Справа № 755/3198/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" липня 2016 р. м. Київ

Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

Головуючого судді САВЛУК Т.В.,

при секретарях Гноілек М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського районного суду міста Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання дійсними договорів позики та іпотеки,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1, звертаючись до суду з позовом до ОСОБА_2 просив визнати дійсним договір позики та договір іпотеки на квартиру АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_1 до ОСОБА_2, в усній формі, що є предметом позову.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити в повному обсязі, пояснив, на початку січня 2016 року відповідач звернувся до позивача з проханням позичити йому 15000,00 доларів США, в забезпечення гарантування повернення коштів відповідач склав заповіт, яким визначив у якості спадкоємця дружину позивача ОСОБА_3, оформив довіреність, якою уповноважив позивача, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 користуватись та розпоряджатись належною відповідачу на праві власності квартирою АДРЕСА_1, та передав оригінали правовстановлюючих документів на квартири. Саме за цих умов, 28 січня 2016 року позивач передав відповідачу грошові кошти в розмірі 15000,00 доларів США, факт отримання грошових коштів відповідач підтвердив власноруч написаною розпискою. Однак, як з'ясувалось в подальшому, в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані малолітні діти відповідача, що унеможливлює відчуження квартири без отримання згоди органу опіки та піклування, що стало перешкодою для виконання умов договору, яким безпосередньо передбачено право позивача реалізувати нерухоме майно та за рахунок отриманих коштів повернути передані відповідачу в борг кошти. Позивач вважає, що між сторонами було укладено змішаний договір, який містить умови як договору позики, так і договору іпотеки, однак недотримання письмової форми такого виду договору унеможливлює його виконання, тому позивач вимушений звернутись з цим позовом до суду з вимогою визнати дійсним договір позики та договір іпотеки на квартиру АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_1 до ОСОБА_2, в усній формі, оскільки в іншій спосіб отримати передані відповідачу кошти у позивача не виявляється за можливе, за відсутності належним чином оформлених договорів.

Представник позивача ОСОБА_5 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві, та додаткових пояснень на позов, які долучено до справи. (а.с.37-44)

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, процесуальним правом подати письмові пояснення (заперечення) не скористався.

Заслухавши пояснення позивача, представника позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, суд приходить до наступного.

Відповідно до ст.627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Як зазначено у частині першій статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Судом встановлено, що 28 січня 2016 року ОСОБА_2 написав власноруч розписку про те, що отримує 15000,00 доларів США в день підписання ним довіреності та заповіту на квартиру, яка належить йому на підставі свідоцтва на право власності та заповіту, за адресою: АДРЕСА_1. Даною розпискою надає право ОСОБА_1 розпоряджатись квартирою на власний розсуд з метою отримання прибутку шляхом її реалізації, після чого отриманні кошти будуть розподіленні наступним чином: решта з продажу квартири ділиться на дві частини, одну з яких забирає ОСОБА_1, другу частину отримує ОСОБА_2. Витрати пов'язані з оформленням розподіляються між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 порівну. (а.с.12)

Виходячи з предмету позову, ОСОБА_1 пред'явив позов до ОСОБА_2 з вимогою визнати дійсним договір позики та договір іпотеки на квартиру АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_1 до ОСОБА_2, в усній формі.

Стаття 1046 ЦК України містить визначення договору позики, за яким одна сторона (позикодавець) передає у власність другої сторони (позичальник) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

За правилами ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми.

На підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ч. 2 ст. 640 Цивільного кодексу України, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Згідно ч.2 ст.1046 Цивільного кодексу України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менше як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми (ч.1 ст.1047 Цивільного кодексу України)

Частина друга ст.1047 Цивільного кодексу України допускає пред'явлення на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, яка викладена у постанові Судової палати в цивільних справах Верховного Суду України від 18.09.2013 року № 6 -63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладання договору, але й факту передачі грошей.

Відповідно до положень ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно до ч. 1 ст. 575 Цивільного кодексу України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Приписами ч. 2 ст. 1 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотека вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно до положень ч. 4, 5 ст. 3 Закону України «Про іпотеку» іпотекою може бути забезпечене виконання дійсного зобов'язання або задоволення вимоги, яка може виникнути в майбутньому на підставі договору, що набрав чинності. Іпотека має похідний характер від основного зобов'язання.

Згідно зі ст. 1, ч. 1 ст. 5 Закону «Про іпотеку» предметом іпотеки є об'єкти нерухомого майна та об'єкти, які прирівнюються до таких цим Законом.

Відповідно до ст.5 Закону України «Про іпотеку» предметом іпотеки можуть бути один або декілька об'єктів нерухомого майна, та таких умов: нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності; нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернуто стягнення; нерухоме майно зареєстровано у встановленому законом порядку як окремий виділений об'єкт права власності.

Як визначено у п. 1 та п. 2 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно ст.205 Цивільного кодексу України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом, але відповідно до ст.206 ЦК України усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.

Виходячи з положень ст. 220 ЦК України випливає, що умовами визнання договору дійсними є такі: 1) сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору; 2) така домовленість підтверджується письмовими доказами; 3)відбулося повне або часткове виконання договору; 4) одна із сторін ухилялася від його нотаріального посвідчення. Зазначені умови мають існувати в сукупності.

Із аналізу третьої із зазначених умов випливає, що має відбутися повне або часткове виконання договору, який підлягає визнанню дійсним за рішенням суду.

Правила ст.220 ЦК України не поширюється на правочини, які підлягають нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, оскільки момент вчинення такого правочину відповідно до ст.210,640 ЦК України пов'язується з державною реєстрацією, а тому вони є неукладеними і такими що не породжують для сторін прав і обов'язків.

Вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації. Момент вчинення таких правочинів згідно зі статтею 210, частиною третьою статті 640 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними й не створюють прав та обов'язків для сторін.

Така правова позиція висловлена у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 30 січня 2013 року № 6-162цс12, яка у відповідності до ч.1 ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права, та для всіх судів України.

Крім того, згідно ч.2 ст.220 ЦК України однією з умов ч.2 ст.220 ЦК України є безповоротне ухилення та втрата стороною можливості з будь-яких причин посвідчити правочин.

Виходячи зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач на обґрунтування позовних вимог посилався на неналежне виконання відповідачем зобов'язань за договором позики, який на думку позивача, є змішаним договором, що включає умови притаманні договору іпотеки та передбачає виконання відповідачем грошового зобов'язання зобов'язань шляхом реалізації позивачем об'єкту нерухомого майна, який належить відповідачу на праві приватної власності, та за рахунок отриманих коштів між сторонами договору проводяться взаєморозрахунки.

Відповідно до ч.3 ст.640 ЦК України договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державної реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації з моменту державної реєстрації.

Таким чином, відповідно до ч.1 ст.220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору, такий договір є нікчемним.

Враховуючи викладене, суд не вбачає перешкод для укладення сторонами договору іпотеки нерухомого майна у письмовій формі, його нотаріального посвідчення, тому відсутні підстави для задоволення вимог позивача в частині визнання дійсним договору іпотеки, при цьому суд враховує, що на час звернення з цим позовом до суду сторонами не дотримано вимоги чинного законодавства, що передбачають обов'язку письмову форму даного виду договору та його нотаріальне посвідчення, в той же час підтвердження факту укладання між сторонами усного договору іпотеки в судовому порядку, не передбаченого нормами чинного законодавства, в тому числі спеціальним законом, що регулює порядок укладання такого виду договорів.

В той же час, наявність боргової розписки від 28 січня 2016 року, яка видана від імені ОСОБА_2 на підтвердження факту отримання грошових коштів від ОСОБА_1, може слугувати підставою для виникнення між цими сторонами цивільно-правових відносин, що є окремими предметом доказування, у разі пред'явлення вимог зобов'язального характеру внаслідок неналежного виконання договірних зобов'язань, однак доведення обставин правомірності укладення між сторонами, в даному випадку договору позики в усній формі, шляхом пред'явлення окремого позову про визнання дійсним договору позики, є неналежним способом захисту для відновлення порушених прав позивача в розумінні положень ст.16 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст.1 Цивільного процесуального кодексу України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтереси юридичних осіб, інтересів держави.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. (ст.4 Цивільного процесуального кодексу України)

Особа, права якої порушено, може скористатись не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Відповідно до частини першої ст.11 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно частини третьої ст.212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Аналізуючи зібрані по справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання дійсними договорів позики та іпотеки є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до ст.88 Цивільного процесуального кодексу України суд не розглядає питання про розподіл судових витрат, у зв'язку з відмовою в задоволенні позовних в повному обсязі.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 11, 14, 205, 220, 575, 627, 628, 638, 640, 1046, 1047, 1051 Цивільного кодексу України, ст.ст. 1, 3, 5Закону України «Про іпотеку», ст.ст. 1, 4, 10, 11, 58, 59, 60, 88, 208, 212-215, 218, 360-7 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

в и р і ш и в:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання дійсними договорів позики та іпотеки.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Апеляційного суду міста Києва, яка подається через Дніпровський районний суд міста Києва, протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

С у д д я