Справа № 159/1192/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Миронюк М.Г.
Провадження № 22-ц/773/1210/16 Категорія: 43 Доповідач: Федонюк С. Ю.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 серпня 2016 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Федонюк С.Ю.,

суддів - Грушицького А.І., Свистун О.В.,

з участю:

секретаря - Концевич Я. О.,

позивача - ОСОБА_1,

представника позивача - ОСОБА_2,

відповідачів - ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, РЖКП №2 м. Ковель, виконавчого комітету Ковельської міської ради про встановлення факту проживання однією сім'єю та визнання права користування житловим приміщенням, за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 27 червня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

В березні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеним позовом, мотивуючи вимоги тим, що в період із серпня 2003 року по 16 січня 2006 року та з 09 липня 2010 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 проживала з ОСОБА_6 однією сім'єю як подружжя без реєстрації шлюбу в спірній квартирі. Вказувала, що проживала без реєстрації в даній квартирі, однак вони вели спільне господарство, за спільні кошти провели косметичний ремонт даного помешкання, сплачували комунальні послуги, зробили добудову до квартири та купували меблі, тобто об'єднували доходи в один бюджет, і разом розподіляли витрати. Після смерті ОСОБА_6 бувша дружина ОСОБА_3, яка є квартиронаймачем спірної квартири, створює перешкоди в користування нею, а тому просила встановити факт проживання однією сім'єю з ОСОБА_6 та визнати за нею право користування житловим приміщенням.

Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 27 червня 2016 року в позові ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, позивач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, неповне з'ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Заслухавши пояснення осіб, які брали участь у справі, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, місцевий суд виходив з того, що позивач вселилась у спірне приміщення без згоди квартиронаймача, проживала без реєстрації, не довела, що нею разом із померлим ОСОБА_6 було нажито якесь спільне майно, а спірна квартира відноситься до комунальної власності, а отже відсутні підстави для встановлення факту її проживання однією сім'єю з ОСОБА_6 без реєстрації шлюбу та визнання за нею права користування квартирою.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступні обставини.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Відповідно до частини 3 статті 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

З копії свідоцтва про розірвання шлюбу встановлено, що ОСОБА_3 і ОСОБА_6 до 11 грудня 1996 року перебували в шлюбі та мали двоє дітей - ОСОБА_5 і ОСОБА_7.

Позивач ОСОБА_1 і ОСОБА_6 з 17 січня 2006 року по 09 липня 2010 року перебували у шлюбі, що підтверджено документально.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що у квартирі АДРЕСА_1, квартиронаймачем якої була відповідач ОСОБА_3 та яку виділено відповідачці із сім'єю під час її роботи на Ковельському крохмальному заводі, проживали та були зареєстровані з 1995 року відповідачі ОСОБА_3, бувший чоловік ОСОБА_6 та їх син ОСОБА_7 до дня їх смерті та ОСОБА_5 - їх донька, яка згодом знялася з реєстрації за вказаною адресою.

Дана квартира перебувала на балансі Ковельського РЖКП №2, а квартиронаймачем значилася ОСОБА_3

Зазначені обставини вбачаються з матеріалів справи та встановлені судовим рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 22 січня 2016 року, яке набрало законної сили, у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування квартирою, яким у задоволенні даного позову було відмовлено.

Згідно з розпорядженням органу приватизації виконкому Ковельської міської ради № 9810 від 21.03.2016 року спірну квартиру по АДРЕСА_1 передано в приватну власність відповідачці ОСОБА_3 та цього ж дня нею отримано свідоцтво про право власності на житло і відповідно про це внесено запис за № 04 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що підтверджено інформаційною довідкою (а.с.85-91,112-113).

Обґрунтовуючи позов, ОСОБА_1 зазначала, що вселилася до спірного помешкання як член сім'ї у 2003 році за усною згодою померлого ОСОБА_6, як його цивільна дружина.

Разом з тим, за змістом ч.1,2 ст.21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім'єю жінки і чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя.

Відповідно до норм ст.74 СУ України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки і чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення гл.8 цього Кодексу.

У пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз'яснено, що вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням.

Відповідно до ст. 65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї , які проживають разом з ним , вселити в займане ним приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. У такому випадку особи, що вселилисяв жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

З наявних в матеріалах справи документів та зі змісту встановлених судовим рішенням від 22.01.2016 року, що набрало законної сили, обставин вбачається, що єдиним квартиронаймачем спірного жилого приміщення до його приватизації була відповідач ОСОБА_3, договори про надання послуг з централізованого постачання холодної води і водовідведення, газопостачання, електрифікації укладені з нею як квартиронаймачем. Згоду на вселення позивача в дану квартиру ОСОБА_3 не давала, інтересу до спірної квартири не втрачала, піклувалася про спірне жиле приміщення, вживала заходів для забезпечення можливості користуватись ним і не могла проживати у квартирі з поважних причин.

В суді позивач ОСОБА_1 ствердила, що встановлення факту її проживання однією сім'єю з померлим ОСОБА_6 без реєстрації шлюбу в спірній квартирі їй необхідне виключно з метою визнання права на користування квартирою.

Отже, за таких обставин колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1

У відповідності до ч. 1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги законності і обґрунтованості оскаржуваного рішення не спростовують, тому апеляційну скаргу належить відхилити, а оскаржуване рішення - залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 27 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді