АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження: № 22-ц-/790/157/16 Головуючий: 1 інстанції
Категорія: спадкові Доповідач: Даниленко В.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2016 року м. Харків

Судова колегія судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого: судді - Даниленка В.М.,

Суддів: Швецової Л.А., Яцини В.Б.,

за участю секретаря: Лотох І.В.,

розглядаючи у відкритому судовому засіданні, в приміщенні суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 - представника ОСОБА_3 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 25 листопада 2014 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до Харківської міської ради Харківської області, третя особа: Шоста Харківська державна нотаріальна контора про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем більш ніж п'ять років до часу відкриття спадщини та визнання права власності в порядку спадкування за законом, -

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2013 року позивач ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом, в якому вказував на те, що ОСОБА_5 на праві власності належала 1/6 частина домоволодіння, розташованого по АДРЕСА_2, за адресою якого остання й була зареєстрована. Проте, з 1999 року вона фактично проживала разом з ОСОБА_6 однією сім'єю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу у належній тому однокімнатній квартирі АДРЕСА_1.

ОСОБА_5 та ОСОБА_6, проживаючи разом однією сім'єю, вели спільне господарство, мали взаємні права та обов'язки й були пов'язані спільним побутом.

З 2006 року позивач разом із своєю дружиною почали проживати в квартирі АДРЕСА_3 та з того часу вони підтримували дружні стосунки зі своїми сусідами - ОСОБА_5 та ОСОБА_6

Зважаючи на похилий вік останніх, позивач із дружиною почали добровільно надавати їм різноманітну допомогу, що з початку призвело до спільного бюджету та побуту, а в подальшому взагалі стали проживати з ними як одна сім'я, не розділяючи між собою сплату комунальних платежів, закупівлю харчів, проведення та оплату ремонтних робіт, разом готували їжу, проводили дозвілля, в тому числі й за межами м. Харкова.

Оскільки, відносини, які склались між сім'ями ОСОБА_4 та ОСОБА_6, дійсно стали як родинні, ОСОБА_5 25 березня 2011 року склала заповіт, яким все своє майно заповіла позивачу ОСОБА_4

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 померла, а тому враховуючи незадовільний стан здоров'я та похилий вік ОСОБА_6, всіма питаннями щодо її поховання, займались позивач зі своєю дружиною.

Після смерті ОСОБА_5 відкрилась спадщина на належну їй 1/6 частину домоволодіння, розташованого по АДРЕСА_2, яку позивач прийняв, звернувшись до державного нотаріуса Шостої Харківської державної нотаріальної контори, де 20.06.2013 року отримав Свідоцтво про право на спадщину після померлої за заповітом останньої, складеним на його користь.

Ще до смерті дружини ОСОБА_6 виявляв особисте бажання проживати у домоволодінні, яке належало ОСОБА_5 та перейшло в порядку спадкування до позивача. Ремонтні роботи у цьому домоволодінні позивач розпочав задовго до цього та враховуючи бажання ОСОБА_6 переїхати туди разом з ним та його дружиною для постійного проживання, став докладати ще більше зусиль для найшвидшого закінчення ремонту. Проте, наприкінці жовтня 2012 року стан здоров'я ОСОБА_6 значно погіршився, у зв'язку з чим його було направлено на стаціонарне лікування в обласний госпіталь для інвалідів війни у м. Харкові. Після виписки з лікувального закладу ОСОБА_6 потребував постійного догляду, який йому забезпечували позивач та його дружина.

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_6 у віці 77 років несподівано помер. Позаяк, будь-яких родичів у померлого ОСОБА_6 не було, усіма питаннями щодо оформлення та отримання документів, необхідних для поховання останнього, займався безпосередньо позивач. Він же здійснив і поховання померлого за власні кошти.

Після смерті та поховання ОСОБА_6 позивач і до цього часу продовжує володіти та користуватись належною померлому квартирою АДРЕСА_1, як і за його життя, коли їх родини проживали разом, сплачуючи необхідні комунальні послуги та інші платежі.

Враховуючи те, що разом із спадкодавцем ОСОБА_6 він та його дружина проживали однією сім'єю більше п'яти років, позивач, як спадкоємець четвертої черги, з метою оформлення спадщини, що залишилася після померлого, звернувся до Шостої Харківської державної нотаріальної контори з відповідною заявою та всіма необхідними документами.

Проте, у видачі Свідоцтва про право на спадщину за законом після померлого ОСОБА_6 йому було відмовлено та порекомендовано звернутись до суду для вирішення питання про встановлення факту спорідненості та спільного проживання зі спадкодавцем.

Посилаючись на вказані обставини, позивач ОСОБА_4 просив суд встановити значимий для нього, як спадкоємця, юридичний факт, а саме: факт його постійного проживання з 2006 року разом із спадкодавцем ОСОБА_6 однією сім'єю у квартирі АДРЕСА_1, та визнати за ним право власності на цю квартиру, як спадкоємцем четвертої черги після смерті ОСОБА_6, померлого ІНФОРМАЦІЯ_3.

Крім того, позивач ОСОБА_4 просив суд встановити і факт спільного та постійного проживання ОСОБА_6 з ОСОБА_5 у належній тому квартирі АДРЕСА_1, починаючи з 1999 року до дня смерті останньої - ІНФОРМАЦІЯ_2.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_4 та його представник підтримали заявлений ним позов у повному обсязі та наполягали на його задоволенні.

Представник відповідача - Харківської міської ради Харківської області проти задоволення позовних вимог ОСОБА_4 заперечував з посиланням на те, що останнім не надано достатніх об'єктивних доказів на підтвердження факту проживання з ОСОБА_6 однією сім'єю з 2006 року, ведення з ним спільного господарства і виникнення взаємних прав та обов'язків. Крім того, враховуючи такі тісні стосунки, як те стверджує позивач, ОСОБА_6 міг би безперешкодно скласти заповіт на ім'я позивача, проте це зроблено не було.

Зазначена цивільна справа розглядалася судами неодноразово.

Останнім рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 25 листопада 2014 року позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Встановлено факт постійного проживання позивача ОСОБА_4 разом зі спадкодавцем ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, померлого ІНФОРМАЦІЯ_3, з серпня 2006 року й до моменту смерті останнього.

Визнано за позивачем ОСОБА_4, як спадкоємцем четвертої черги після смерті ОСОБА_6, право власності на квартиру АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом.

У задоволенні решти заявлених позивачем ОСОБА_4 вимог судом першої інстанції відмовлено.

У серпні 2015 року через суд першої інстанції до Апеляційного суду Харківської області надійшла апеляційна скарга ОСОБА_3 в особі його вповноваженого представника ОСОБА_2, в якій ставилось питання про скасування зазначеного вище рішення суду першої інстанції, як незаконного й необґрунтованого, та ухваленні по справі нового рішення про відмову в задоволенні заявлених позивачем ОСОБА_4 вимог у повному обсязі за їх безпідставністю.

В обґрунтування своєї скарги апелянт посилався на неповне з'ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, та порушення судом норм матеріального й процесуального права, що призвело до неправильного вирішення цивільно-правового спору по суті.

Зокрема, в апеляційній скарзі вказувалось на те, що апелянт ОСОБА_3 є рідним племінником спадкодавця ОСОБА_6 та єдиним його живим родичем, а відтак спадкоємцем останнього. Зважаючи на те, що ОСОБА_3 проживає у Кіровоградській області, а його померлий дядько ОСОБА_6 проживав у м. Харкові, вони практично не спілкувались і зв'язків між собою не підтримували. Про смерть свого дядька апелянт ОСОБА_3 дізнався випадково лише в грудні 2014 року від сторонніх осіб, у зв'язку з чим не міг своєчасно, в установлений законом строк, звернутися до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після померлого родича. В додаток до того виникли ще й об'єктивні проблеми з оформленням ОСОБА_3 своїх спадкових прав після померлого ОСОБА_6, оскільки в свідоцтві про народження апелянта його батьком, який є рідним братом спадкодавця ОСОБА_6, був помилково зазначений ОСОБА_7, замість ОСОБА_8, що зумовило необхідність звернення апелянта до суду з відповідною заявою про встановлення родинних відносин між ним та його батьком, у дійсності - ОСОБА_9, який помер ІНФОРМАЦІЯ_4.

Рішенням Знам'янського міськрайонного суду Кіровоградської області зазначена проблема була вирішена, встановлено, що апелянт ОСОБА_3 є рідним сином ОСОБА_9, померлого ІНФОРМАЦІЯ_4.

На письмове звернення представника ОСОБА_3 04.08.2015 року до Шостої Харківської державної нотаріальної контори надійшло роз'яснення нотаріуса про можливість прийняття ним спадщини після його дядька ОСОБА_6, померлого ІНФОРМАЦІЯ_3, але тільки після визначення йому в судовому порядку додаткового строку на прийняття цієї спадщини. Крім того, нотаріусом було також повідомлено, що 28.01.2015 року нотаріальною конторою вже видано Свідоцтво про право на спадщину за законом після ОСОБА_6 на ім'я ОСОБА_4.

Того ж дня, тобто 04.08.2015 року представником апелянта було отримано інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек та Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна за № 41725521 від 04.08.2015 року в якій зазначено, що спадкове майно, а саме: квартира АДРЕСА_1 належить ОСОБА_4 на підставі рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 25 листопада 2014 року (справа № 638/16695/13-ц), яке наразі й оскаржується в апеляційному порядку з підстав його незаконності.

При цьому, посилаючись на те, що про наявність зазначеного судового рішення, яке безпосередньо стосується його прав, як спадкоємця ОСОБА_6 за законом другої черги за правом представлення, апелянту стало відомо лише в серпні 2015 року, останній просив поновити йому строк на апеляційне оскарження цього судового рішення, як такий, що пропущений ним із поважних причин.

Ухвалою судді Апеляційного суду Харківської області від 27 серпня 2015 року клопотання представника апелянта ОСОБА_10 про поновлення пропущеного процесуального строку на апеляційне оскарження рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 25 листопада 2014 року, ухвалене по справі, було задоволено та відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою останнього на вказане судове рішення суду першої інстанції, з подальшим призначенням справи для її розгляду в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні з викликом сторін, яка по суті фактично не розглядалась у зв'язку з неодноразовими заявами учасників процесу про відкладення її розгляду для ознайомлення з матеріалами справи, хворобою представників та інших об'єктивних причин.

11 січня 2015 року представником апелянта ОСОБА_2 до апеляційного суду подано заяву про зупинення апеляційного провадження у цій цивільній справі на підставі п. 4 ч. 1 ст. 201 ЦПК України до вирішення іншої справи, а саме: цивільної справи № 638/13234/15-ц, що розглядається Дзержинським районним судом м. Харкова за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, Шостої Харківської державної нотаріальної контори про встановлення додаткового строку для прийняття спадщини за законом після ОСОБА_6, померлого ІНФОРМАЦІЯ_3, з наданням при цьому в обгрунтування своєї заяви копії ухвали Дзержинського районного суду м. Харкова від 27 жовтня 2015 року про відкриття провадження у справі за вказаним позовом ОСОБА_3

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, будучи належним чином повідомленими про час та місце судового засідання по справі, призначеного на 17-00 год. 12 січня 2016 року, між тим у судове засідання не з'явились і про причини своєї неявки апеляційний суд не повідомили.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши матеріали цивільної справи та оцінивши їх у сукупності, не вдаючись при цьому в оцінку законності та обґрунтованості ухваленого судом першої інстанції по справі рішення, судова колегія вважає, що заява ОСОБА_2 - представника ОСОБА_3 про зупинення апеляційного провадження у справі за апеляційною скаргою останнього на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 25 листопада 2014 року задоволенню не підлягає, а зазначена апеляційна скарга на даний час взагалі не може бути предметом апеляційного розгляду, а відтак підлягає поверненню апелянту з закриттям апеляційного провадження у справі, з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст. 1, 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та Закону України «Про міжнародне приватне право».

Як зазначено в рішенні Європейського суду з прав людини від 31 травня 2007 р. у справі «Лізанець проти України», право на справедливий розгляд справи у суді, як це гарантовано п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, має тлумачитись з урахуванням преамбули Конвенції, яка проголошує, окрім іншого, принцип верховенства права частиною спільної спадщини Договірних Держав. Одним із основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який полягає у тому, що в разі винесення судом остаточного рішення у справі, таке рішення не може бути поставлено під сумнів.

Відповідно до п. 8 ч. 3 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом.

Апеляційне та касаційне оскарження судових рішень є формою перевірки законності та обгрунтованності рішень суду вищестоящим судом з метою зміни чи скасування неправильних судових рішень.

Згідно статті 13 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не беруть участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права та обов'язки, мають право на апеляційне та касаційне оскарження судових рішень у випадках та порядку, встановлених цим Кодексом.

Таким чином, апеляційна перевірка судових рішень, ухвалених судом першої інстанції, є гарантією реалізації права на судовий захист.

Частиною 1 статті 292 ЦПК України передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Тобто, за приписами зазначеної правової норми особи, які не брали участі у справі, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції лише в тому разі, якщо суд, приймаючи рішення, вирішив питання про їх права та обов'язки.

У разі ж, якщо суд першої інстанції, ухвалюючи рішення у справі, такого питання не вирішував, апеляційне провадження за апеляційними скаргами зазначених осіб не може бути відкрите.

Судове рішення, оскаржуване незалученою особою, повинно безпосередньо стосуватися прав та обов'язків останньої, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом першої інстанції є скаржник, або містити судження про права та обов'язки цієї особи у відповідних правовідносинах.

Судове рішення слід уважати таким, що прийнято про права та обов'язки осіб, яких не було залучено до участі у справі, якщо в описовій чи мотивувальній частині рішення містяться висновки або судження суду про права та обов'язки цих осіб, або в резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права та обов'язки останніх.

У такому разі рішення суду порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що випливають із сформульованого в п. 1 ст. 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов'язків.

Будь-який інший правовий зв'язок між скаржником і сторонами спору не є підставою для висновку про вирішення судом питань про права та обов'язки цієї особи.

Як зазначалося вище, розглянутий районним судом цивільно-правовий спір виник між гр. ОСОБА_4, як потенційним спадкоємцем четвертої черги за законом, та Харківською міською радою Харківської області з приводу спадкового майна, а саме: квартири АДРЕСА_1, яка належала на праві приватної власності ОСОБА_6, померлому ІНФОРМАЦІЯ_3.

І саме стосовно цих, виниклих між сторонами спору правовідносин судом першої інстанції було вирішено цивільно-правовий спір та ухвалене судове рішення у справі, яким закінчено її розгляд.

При цьому, ані в мотивувальній, ані в резолютивні частині цього, оскаржуваного ОСОБА_3 судового рішення, будь-яких висновків суду щодо прав та обов'язків останнього не міститься й таке питання судом першої інстанції взагалі не вирішувалось.

Відповідно до ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Використаний статтею 11 ЦК України термін «цивільні права та обов'язки» охоплюються поняттям суб'єктивного цивільного права як належної певній особі правової можливості певної поведінки особи, захист якої гарантовані державою.

Найбільш розповсюдженою підставою для виникнення цивільних прав та обов'язків є юридичні факти.

Юридичними фактами є конкретні обставини реальної дійсності, з якими норми цивільного права пов'язують виникнення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Правовідносини у сфері спадкування також ґрунтуються на відповідних юридичних фактах, якими, зокрема є : підстави відкриття спадщини, спорідненість між спадкодавцем та спадкоємцями, прийняття чи відмова від прийняття спадщини, тощо.

Так, за правилами ч. 1 ст. 1269 ЦК України виникнення у спадкоємця, який не проживав постійно зі спадкодавцем на день відкриття спадщини, права на спадщину пов'язується з її прийняттям шляхом подання нотаріусу відповідної заяви про прийняття спадщини.

Правові наслідки пропущення строку для прийняття спадщини визначені законодавцем у ст. 1272 ЦК України.

Відповідно до вказаної правової норми, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК України, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини нотаріусу за місцем відкриття спадщини. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

Спадкоємець після визначення йому додаткового строку для прийняття спадщини має право її прийняти в порядку, встановленому ст. 1269 ЦК України, та набути право на спадщину відповідно до ч. 5 ст. 1268, статей 1296 - 1299 цього ж Кодексу. Вирішення судом спору щодо визнання права власності на майно в порядку спадкування може відбуватися лише після прийняття спадщини.

Оскільки виходячи із наведених норм ЦК України апелянт ОСОБА_3 набуває право на спадщину після спадкодавця ОСОБА_6, померлого ІНФОРМАЦІЯ_3, лише після її прийняття, то в разі якщо прийняття спадщини ще не відбулося, що має місце в даному випадку, не можна вважати, що оскаржуваним рішенням суду першої інстанції було вирішено питання про права та обов'язки апелянта.

Як роз'яснено у п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24 жовтня 2008 року «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку», при поданні апеляційної скарги особою, яка не має передбаченого статтею 292 ЦПК права на апеляційне оскарження, у тому числі особою, яка не брала участі у справі, про права та обов'язки якої суд першої інстанції питання не вирішував, суддя-доповідач відповідно до цієї норми та частини третьої статті 297 ЦПК постановляє ухвалу про відмову в прийнятті апеляційної скарги (на теперішній час: у зв'язку зі змінами, внесеними до Цивільного процесуального Кодексу України Законом України № 4176-VI від 20.12.2011 року - ухвалу про повернення апеляційної скарги).

Передбачена п. 4 ч. 1 ст. 201 ЦПК України необхідність зупинення розгляду цивільної справи стосується насамперед неможливості доказової діяльності в цьому провадженні, пов'язаної з необхідністю встановлення по іншій справі так званих преюдиціальних фактів, які не можуть бути встановлені по цій справі.

Однак, у даному випадку, факт прийняття спірної спадщини апелянтом ОСОБА_3 є виключно процесуальною умовою для набуття ним права на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції, ухваленого по цій справі, яка відповідно до вищезазначеної правової норми, а саме: ч. 1 ст. 292 ЦПК України повинна існувати вже на день подання апеляційної скарги, а не набуватися згодом.

Таким чином, приймаючи до уваги наведене, а також те, що апелянт ОСОБА_3 участі в розгляді справи в суді першої інстанції у будь-якому статусі не брав і рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 25 листопада 2014 року, ухваленим по справі, питання про його права та обов'язки безпосередньо не вирішувалось, тобто апеляційне провадження у справі було відкрито за апеляційною скаргою особи, яка не є суб'єктом апеляційного оскарження цього судового рішення, судова колегія вважає, що апеляційне провадження за такою апеляційною скаргою підлягає закриттю, а не зупиненню, з поверненням апелянту поданої ним скарги без її реалізації.

При цьому судова колегія вважає доцільним зазначити, що гр. ОСОБА_3 після прийняття спірної спадщини в установленому законом порядку, тобто реального набуття відповідних прав спадкоємця, не позбавлений права знову подати апеляційну скаргу на вказане рішення суду першої інстанції, ухвалене по справі, з метою захисту своїх спадкових прав та інтересів.

Що ж стосується судового збору в розмірі 243 грн. 60 коп., сплаченого ОСОБА_3 за подання апеляційної скарги, яке виявилося передчасним, то ця грошова сума в зв'язку з поверненням апеляційної скарги також підлягає поверненню останньому.

Таким чином, на підставі викладеного та керуючись ст.ст. 1, 2, 13, 201, 209, 210, 292, 303, 304, 313, 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

У Х В А Л И Л А :

У задоволенні заяви ОСОБА_2 - представника ОСОБА_3 про зупинення апеляційного провадження по справі за апеляційною скаргою ОСОБА_2 - представника ОСОБА_3 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 25 листопада 2014 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до Харківської міської ради Харківської області, третя особа: Шоста Харківська державна нотаріальна контора про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем більш ніж п'ять років до часу відкриття спадщини та визнання права власності в порядку спадкування за законом - відмовити.

Апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 - представника ОСОБА_3 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 25 листопада 2014 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до Харківської міської ради Харківської області, третя особа: Шоста Харківська державна нотаріальна контора про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем більш ніж п'ять років до часу відкриття спадщини та визнання права власності в порядку спадкування за законом - закрити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - представника ОСОБА_3 на вищезазначене рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 25 листопада 2014 року - повернути останній.

Зобов'язати Управління Державної казначейської служби у Червонозаводському районі міста Харкова повернути ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) судовий збір в сумі 243 грн. 60 коп., сплачений ним на рахунок Апеляційного суду Харківської області (код. ) за квитанцією від 14 серпня 2015 року в ПАТ «ПриватБанк» на розрахунковий рахунок 0011, Отримувач: УДКСУ у Червонозаводському районі м. Харкова Харківської області, Код ОКПО: 37999628, МФО банку: 851011, банк: ГУ ДКСУ у Харківській області.

Вилучити з матеріалів цивільної справи та повернути ОСОБА_3 оригінал вказаної квитанції (т. 2 а.с. 27), долучивши до матеріалів справи її ксерокопію.

Матеріали цивільної справи за позовом ОСОБА_4 до Харківської міської ради Харківської області, третя особа: Шоста Харківська державна нотаріальна контора про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем більш ніж п'ять років до часу відкриття спадщини та визнання права власності в порядку спадкування за законом - повернути до Дзержинського районного суду м. Харкова.

Ухвала апеляційного суду набирає чинності негайно, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня її проголошення.

Головуючий:

Судді: