11.01.2016 Справа № 363/4827/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 січня 2016 року Вишгородський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Рудюка О.Д.,

при секретарі Хом'як А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вишгороді цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовною заявою про стягнення боргу за договором позики з ОСОБА_2 Обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що позивач у борг надав ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 4 000 доларів США. В підтвердження отримання коштів, 29.12.2006 року відповідач написав відповідну розписку. У вересні місяці 2015 року, позивач звернувся до відповідача з письмовою вимогою про повернення коштів. Вказану вимогу ОСОБА_2 отримав 30.09.2015 року, але кошти не повернув. Оскільки, відповідач борг не повернув, ОСОБА_1 змушений звернутися до суду за захистом своїх прав.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив задовольнити з викладених у позовній заяві підстав.

Відповідач в судовому засіданні позов визнав частково, в частині стягнення з нього 20 000 грн., оскільки брав у позивача грошові кошти у гривнях, а саме у розмірі 20 000 грн. Та пояснив, що давно мав намір повернути позивачеві борг, але йому не було відоме місце проживання ОСОБА_1 В кінці 2015 року ОСОБА_2 пропонував ОСОБА_1 повернути борг в розмірі 20 000 грн., але останній відмовився. Відповідач надав копію чеку електронного переказу ОСОБА_1, на суму 20 000 грн., від 29.12.2015 року.

Заслухавши пояснення представника позивача, відповідача та його представника дослідивши письмові матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступного.

Як вбачається зі змісту розписки від 29.12.2006 року ОСОБА_2 взяв в долг 4 тисячі умовних одиниць (20 тис. гривень).

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, прийнятою за наслідками розгляду судових рішень з мотивів неоднакового застосування судом касаційних інстанцій одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, що виникли між сторонами, викладених у постанові Верховного Суду України від 18.09.2013 року у справі №6-63цс13, які згідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для всіх судів України вбачається, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передання грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обовязки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

21.09.2015 року ОСОБА_1 звернувся до ОСОБА_2 з письмовою вимогою про повернення грошової позики у розмірі 4 000 доларів США. Також, 28.09.2015 року адвокат позивача ОСОБА_3 повторно направив відповідачу письмову вимогу про повернення коштів. 30.09.2015 року ОСОБА_2 отримав вищезазначені вимоги.

Як вбачається з копії чеку електронного переказу коштів, ПН 55 від 29.12.2015 року, ОСОБА_1 перераховано грошові кошти в розмірі 20 000 гривень.

У судовому засіданні представником позивача не заперечувалася дана обставина, підтверджуючі, що довіритель отримав грошові кошти у цьому розмірі.

Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позика, надана за договором безпроцентної позики, може бути повернена позичальником достроково, якщо інше не встановлено договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Оцінюючі зібрані докази суд прийшов до висновку, що відповідачем виконано договір позики, оскільки повернув отримані грошові кошти як визначено статтею 1049 ЦК України, а саме, грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позивачем (позикодавцем).

Відповідно до розписки ОСОБА_2 отримав в борг гроші в розмірі 20 000,00 гривень, які повернув позивачеві 29.12.2015 року, що підтверджується копією чеку електронного переказу коштів.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог і заперечень, крім випадків звільнення від доказування.

Згідно ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Однак, у судовому засіданні доводи позивача висловлені за для задоволення заявлених ним позовних вимог не знайшли свого підтвердження , а саме, що відповідач отримував 4000 доларів США за розпискою від 29.12.2006 року від позивача, а тому суд приходить до висновку про відсутність підстав для їх задоволення.

Відповідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Оскільки позовні вимоги позивача про стягнення коштів із відповідача задоволенню не підлягають, суд не вбачає підстав для стягнення з відповідача понесених позивачем судових витрат.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 207, 1046, 1047, 1049 ЦК України, ст.ст. 3, 10, 11, 58, 60, 88, 209-215 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Київської області через суд першої інстанції шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя О.Д. Рудюк