Головуючий суду 1 інстанції - ОСОБА_1
Доповідач - Орлов І.В.
Справа № 433/276/16-ц
Провадження № 22ц/782/608/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 серпня 2016 року

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Луганської області в складі:

головуючого Орлова І.В.,

суддів Авалян Н.М., Коротких О.Г.,

за участю секретаря: Попової Т.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Сєвєродонецьку Луганської області апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Троїцького районного суду Луганської області від 20 травня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договорами позики, -

в с т а н о в и л а :

18 лютого 2016 року ОСОБА_2 (далі позивач) звернувся до ОСОБА_3 (далі відповідачка) із зазначеним позовом. Посилаючись на невиконання зобов'язань із своєчасного повернення запозичених грошей, позивач просив стягнути з відповідачки на свою користь заборгованість за 7 договорами позики в загальній сумі 535.506,00 гривень, а саме: за Договором позики від 30 серпня 2012 року - 25.000,00 гривень; за Договором позики від 15 жовтня 2012 року - 37.000,00 гривень; за Договором позики від 19 листопада 2012 року - 64.850,00 гривень; за Договором позики від 28 травня 2013 року - 321.656,00 гривень; за Договором позики від 12 червня 2013 року - 37.000,00 гривень; за Договором позики від 02 вересня 2013 року - 25.000,00 гривень; за Договором позики від 06 вересня 2013 року - 25.000,00 гривень.

Рішенням Троїцького районного суду Луганської області від 20 травня 2016 року у задоволені позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на неповне засівання обставин справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, порушення та неправильне застосування норм процесуального права, просив: рішення місцевого суду скасувати, ухваливши нове рішення про задоволення позову у повному обсязі.

Заслухавши доповідача, пояснення позивача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК України, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК України, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість.

Рішення Троїцького районного суду від 20 травня 2016 року зазначеним вимогам не відповідає, а тому його не можна визнати законним та обґрунтованим.

Так, відмовляючи у задоволені позову, суд першої інстанції лише констатував факт укладення між сторонами договорів позики від 30 серпня 2012 року, 15 жовтня 2012 року, 19 листопада 2012 року, 28 травня 2013 року, 12 червня 2013 року, 02 вересня 2013 року та 06 вересня 2013 року. Без дослідження та з'ясування правової природи зазначених договорів, місцевий суд дійшов висновку про відсутність заборгованості ОСОБА_3 перед позивачем. При цьому висновок про відсутність боргу суд зробив на підставі наявних у матеріалах справи розписок, які також не досліджувалися. Мотиви прийняття чи неприйняття наданих сторонами доказів у тексті оскаржуваного рішення відсутні.

Під час апеляційного розгляду справи встановлено, що 30 серпня 2012 року між ОСОБА_2 як позикодавцем та ОСОБА_3 як позичальницею був укладений Договір позики за умовами якого відповідачка отримала від ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 25.000,00 гривень та зобов'язувалася повернути зазначену суму позивачу у строк до 28 лютого 2013 року (а. с. 40).

15 жовтня 2012 року між ОСОБА_2 як позикодавцем та ОСОБА_3 як позичальницею був укладений Договір позики за умовами якого відповідачка отримала від ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 37.000,00 гривень та зобов'язувалася повернути зазначену суму позивачу у строк до 15 квітня 2013 року (а. с. 41).

19 листопада 2012 року між ОСОБА_2 як позикодавцем та ОСОБА_3 як позичальницею був укладений Договір позики за умовами якого відповідачка отримала від ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 2.500,00 доларів США та зобов'язувалася повернути зазначену суму позивачу у строк до 19 травня 2013 року (а. с. 42).

28 травня 2013 року між ОСОБА_2 як позикодавцем та ОСОБА_3 як позичальницею був укладений Договір позики за умовами кого відповідачка отримала від ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 12.400,00 доларів США та зобов'язувалася повернути зазначену суму позивачу у строк до 28 листопада 2013 року (а. с. 43).

12 червня 2013 року між ОСОБА_2 як позикодавцем та ОСОБА_3 як позичальницею був укладений Договір позики за умовами якого відповідачка отримала від ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 37.000,00 гривень та зобов'язувалася повернути зазначену суму позивачу у строк до 12 грудня 2013 року (а. с. 44).

02 вересня 2013 року між ОСОБА_2 як позикодавцем та ОСОБА_3 як позичальницею був укладений Договір позики за умовами якого відповідачка отримала від ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 25.000,00 гривень та зобов'язувалася повернути зазначену суму позивачу у строк до 02 березня 2014 року (а. с. 45).

06 вересня 2013 року між ОСОБА_2 як позикодавцем та ОСОБА_3 як позичальницею був укладений Договір позики за умовами якого відповідачка отримала від ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 25.000,00 гривень та зобов'язувалася повернути зазначену суму позивачу у строк до 06 березня 2014 року (а. с. 46).

До матеріалів справи суд першої інстанції долучив фотокопії документів, які надійшли на електрону адресу Троїцького районного суду 26.04.2016 року, а саме : письмові розписки ОСОБА_3 на ім'я ОСОБА_2 від 13.11.2003 року; 25.12.2003 року; 13.09.2004 року; 14.09.2004 року; 25.01.2005 року; 29.03.2005 року; 16.05.2005 року; 01.09.2005 року; 14.05.2008 року; 15.09.2008 року та Договори позики від 11.11.2008 року; 29.09.2011 року; 17.11.2011 року; 10.05.2012 року; 28.01.2013 року 31.01.2013 року (а. с. 47. 48-64). Серед зазначених фотокопій документів є документ встановити зміст та правову природу якого не сталося можливим (а.с.59).

Між сторонами виник спір з приводу виконання договорів позики. Правовідносини сторін врегульовані нормами цивільного законодавства України. Поняття позикових відносини і договору позики визначаються положеннями глави 71 ЦК України.

Згідно з частиною 1 статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і одностороння відмова від зобов'язання не допускається.

Згідно з частиною 2 статті 533 ЦК України якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Відповідно до частини 3 статті 545 ЦК України наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку. Статтею 599 ЦК України встановлено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Колегія суддів вважає письмові договори позики від 30 серпня 2012 року, 15 жовтня 2012 року, 19 листопада 2012 року, 28 травня 2013 року, 12 червня 2013 року, 02 вересня 2013 року та 06 вересня 2013 року, які були надані позивачем на підтвердження зобов'язань відповідачки, є належними та допустимими доказами виникнення відповідних боргових зобов'язань. Оригінали вищевказаних договорів були оглянуті колегією суддів під час апеляційного розгляду справи.

Всі договори відповідають вимогам статті 1047 ЦК України. Письмова форма зазначених договорів доказує не лише факт їхнього укладення, а й факт передачі грошових сум відповідачці. (Правова позиція ВСУ у справі № 6-50цс16 від 24.02.2016 року). Наявність у позивача оригіналів договорів позики, згідно з положенням частини третьої статті 545 ЦК України Кодексу, свідчить про неповернення боргу відповідачкою.

Фотокопії документів, які надійшли на електрону адресу Троїцького районного суду 26.04.2016 року та були долучені до матеріалів справи, не відповідають вимогам, які згідно з главою 5 ЦПК України, вимагаються до письмових доказів. Обставин повернення ОСОБА_3 боргу за вказаними у позовній заяві договорами позики, які суд першої інстанції вважав встановленими, жоден із зазначених документів не підтверджує та підтверджувати не може.

Через неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими; порушення норм та неправильне застосування норм процесуального права, рішення Троїцького районного суду Луганської області від 20 травня 2016 року підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову.

З ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню борг в загальному розмірі 518.818,00 гривень, а саме: за Договором позики від 30 серпня 2012 року - у розмірі 25.000,00 гривень; за Договором позики від 15 жовтня 2012 року у розмірі 37.000,00 гривень; за Договором позики від 19 листопада 2012 року у розмірі 62.050,00 гривень (еквівалент 2.500,00 доларів США за курсом Національного Банку України станом на 11.08.2016 року 1 долар США - 24,82 гривні ); за Договором позики від 28 травня 2013 року у розмірі - 307.768,00 гривень (еквівалент 12.400,00 доларів США за курсом Національного Банку України станом на 11.08.2016 року 1 долар США - 24,82 гривні ); за Договором позики від 12 червня 2013 року у розмірі 37.000,00 гривень; за Договором позики від 02 вересня 2013 року у розмірі 25.000,00 гривень; за Договором позики від 06 вересня 2013 року у розмірі 25.000,00 гривень.

Відповідно до статті 88 ЦПК України з ОСОБА_3 на користь держави підлягає стягненню судовий збір за подання позову в суд першої інстанції - у розмірі 5.188,18 гривень, судовий збір за подання апеляційної скарги - у розмірі 5706,99 гривень, а всього підлягає стягненню 10.895, 17 гривень.

Керуючись статтями 88, 303, 307, 309, 316, 319, 325 ЦПК України колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Троїцького районного суду Луганської області від 20 травня 2016 року, - скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_2 задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 суму боргу: за Договором позики від 30 серпня 2012 року у розмірі 25.000,00 гривень; за Договором позики від 15 жовтня 2012 року у розмірі 37.000,00 гривень; за Договором позики від 19 листопада 2012 року у розмірі 62.050,00 гривень (еквівалент 2.500,00 доларів США); за Договором позики від 28 травня 2013 року у розмірі - 307.768,00 гривень (еквівалент 12.400,00 доларів США); за Договором позики від 12 червня 2013 року у розмірі 37.000,00 гривень; за Договором позики від 02 вересня 2013 року у розмірі 25.000,00 гривень; за Договором позики від 06 вересня 2013 року у розмірі 25.000,00 гривень, а всього - 518.818,00 (п'ятсот вісімнадцять тисяч вісімсот вісімнадцять) гривень.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір у розмірі 10.895 (десять тисяч вісімсот дев'яносто п'ять) гривень 17 копійок.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене протягом двадцяти днів в касаційному порядку, шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: