Справа № 161/8144/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Кихтюк Р.М.
Провадження № 22-ц/773/1309/16 Категорія: 81 Доповідач: Федонюк С. Ю.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 вересня 2016 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Федонюк С.Ю.,

суддів - Лівандовської-Кочури Т.В., Свистун О.В.,

з участю:

секретаря - Концевич Я.О.,

представника стягувача - ОСОБА_2,

боржника - ОСОБА_3,

представника боржника - ОСОБА_4,

представника ВДВС - Турчинського В.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за скаргою ОСОБА_3 на неправомірні дії і бездіяльність державного виконавця та зобов'язання вчинити дії, за апеляційними скаргами представника стягувача ОСОБА_6 - ОСОБА_2 та головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області Турчинського В. Є. на ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 липня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 липня 2016 року частково задоволено скаргу ОСОБА_3 на дії державного виконавця. Визнано неправомірними дії (бездіяльність) головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області Турчинського В. Є. при виконанні виконавчого листа, виданого 10.08.2012 року Луцьким міськрайонним судом Волинської області, та зобов'язано державного виконавця вжити заходів по закінченню даного виконавчого провадження.

Не погоджуючись з даною ухвалою, представник стягувача ОСОБА_6- ОСОБА_2 та головний державний виконавець відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області Турчинський В. Є. подали апеляційні скарги, в яких, покликаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування судом норм матеріального права, просили скасувати ухвалу суду та постановити нову, якою в задоволенні скарги відмовити.

В судовому засіданні представник стягувача ОСОБА_2 та головний державний виконавець Турчинський В.Є. апеляційні скарги підтримали з підстав, у них зазначених. Скаржник ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_4 апеляційні скарги заперечили та просили ухвалу суду залишити без змін.

Заслухавши пояснення сторін та їх представників, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги слід відхилити, а ухвалу суду першої інстанції залишити без змін з наступних підстав.

Задовольняючи частково скаргу, суд першої інстанції виходив з того, що подальше проведення виконавчих дій по виконанню виконавчого документа є неправомірним, оскільки на виконання рішення суду першої інстанції згідно норм Закону України «Про виконавче провадження» необхідно було видати три виконавчі листи, відповідно до кількості боржників, які відповідають перед стягувачем кожен окремо в сумі по 10000 доларів США, що на час ухвалення рішення було еквівалентно по 79915 грн. з кожного. Отже, суд прийшов до висновку, що оскільки ОСОБА_3 в березні 2015 року сплатила 240049,36 грн., а інший боржник ОСОБА_7 набула повноліття, і борг становить 18848,03 доларів США, тому боржник ОСОБА_3, зазначена в одному виконавчому листі, фактично повністю виконала свої зобов'язання.

Колегія суддів вважає,що висновки суду першої інстанції відповідають встановленим в судовому засіданні обставинам справи, нормам матеріального та процесуального права.

Як передбачено ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до роз'яснень, викладених в абз. 1, 3 п. 1, п. 22 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах», згідно з ч. 5 ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. У п. 9 ч. 3 ст. 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов'язковість рішень суду. Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Відповідно до ст. 383 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Частинами 1, 3 ст. 6 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб. Рішення, дії або бездіяльність державного виконавця можуть бути оскаржені в порядку, встановленому цим Законом.

Судом встановлено, що рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 травня 2012 року у справі за позовом ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_1, ОСОБА_6, ОСОБА_11 до ОСОБА_3, яка діє у своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_7 та ОСОБА_12, про стягнення боргу спадкодавця, позов задоволено частково та ухвалено стягнути в рівних частинах з ОСОБА_3 та її неповнолітніх дітей ОСОБА_7, ОСОБА_12, в інтересах яких діє ОСОБА_3, як спадкоємців після смерті ОСОБА_13, який помер 02.01.2006 року, на користь ОСОБА_6 суму боргу спадкодавця в розмірі 30000 дол. США, що в еквіваленті згідно курсу НБУ становило 239745 грн., по 10000 дол. США з кожного, що в національній валюті згідно офіційного курсу валют становить по 79915 грн. з кожного, а також судового збору (а.с. 37-39).

Як вбачається зі змісту вказаного судового рішення суду, при вирішенні спору суд виходив з того, що борг в сумі 30000 доларів США померлого спадкодавця ОСОБА_13 слід стягнути в межах вартості спадкового майна з його спадкоємців - дружини ОСОБА_3 та неповнолітніх дітей ОСОБА_7 і ОСОБА_12, відповідно до їх часток у спадковому майні та за рахунок лише майна автомобільної стоянки, без звернення стягнення на житловий будинок, в якому вони проживають.

Судом також встановлено, що на підставі вищевказаного судового рішення 10 серпня 2012 року Луцьким міськрайонним судом Волинської області видано один виконавчий лист № 2-4932, де вказано одного боржника - ОСОБА_3, яка діє у своїх інтересах та в інтересах дітей ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 8).

Як вбачається з матеріалів справи, 14 серпня 2012 року вказаний виконавчий лист було подано на примусове виконання до виконавчої служби, у зв'язку з чим відкрито виконавче провадження за № 34039078 . У постанові про відкриття виконавчого провадження державного виконавця Гунько І.В. вказано боржником ОСОБА_3.(а.с.11).

Головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області Турчинським В. Є. 15.06. 2015 року винесено постанову про прийняття до виконання зазначеного виконавчого провадження за № 34039078, в якому також вказано боржником ОСОБА_3 (а.с. 12).

10 березня 2015 року боржник ОСОБА_3 погасила заборгованість у гривневому еквіваленті на загальну суму 240049,36 грн., що відповідає сумі боргу, зазначеній у виконавчому листі, про що повідомила виконавчу службу (а.с. 13-16).

З листа відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області від 22.06. 2016 року вбачається, що станом на 22.06.2016 залишок боргу по вищезазначеному виконавчому документу становить 18848,03 дол. США (а.с. 33).

Відповідно до ч. 2 ст. 533 ЦК України якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Звертаючись до суду зі скаргою, ОСОБА_3 посилалася на те, що рішенням суду стягнуто борг із трьох спадкоємців, тобто фактично існує троє боржників, а виконавчий документ виписаний і поданий до примусового виконання лише один, де зазначено усіх трьох боржників, що є порушенням норм закону. Враховуючи, що її дочка ОСОБА_7 стала повнолітньою, то вона не може надалі виступати у виконавчому провадженні її законним представником, а виконавчі листи повинні бути виписані окремо щодо кожного боржника. Вважає, що бездіяльність державного виконавця щодо закриття виконавчого провадження відносно неї після сплати боргу у сумі, що перевищує її частину заборгованості (10000 доларів США), є порушенням вимог Закону України «Про виконавче провадження», оскільки вона фактично виконала судове рішення щодо зобов'язання, покладеного судовим рішенням особисто на неї.

Відповідно до ч.2 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження» у разі, якщо рішення ухвалено на користь кількох позивачів або проти кількох відповідачів, а також якщо належить передати майно, що перебуває в кількох місцях, у виконавчому документі зазначаються один боржник та один стягувач, а також визначається, в якій частині необхідно виконати таке рішення, або зазначається, що обов'язок чи право стягнення є солідарним.

Як визначено ст.8 Закону, сторонами у виконавчому провадженні є стягувач і боржник. Стягувачем є фізична або юридична особа, на користь чи в інтересах якої видано виконавчий документ. Боржником є фізична або юридична особа, визначена виконавчим документом.

Статтею 9 Закону встановлено, що сторони можуть реалізовувати свої права і обов'язки у виконавчому провадженні самостійно або через представників. Особиста участь фізичної особи у виконавчому провадженні не позбавляє її права мати представника, крім випадку, коли боржник згідно з рішенням зобов'язаний вчинити певні дії особисто.

В той же час, неповнолітні та особи, визнані судом недієздатними, реалізують свої права та виконують обов'язки, пов'язані з виконавчим провадженням, відповідно до вимог закону.

Як встановлено ст. 34 ЦК України повну цивільну дієздатність має фізична особа, яка досягла вісімнадцяти років (повноліття). А відповідно до ст. 242 ЦК України батьки є законними представниками своїх малолітніх та неповнолітніх дітей.

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що стягувач повинна була отримати три виконавчі листи щодо стягнення сум боргу по 10000 доларів США окремо з кожного боржника, що і було підтверджено у суді апеляційної інстанції представником стягувача ОСОБА_2, який разом з тим пояснив, що стягувач ОСОБА_6 на даний час вже звернулася до суду для вирішення питання щодо видачі їй виконавчих листів відповідно по кожному боржнику.

Таким чином, згідно з п. 8 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Доводи апеляційних скарг головного державного виконавця Турчинського В.Є. та Москвичова С.І. - представника стягувача ОСОБА_6 зводяться до того, що законних підстав для закінчення виконавчого провадження немає, оскільки боржником ОСОБА_3 заборгованість за судовим рішенням повністю не погашена, вона раніше не оскаржувала зміст виконавчого листа і фактично погоджувалась виконувати його за себе і своїх дітей, що підтверджується матеріалами справи.

Однак, колегія суддів не бере до уваги зазначені доводи, оскільки вони не спростовують вимог Закону України «Про виконавче провадження» щодо необхідності видачі виконавчих документів окремо по кожному боржнику, що не було дотримано, а також того факту, що боржником ОСОБА_3 її частина боргу, еквівалентна сумі 10000 доларів США на час фактичної сплати, погашена.

Разом з тим, колегією суддів не беруться до уваги доводи апеляцій з покликанням на висновки суду, висловлені в ухвалі апеляційного суду Волинської області від 04 грудня 2015 року у справі за скаргою ОСОБА_3 на дії (бездіяльність) головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень УДВС ГТУЮ у Волинській області, оскільки при вирішенні питання про відмову в задоволенні даної скарги колегія суддів прийшла до висновку про відсутність підстав для визнання неправомірною бездіяльності державного виконавця щодо закінчення виконавчого провадження з тих мотивів, що борг, визначений судом в сумі 30000 доларів США, має бути перерахований у гривні станом на день сплати, тому суд не вважав, що сума 240049,36 грн., погашена боржником ОСОБА_3 11.03.2015 року, еквівалентна станом на цей день сумі, вказаній у рішенні суду. Зі змісту ухвали вбачається, що питання про відповідність виконавчого листа нормам ст. 18 Закону «Про виконавче провадження» щодо кількості боржників та фактичне повне виконання рішення одним з боржників у цій справі скаржницею не ставилось та судом не обговорювалось.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції з дотриманням положень ст. ст. 212-214 ЦПК України повно, всебічно та об'єктивно встановив фактичні обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, та дійшов обґрунтованого висновку про те, що у зв'язку із фактичним виконанням ОСОБА_3 стосовно себе особисто в межах присудженої суми боргу та судових витрат рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 травня 2012 року, виконавче провадження з його виконання підлягало закінченню відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження», що державним виконавцем вчасно не було здійснено.

Оскільки ухвала суду першої інстанції оскаржується лише в частині щодо задоволених вимог, тому в решті вимог скарги, в задоволенні яких судом було відмовлено, колегією суддів апеляційного суду не перевіряється і не підлягає до перегляду, відповідно до вимог ст. 303 ЦПК України.

Таким чином, доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду першої інстанції, ухвала суду першої інстанції постановлена з додержанням вимог закону, а тому колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги слід відхилити, а ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 307, 312, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів у х в а л и л а:

Апеляційні скарги представника стягувача ОСОБА_6 - ОСОБА_2 та головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області Турчинського В. Є відхилити.

Ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 липня 2016 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді