум Верховного Суду України у свої постанові від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснив, що «правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом (пункт 7).

Зі змісту частини першої статті 215 ЦК випливає, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частини третьої статті 215 ЦК якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Отже, однією з підстав недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину.

З матеріалів справи випливає, що позивач просить визнати частково недійсним договір дарування частини квартири АДРЕСА_1 в м. Києві, укладений між ОСОБА_1, ОСОБА_5 та ОСОБА_4, оскільки на момент укладення оспорюваного договору у нього було відсутнє волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність відповідача.

Таким чином, стверджував, що вищезазначений договір вчинив під впливом помилки.

Згідно з частиною третьою статтею 203 ЦК волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до частини першої статті 229 ЦК якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Пленум Верховного Суду України у своїй постанові «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06.11.2009 роз'яснив, що «правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним (пункт 19).

Частина перша статті 717 ЦК передбачає, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

З аналізу змісту статей 203, 717 ЦК випливає, що договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Таким чином, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 ЦК та статей 203 ЦК і 717 ЦК у сукупності вважаються правильно застосованими.

Здійснивши системний аналіз норм чинного законодавства, а також дослідивши матеріали справи суд дійшов висновку, що під час укладення оскаржуваного договору позивач неправильно сприймав фактичні обставини правочину, що вплинуло на його волевиявлення під час укладення договору дарування.

Так, допитаний у судовому засіданні як свідок ОСОБА_1 зазначив, що його тяжко хвора дружина висловила бажання на укладення договору. Він, маючи на момент укладення договору 71 рік, хронічні хвороби та, незважаючи на те, що продовжував працювати, потребував допомоги з боку відповідача.

З пояснень ОСОБА_1 та доказів, які містяться в матеріалах справи випливає, що він подарував відповідачу 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 в м. Києві з метою отримання від нього догляду та довічного утримання, оскільки мав незадовільний стан здоров'я.

Таким чином, під час укладення оскаржуваного договору волевиявлення позивача було направлено на укладення договору довічного утримання.

Важливе значення для визначення природи спірного договору має пункт 8 цього договору, яким передбачено, що ОСОБА_1 (дарувальник) має право постійного проживання в квартирі, яка є предметом договору.

Згідно з частиною другою статті 717 ЦК «договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування».

Право дарувальника постійно проживати у подарованій ним квартирі кореспондує обов'язок обдарованого вчинити певні дії на користь дарувальника, зокрема не чинити перешкоди у користуванні квартирою, не виселяти, не продавати квартиру і т.д.

Наявність таких умов у оспорюваному договорі дарування суд тлумачить на користь позивача, оскільки це свідчить про неправильне сприйняття позивачем суті правочину.

Посилання представника відповідача на статтю 725 ЦК, відповідно до якої договором дарування може бути встановлений обов'язок обдарованого на користь третьої особи, є недоречним, оскільки ОСОБА_1 є стороною оспорюваного правочину, тобто дарувальником, а не третьою особою.

У судовому засіданні встановлено, що позивач працює в Національному технічному університеті України «КПІ» з 1969 року та на даний час проживає в квартирі АДРЕСА_1 (квартира АДРЕСА_1).

З матеріалів справи випливає, що вищезазначена квартира є єдиним житлом позивача, яке призначене для проживання, в якому він проживав та продовжує проживати.

З відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно суду стало відомо, що у власності позивача є дерев'яний будинок, житловою площею 14,3 кв. м, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_3.

Однак у суду відсутні відомості чи придатний вищезазначений будинок для проживання позивача, враховуючи його вік та стан здоров'я. Крім того, суд звертає увагу, що позивач на сьогоднішній день продовжує працювати у Київському політехнічному інституті, а тому спірне житло є єдиним, у якому позивач може проживати з метою продовження своєї трудової діяльності.

Суд констатує відсутність фактичної передачі спірної квартири за оспорюваним договором дарування позивачем відповідачеві та продовження проживання позивачем в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Так, факт проживання позивача у спірній квартирі не заперечується сторонами та підтверджується показаннями свідків і письмовими доказами, зокрема, квитанціями позивача про оплату житлово-комунальних та інших послуг.

Відповідач, незважаючи на те, що зареєстрована у спірній квартирі, після укладення договору дарування не проживала у ній.

Суд на підставі показань свідків відповідача: її подруги ОСОБА_12 та її чоловіка ОСОБА_13, суд встановив, що відповідач до розірвання шлюбу з її колишнім чоловіком ОСОБА_14 у лютому 2012 року фактично припинила проживати з ним восени 2011 року. Близько півроку вона проживала у своєї подруги, хоча частину речей зберігала у спірній квартирі. На разі відповідач проживає зі своїм другим чоловіком ОСОБА_13, з яким уклала шлюб у травні 2012 року.

Свідки з боку позивача: ОСОБА_15, ОСОБА_16 та ОСОБА_17 повідомили суду, що обставини з приводу укладання договору дарування їм не відомі. Зазначені свідки підтвердили лише факт тяжкої хвороби дружини позивача, численних операцій, перенесених нею, та великих матеріальних затрат.

Дослідивши фактичні обставини справи, а саме: вік позивача, який народився 11.01.1940, потребу в догляді та допомозі, наявність спірного житла як єдиного, продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування та відсутність фактичної передачі частини спірної квартири відповідачу, суд дійшов висновку про неправильне сприйняття позивачем фактичних обставин договору дарування.

Наведене вище свідчить про те, що при укладенні оскаржуваного договору позивачем мала місце помилка - неправильне сприйняття фактичних обставин правочину, що вплинули на його волевиявлення під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання.

Така правова позиція суду узгоджується з правовими висновками Верховного Суду України, викладеними у постановах від 21.10.2015 № 6-202цс15 та від 16.03.2016 № 6-93цс16, які за правилами статті 360-7 ЦПК мають враховуватися судом при застосуванні норм права.

Враховуючи вищезазначені обставини в сукупності, а також вимоги статей 203 ЦК, 215 ЦК та 229 ЦК, оспорюваний договір дарування частини квартири належить визнати частково недійсним, оскільки він укладений під впливом помилки.

При цьому суд виходить з того, що відповідно до відомостей про об'єкт нерухомого майна з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно станом на 01.07.2016 (а.с. 178-180) та договору дарування від 05.04.2011 (а.с. 153-155) адреса спірної квартири значиться як: квартира АДРЕСА_1, незважаючи на те, що розпорядженням голови Солом'янської районної у м. Києві державної адміністрації № 60 від 23.01.2008, житловому будинку № 2 Національного технічного університету України «КПІ» за адресою АДРЕСА_1 присвоєну поштову адресу АДРЕСА_1.

До того ж, представник відповідача просив суд у разі визнання обгрунтованими доводи позивача застосувати строк позовної давності, оскільки оспорюваний договір був укладений 05.04.2011, а ОСОБА_1 звернувся до суду з цим позовом лише у грудні 2015 року.

Однак, суд зазначає, що перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до частини першої статті 261 ЦК - від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (пункт 28 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»).

Суд встановив, що про наміри відповідача продати спірну квартиру та про відсутність намірів відповідача надавати допомогу позивачу, останньому стало відомо після смерті його дружини ОСОБА_5, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1.

Таким чином, позивач звернувся до суду в межах строків позовної давності, а тому підстави для застосування наслідків спливу позовної давності, передбачених частиною четвертою статті 267 ЦК, відсутні.

Зважаючи на обставини справи, досліджені у судовому засіданні докази та системний аналіз положень чинного законодавства України, суд дійшов висновку про задоволення позову у повному обсязі.

Пленум Верховного Суду України у пункті 31 вищезазначеної постанови роз'яснив, що у справах про визнання правочину недійсним без застосування наслідків недійсності судовий збір сплачується як із немайнового спору.

Розподіляючи судові витрати відповідно до статті 88 ЦПК, суд зазначає, що з відповідача належить стягнути на користь позивача судовий збір в розмірі 487,20 грн., виходячи з розміру мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2015 року (1218 грн.).

Керуючись статтями 3, 203, 204, 215, 229, 627, 717 ЦК, статтями 1, 4-11, 18, 57-66, 79, 88, 157-196, 208, 209, 212-215, 218, 223, 360-7 ЦПК, суд

вирішив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4, третя особа: Головне управління юстиції у м. Києві, про визнання договору дарування частково недійсним - задовольнити повністю.

Визнати недійсним договір дарування частини квартири, укладений 05 квітня 2011 року між ОСОБА_1, ОСОБА_5 та ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Джуринською Л. В., зареєстрований в реєстрі за № 1003, в частині дарування ОСОБА_1 ОСОБА_4 1/3 частини квартири АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 487,20 грн. судового збору.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано, а у разі подання апеляційної скарги - після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду міста Києва через Солом'янський районний суд м. Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Л. В. Шевченко