Справа № 495/5277/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 липня 2016 року м. Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області у складі:

головуючого судді: Мишко В.В.

при секретарі судового засідання: Левченко А.В.

за участю представників сторін:

від позивача: не зявився

від відповідачів: не зявилися

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 495/5277/15-ц

за позовом ОСОБА_1

до:

- ОСОБА_2

- АТ «УкрСиббанк»

про визнання договору поруки недійсним

В С Т А Н О В И В:

31.07.2015 року ОСОБА_1(далі по тексту позивач) звернулася до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з позовною заявою до ОСОБА_2(далі по тексту відповідач-1) та АТ «УкрСиббанк» про визнання договору поруки недійсним(а.с.1-2).

Так, позивач просить суд:

- визнати Договір поруки № 116228 від 24 травня 2007 року, укладений між АКІБ «УкрСиббанк» (далі - Кредитор) та ОСОБА_1 (далі - Поручитель) укладений в забезпечення кредитного договору № 0 від 24 травня 2007 року недійсним;

- визнати припиненими будь-які зобов'язання ОСОБА_1 за Договором поруки № 116228 від 24 травня 2007 року, укладеним між АКІБ «УкрСиббанк» (далі - Кредитор) та ОСОБА_1 (даті - Поручитель).

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 06.08.2015 року відкрито провадження по справі № 495/5277/15-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, АТ «УкрСиббанк» про визнання договору поруки недійсним. Справу призначено до розгляду (а.с.15).

Позивач ОСОБА_1, в судове засідання не з'явилася, але подала до суду заяву, згідно якої просила розглянути справу за її відсутності та зазначила, що заявлені позовні вимоги підтримує у повному обсязі (а.с.81).

Відповідач-1 ОСОБА_3, в судове засідання не з'явився, але подав до суду заяву, згідно з якою проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1 не заперечує та просить суд розглянути справу за його відсутності (а.с.80).

Відповідач-2 АТ «УкрСиббанк», відзив або заперечення на позов ОСОБА_1до суду не надав та в судові засідання не з'явився без поважних причин, про причини неявки суд не повідомив, будь-яких клопотань не заявляв, хоча був належним чином повідомлений про час та місце судового розгляду, що підтверджується наявними в матеріалах справи відповідними поштовими повідомленнями про вручення поштового відправлення (а.с.29, 79).

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 169 Цивільного процесуального кодексу України, суд відкладає розгляд справи в межах строків, встановлених статтею 157 цього Кодексу, у разі першої неявки в судове засідання сторони або будь-якого з інших осіб, які беруть участь у справі, оповіщених у встановленому порядку про час і місце судового розгляду, якщо вони повідомили про причини неявки, які судом визнано поважними.

Неявка представника в судове засідання без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки не є перешкодою для розгляду справи (ч.2 ст.169 ЦПК України).

Враховуючи викладені обставини та норми чинного законодавства, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників судового процесу, на підставі наявних та достатніх для розгляду матеріалів справи.

У відповідності до ч.2 ст.197 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Розглянувши позовну заяву, вивчивши матеріали справи, дослідивши надані докази, суд дійшов до наступних висновків.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно із ч.1 ст.3 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Так, ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 та АТ «УкрСиббанк» про визнання договору поруки недійсним

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом у судовому засіданні, 24.05.2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» (Банк) та ОСОБА_3 (Позичальник) було укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, відповідно до умов якого Банк надав Позичальнику кредит в іноземній валюті в сумі 35 000 доларів США, що еквівалентно 176 760 грн., зі сплатою процентів, комісії в порядку і на умовах, визначених цим Договором, із остаточним строком повернення до 24.05.2011 року (а.с.7-13).

В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором про надання споживчого кредиту № 0 від 24.05.2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» (Банк), ОСОБА_1 (Поручитель) було укладено Договір поруки №116228 від 24.05.2007 (а.с.5).

Відповідно до Договору поруки № 116228 від 24 травня 2007 року, укладеного між АКІБ «УкрСиббанк» (далі - Кредитор) та ОСОБА_1 (далі - Поручитель), Поручитель зобовязується перед Кредитором відповідати за невиконання ОСОБА_3 (далі - Боржник) усіх його зобовязань перед Кредитором, що виникли з Договору про надання споживчого кредиту № 0 від 24 травня 2007 року.

Як стверджує позивач, в серпні 2013 року ОСОБА_1 отримала вимогу державного виконавця відділу Державної виконавчої служби Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції Одеської області про примусове виконання виконавчого листа №2/1519/7345/11, виданого 29.07.2013 року Малиновським районним судом м. Одеси (а.с.14).

Після чого, ОСОБА_1 звернулась до ДВС Білгород-Дністровського МУЮ, де їй стало відомо про рішення суду про стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 солідарно заборгованості за кредитним договором.

З того часу, а саме з серпня 2013 року, ОСОБА_1 почала встановлювати підстави та причини наявності заборгованості за договором, який вона не підписувала, та на якому стоїть підпис, що не схожий на її підпис.Після того, як ОСОБА_3 порушив графік погашення заборгованості, Кредитор звернувся до суду із вимогою дострокового погашення заборгованості солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_1, однак за час судового розгляду справи про стягнення заборгованості, ОСОБА_3 на повідомляв ОСОБА_1 про вимоги банку щодо стягнення заборгованості, через що ОСОБА_1 взагалі не могла знати про вимоги, які Кредитор заявив і до неї, як до поручителя перед Кредитором за невиконання ОСОБА_3 усіх його зобовязань перед Кредитором, що виникли з Договору про надання споживчого кредиту № 0 від 24 травня 2007 року.

09.10.2015 року в судовому засіданні представником позивача ОСОБА_4, було подано клопотання про забезпечення доказів шляхом призначення почеркознавчої технічної експертизи, на вирішення якої він просив поставити наступні питання:

- чи виконано підпис оригіналу Договору поруки № 116228 від 24.05.2007 року ОСОБА_1?

- писальним приладом якого типу виконано підпис у оригіналі Договору поруки №116228 від 24.05.2007 року?

- яким чином виконаний підпис від імені ОСОБА_1 у оригіналі Договору поруки № 116228 від 24.05.2007 року (за допомогою технічних засобів чи пишучим приладом)?

Таке клопотання було мотивоване необхідністю встановлення яким чином виконаний підпис від імені ОСОБА_1 у оригіналі Договору поруки №116228 від 24.05.2007 року.

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 09.10.2015 року клопотання представника ОСОБА_1 про забезпечення доказів шляхом призначення судової почеркознавчої технічної експертизи було задоволено. Призначено у справі № 495/5277/15-ц судову почеркознавчу технічну експертизу, провадження якої доручено судовій експертній установі Одеському науково-дослідницькому інституту судових експертиз. Попереджено експерта про кримінальну відповідальність за статтями 384, 385 Кримінального кодексу України. На вирішення експертизи поставлено наступні питання:

- чи виконано підпис оригіналу Договору поруки № 116228 від 24.05.2007 року ОСОБА_1?

- писальним приладом якого типу виконано підпис у оригіналі Договору поруки № 116228 від 24.05.2007 року?

- яким чином виконаний підпис від імені ОСОБА_1 у оригіналі Договору поруки № 116228 від 24.05.2007 року (за допомогою технічних засобів чи пишучим приладом)?

По першому питанню експертизою встановлено, що підписи від імені ОСОБА_1 у наданому на експертизу договорі поруки №116228 від 24.05.2007 року, укладеному між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1, розміщені в графах «Поручитель: (ОСОБА_1А.)», виконані не самою ОСОБА_1, а іншою особою (особами) (а.с.50-54).

По другому та третьому питанню експертизою встановлено, що підписи від імені ОСОБА_1 у наданому на експертизу договорі поруки №116228 від 24.05.2007 року, укладеному між АКІБ «УкрСиббанк» в особі начальника відділення №310 ОСОБА_5 та ОСОБА_1, які розміщені:

- на лицевій стороні у графі «Поручитель: (ОСОБА_1А.)»,

- на зворотній стороні у графах: «Поручитель: (ОСОБА_1», «Поручитель: (ОСОБА_1А.),

Виконані рукописним способом пишучим приладом із стержнем, заправленим пастою для кулькових ручок без застосування технічних засобів.

На підставі наведеного, суд вважає, що ОСОБА_1 не укладала з ОСОБА_3 та АТ «УкрСиббанк» договору поруки № 116228 від 24.05.2007 року, а тому цей договір слід вважати недійсним.

Відповідно до ч. 5 ст. 55 Конституції України, кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Відповідно до ч. 1 ст. 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозахисну діяльність, ^окрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства.

Відповідно до ст. 1 «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод». Високі Договірні сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією права і свободи, визначенні в розділі І «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод».

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод гарантує,! що кожен, чиї права та свободи, визначені в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо такеї порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 24 жовтня 1983 року в справі] «Сілвер та інші проти Сполученого Королівства» зазначив, що принципи, які випливають; із практики Європейського суду стосовно тлумачення статті 13 Європейської конвенцій про захист прав людини та основоположних свобод передбачають, що у разі, коли особа має обґрунтовану скаргу щодо порушення її прав, вона повинна мати у своєму розпорядженні засіб для забезпечення двох ключових завдань: розгляд скарги особи ті поновлення порушеного права.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов'язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що предявляється особі.

Ключовими принципами статті 6 є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд.

Так, у справі Delcourt v. Belgium Суд зазначив, що „у демократичному суспільстві у світлі розуміння Конвенції, право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало б меті та призначенню цього положення".

У справі Bel let v. France Суд зазначив, що „стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії. які становлять втручання у її права".

Як свідчить позиція Суду у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

Згідно з положеннями статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду як джерело права.

Згідно із ч.1 ст.205 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

У відповідності до вимог ст.547 Цивільного кодексу України, правочин щодо забезпечення виконання зобовязання вчиняється у письмовій формі.

Згідно із приписами ст.207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Позивач, ОСОБА_1, не підписувала оспорюваний договір поруки.

Відповідно до вимог ч.ч. 1, 3 ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити вимогам Закону, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати їх внутрішній волі.

Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав або обов'язків.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частина 1 статті 216 ЦК України зазначає, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Відповідно до положень ч.2 ст.203 ЦК України, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Відповідно до положень ст. 38 ЦПК України - передбачена можливість представництва інтересів особи при предявленні належного обсягу повноважень (довіреність, доручення). Отже, слід дійти висновку, що особа, яка підписувала договір поруки не мала необхідного обсягу прав на підписання цього договору.

Відповідно до ч.3 ст.203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Як вольова дія, правочин являє собою поєднання волі та волевиявлення. Воля сторін полягає в їхній згоді взяти на себе певні обовязки, вона повинна бути взаємною, двосторонньою і спрямованою на досягнення певної мети.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.208 ЦК України, правочин між фізичною особою та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу (правочини, які повністю виконуються у момент їх вчинення), належить вчиняти письмово. При цьому, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій, якщо він підписаний сторонами (ч.2 ст.207 ЦК України).

Згідно із п.8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину.

Враховуючи наведене, суд вважає, що договір поруки № 116228 від 24.05.2007 рокуслід визнати недійсним, оскільки ОСОБА_1 не підписувала даного договору, а тому було відсутнє її волевиявлення щодо укладення такого договору.

Дані обставини справи стверджуються також іншими матеріалами справи, які не викликають сумніву у їх об'єктивності.

Згідно із ст.1 Цивільного процесуального кодексу України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст.ст. 10, 11 Цивільного процесуального кодексу України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 6 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Доказами є будь які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ст.ст. 57-58 ЦПК України).

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 статті 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із ст.212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ст.213 ЦПК України).

Враховуючи вищезазначені обставини, норми чинного законодавства, суд приходить до висновку про обґрунтованість, правомірність та законність позовних вимог ОСОБА_1, у зв'язку з чим позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2, АТ «УкрСиббанк» про визнання договору поруки недійснимпідлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 203, 212-216, 224 Цивільного кодексу України, ст.ст. 10, 11, 57-60, 169, 157, 197, 208, 209, 212-215, 218 Цивільного процесуального кодексу України,

суд

В И Р І Ш И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2, АТ «УкрСиббанк» про визнання договору поруки недійсним задовольнити.

Визнати Договір поруки № 116228 від 24 травня 2007 року, укладений між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1, укладений в забезпечення кредитного договору № 0 від 24 травня 2007 року недійсним.

Визнати припиненими будь-які зобов'язання ОСОБА_1 за Договором поруки № 116228 від 24 травня 2007 року, укладеним між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Одеської області через Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя В.В. Мишко