Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 серпня 2016 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі:

Головуючого судді Собіни І.М.

Суддів: Рожина Ю.М., Малько О.С.

Секретар судових засідань ОСОБА_1

З участю представника „ОТП Банк,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Рівне цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства „ОТП Банк на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 21 березня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства „ОТП Банк про визнання недійсним кредитного договору № ML-00/172 0АО/2007, укладеного 17 серпня 2007 року між ЗАТ „ОТП Банк та ОСОБА_2, -

в с т а н о в и л а :

У січні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним позовом.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 21 березня 2016 року у задоволені позову ОСОБА_2 до ПАТ „ОТП Банк про визнання недійсним кредитного договору № ML-00/172 0АО/2007, укладеного 17 серпня 2007 року між ЗАТ „ОТП Банк та ОСОБА_2 відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі ПАТ „ОТП Банк вважає рішення суду незаконним та необґрунтованим, прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права за неповного зясування обставин, внаслідок чого була дана невірна правова оцінка спірним правовідносинам.

Зазначає, що суд першої інстанції до правовідносин сторін застосував редакцію ЗУ «Про захист прав споживачів» від 22 вересня 2011 року, яка не підлягала застосуванню, оскільки оспорюваний правочин сторонами укладений 17 серпня 2007 року у відповідності до положень та вимог актів цивільного законодавства діючих у редакції чинній під час його укладення.

Крім того, суд обґрунтовував свій висновок положеннями ст. 2 ЗУ «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом і іпотечними сертифікатами», які не можуть бути підставою для визнання недійсним кредитного договору, оскільки вказаний Закон не містить положень щодо істотних умов кредитного договору.

Вказує, що предметом даного судового розгляду було визнання правочинів недійсними, а не встановлення фактів не укладення (не вчинення правочину).

Зазначає, що банк не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що оспорюваний позивачем кредитний договір № ML-00/172 0АО/2007 є неукладений, оскільки дане твердження виходить за межі позовних вимог та компетенції суду першої інстанції, чим істотно порушено права відповідача.

Вважає, що у своєму висновку №1275 від 09.07.2015 року експерт вказавши реальну відсоткову ставку за кредитом 15,96% та 30,13 % (з врахуванням курсу НБУ) не врахував порядок розрахунку даного відсотку, передбачений Кредитним договором. Також експертом та судом першої інстанції не враховано, що відсоткова ставка за спірним кредитним договором була плаваючою (змінною), встановлення якої у договорі відповідає вимогам закону.

Вказує, що експертом при надані висновку взагалі не досліджувались первинні бухгалтерські документи, а саме виписки по рахунках, що повинні першочергово братися до уваги при здійсненні аналізу правильності нарахувань та інших платежів по кредитному договору.

Також зазначає, що суд першої інстанції взагалі не дав оцінки тому, що позивачем пропущені строки позовної давності на звернення до суду з таким позовом, визначені ст. 257 ЦК України, про що банком заявлялось у письмовій заяві про застосування строків позовної давності.

Виходячи з наведеного, просив змінити мотивувальну частину оскаржуваного рішення Рівненського міського суду від 21 березня 2016 року в частині підстав відмови ОСОБА_2 в задоволені позову.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб, що зявились в судове засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів дійшла до висновку про її часткове задоволення з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки між сторонами не було досягнуто згоди щодо істотних умов договору, у тому числі щодо його ціни, то оспорюваний кредитний договір є неукладений, а тому не може бути визнаний недійсним.

Проте, колегія суддів вважає, що даний висновок суперечить обставинам справи та вимогам закону.

Частиною 1 ст. 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, пятою та шостою ст.203 цього Кодексу.

За змістом ч. 1 ст. 626, ст. 627 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Судом встановлено, що 17 серпня 2007 року між ЗАТ „ОТП Банк та позивачем ОСОБА_2 було укладено Кредитний договір № ML-00/172 0АО/2007, за яким банк зобовязався надати ОСОБА_2 кредит на споживчі цілі та на оплату комісії Банку в розмірі 11 631,90 доларів США, з оплатою за процентною ставкою 13,49 % річних, з датою остаточного повернення кредиту до 16 серпня 2022 року (а.с. 5-8).

Позичальник зобовязувався повернути банку кредитні кошти та сплатити інші платежі у строки та розмірах, визначених графіком, який є додатком до кредитного договору (а.с.9).

Відповідно до п. 3 ч. 1 кредитного договору, сторони домовились, що для розрахунку процентів за користування кредитом буде плаваюча процентна ставка (фіксований відсоток + FIDR), де фіксований відсоток становить 5,99 % річних, а FIDR процентна ставка по строкових депозитах фізичних осіб у валюті, тотожній валюті кредиту, що розміщені в банку на строк 366 днів, з виплатою процентів після закінчення строку дії депозитного договору. З метою застосування FIDR при виконанні сторонами умов кредитного договору, ставка FIDR визначається самостійно Банком.

Згідно зі ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова, установа зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

За умовами кредитного договору, позичальник повертає суму кредиту, сплачує проценти, штрафи та інші платежі згідно умов кредитного договору на поточний рахунок № 5903 (а.с. 5)

Відповідно до умов п. 3 ч. 2 та п.п.13 п.5 ч.1 кредитного договору, в якості забезпечення виконання зобовязання, позичальник передав в іпотеку Банку предмет іпотеки, що перебуває у власності позичальника, а саме: земельну ділянку площею 0, 1199 га, що знаходиться за адресою: вул. Квітнева, 3 в с. Шпанів, Рівненського району, Рівненської області.

Зазначені обставини свідчать про те, що вказаний укладений кредитний договір та додатки до нього містять всі істотні умови договору, у тому числі й відомості щодо детального розпису загальної вартості кредиту.

Із матеріалів справи вбачається, що на виконання вимог пунктів 2.1 та 3.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту та вимог ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» банком перед укладенням оспорюваного кредитного договору в письмовій формі була надана ОСОБА_2 інформація щодо умов кредитування, що підтверджується його підписом від 13 серпня 2007 року в Інформаційному листку умов кредитування по програмі «Кредит та відновлення капіталу (споживчі цілі)» та надана інформація щодо орієнтовної сукупної вартості кредиту (Додаток №1) (а.с. 43-44).

Отже, ОСОБА_2 був ознайомлений із умовами кредитування у банку, інформацією щодо сукупної вартості кредиту, порядком погашення основної суми кредиту, процентів за користування кредитом, загальним розміром вказаних сум та розміром сукупних витрат, необхідних для укладення кредитного договору.

Також, відповідно до застереження у п. 1.4 ч. 2 Кредитного договору, підписанням цього договору сторони висловлюють цілковиту згоду з тим, що визначення порядку плати за кредитом встановлених в п. 1.4 (з підпунктами) цього договору, повністю відповідає волевиявленню сторін. Сторони цим також підтверджують, що повністю ознайомлені та цілком згодні з порядком визначення плати за кредитом та окремими елементами цього порядку (а.с. 6-зворот). Перед підписанням кредитного договору позичальником отримано інформаційний листок, відповідно до вимог чинного законодавства України, зокрема, п.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Таким чином, оскільки позивач погодився на умови надання кредиту, останні його влаштовували, у тому числі умови надання кредиту в іноземній валюті, колегія суддів приходить до висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсним кредитного договору.

Обґрунтовуючи свій висновок про те, що під час укладання договору банк приховав від позичальника повну та обєктивну інформацію щодо кінцевої сукупності вартості кредиту, чим ввів позичальника в оману щодо реальної відсоткової ставки та кінцевої загальної суми кредиту, яку сплатив би позичальник банку, погашаючи кредит у порядку, визначеному графіком погашення заборгованості, суд першої інстанції посилався на висновки експерта за результатами проведення судово-економічної експертизи №1275 від 09.07.2015 року.

Покладаючи в основу свого висновку про введення позивача в оману вказаний висновок судово-економічної експертизи № 1275 від 09.07.2015 року, суд першої інстанції не врахував, що згідно вимог ст.212 ЦПК України, висновок експерта не має наперед встановленої сили та переваги над іншими джерелами доказів, підлягає перевірці й оцінці за внутрішнім переконанням суду, яке має ґрунтуватися на всебічному, повному й обєктивному дослідженні всіх обставин справи у їх сукупності.

Судом не було взято до уваги, що розрахунок реальної відсоткової ставки та абсолютного значення подорожчання кредиту банком здійснено станом на день укладення договору 17.08.2007 року, а розрахунки експерта здійснені станом на 08.01.2015 року. Висновок експерта базується на розрахунках, зроблених у національній валюті - гривні, у той час як валютою зобовязання є іноземна валюта - долар США; курс гривні по відношенню до долара США не є сталим протягом всього часу користування кредитом, що не свідчить про обман позивача як споживача з боку банку.

Розрахунки експерта щодо переведення валюти кредиту позивача з доларів США у національну валюту України - гривню є некоректними, оскільки, ОСОБА_2, самостійно вибрав як контрагента, так і валюту свого банківського кредитування, а тому повинен був усвідомлювати всі можливі у звязку з цим фінансові ризики.

Також, в розрахунку не враховано, що відповідно до п. 3 ч. 1 та п.1.4 ч. 2 кредитного договору, сторони домовились, що для розрахунку процентів за користування кредитом буде плаваюча процентна ставка (фіксований відсоток + FIDR), де фіксований відсоток становить 5,99 % річних, а FIDR процентна ставка по строкових депозитах фізичних осіб у валюті, тотожній валюті кредиту, що розміщені в банку на строк 366 днів, з виплатою процентів після закінчення строку дії депозитного договору. З метою застосування FIDR при виконанні сторонами умов кредитного договору, ставка FIDR визначається самостійно Банком.

Отже, реальна процентна ставка по кредиту, визначена банком у графіку, в день укладення договору, так і сума абсолютного значення подорожчання кредиту не є сталою величиною протягом усього часу користування кредитними коштами та можуть змінюватися щороку, як в бік здороження, так і в бік здешевлення.

За наведеного, висновки проведеної у справі судово-економічної експертизи та інші наявні у справі докази не свідчать про те, що: підприємницька практика відповідача як кредитора була нечесною, чи що під час укладення кредитного договору з боку банку існувало свідоме приховування реальної відсоткової ставки та сукупної вартості кредитного договору і що такими діями відповідача позивача введено в оману щодо обставин, які вплинули на вчинення ним спірного правочину. Не доведено і те, що відсоткова ставка та вартість кредиту, що були закладені сторонами у кредитному договорі та були відомі позичальнику, є тими обставинами, які обовязково мали б перешкодити позивачу укласти спірний кредитний договір, а банк навмисно і цілеспрямовано своїми винними діями ввів його в оману щодо відсоткової ставки та вартості кредиту і це вплинуло на укладення ним спірного правочину.

Нерозуміння позичальником умов кредитного договору або неможливість їх оцінити в сукупності, щодо витрат на його обслуговування та здорожчання, не є обманом зі сторони банку.

Відповідно до преамбули ЗУ «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом і іпотечними сертифікатами» він регулює відносини у системі іпотечного кредитування, а також перетворення платежів за іпотечними активами у виплати за іпотечними сертифікатами із застосуванням механізмів управління майном.

Отже, предметом правового регулювання ЗУ «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом і іпотечними сертифікатами» від 19 червня 2003 року є відносини, що виникають з приводу іпотечного боргу, який виникає після невиконання договору, забезпеченого іпотекою, а не для забезпечення кредитного договору, що був укладений 17 серпня 2007 року між ЗАТ „ОТП Банк та позивачем ОСОБА_2, а тому суд безпідставно застосовував його до даних правовідносин.

Також, в оскаржуваному рішенні місцевим судом помилково застосовано положення п. 2 ч. 4 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», в редакції від 22.09.2011 року, щодо необхідності зазначення у договорі про надання споживчого кредиту детального розпису сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо) повязаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту, оскільки редакція вказаного закону, яка була чинною на момент укладення оспорюваного договору, вказаних вимог до кредитного договору не містила.

Крім того, у разі незгоди з умовами кредитного договору ОСОБА_2 міг скористатись своїм правом, визначеним ч. 6 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», відповідно до якого, споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин.

Проте ОСОБА_2 не скористався своїм правом на відкликання згоди на укладення договору.

Таким чином, судова колегія дійшла до висновку, що судом першої інстанції неповно зясовано фактичні обставини справи, висновки суду не відповідають встановленим обставинам, судом неправильно застосовано норми матеріального права, а постановлене рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову у задоволенні позову.

На підставі наведено, керуючись ст. 303, п.2 ч.1 ст. 307, п. п. 3, 4 ч.1 ст. 309, ст. ст. 313-314, ст. ст. 316, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства „ОТП Банк задовольнити частково.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 21 березня 2016 року скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства „ОТП Банк про визнання недійсним кредитного договору № ML-00/172 0АО/2007, укладеного 17 серпня 2007 року між ЗАТ „ОТП Банк та ОСОБА_2 - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене сторонами в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів починаючи з дня набрання ним законної сили.

Головуючий І.М.Собіна

Судді: Ю.М. Рожин

ОСОБА_3