АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/1729/16Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 20 ОСОБА_1
Доповідач в апеляційній інстанції
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 серпня 2016 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоОСОБА_2
суддівОСОБА_3, ОСОБА_4
при секретаріОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 30 травня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна недійсним, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_8, ОСОБА_9.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши представника ОСОБА_6, ОСОБА_7 та його представника, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

15 лютого 2016 року ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_7 про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна недійсним, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_8, ОСОБА_9.

В обґрунтування вимог в позові зазначено, що відчуження квартири відбулось поза волевиявленням власника (позивачки), оскільки вона не надавала згоди на продаж своєї квартири. Також в позові зазначено, що продаж квартири було вчинено без згоди ОСОБА_8, який є співвласником цієї квартири, оскільки вона була придбана в період шлюбу між позивачкою та ОСОБА_8.

Просила суд визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1, - посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Черкаської області ОСОБА_10 09.11.2015р. за № 7118.

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 30 травня 2016 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_11 просить скасувати рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 30 травня 2016 року як незаконне та ухвалити нове рішення, яким позов задоволити.

Перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає до відхилення з слідуючих підстав.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Ст. 213 ЦПК України вказує, що рішення суду повинно бути законним та обгрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Ч. 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Статтею 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірності кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

Судом встановлено, що квартира за адресою АДРЕСА_2 до 09 листопада 2015 року належала на праві власності ОСОБА_11 (дошлюбне прізвище Газ заві) О.М. на підставі договору купівлі-продажу № 7799 від 10 листопада 2005 року.

Також встановлено, що позивачка з відповідачем є рідними сестрою і братом, а третя особа ОСОБА_9 їх мати.

В період з 09 серпня 1997 року по 21 листопада 2007 року ОСОБА_6 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_8, що підтверджено свідоцтвом про одруження (а.с. 7) та свідоцтвом про розірвання шлюбу серія І-СР № 031914 (а.с. 8).

Крім того, судом встановлено, що 01 червня 2006 року позивачка надала матері довіреність (а.с. 13), якою уповноважила її розпоряджатися всім своїм майном. При цьому строк дії довіреності не зазначений.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме договору купівлі-продажу (а.с. 101-102) ОСОБА_9, діючи в інтересах ОСОБА_6 продала, а ОСОБА_12 купив спірну квартиру за ціною 20 000 грн. При цьому в договорі зазначено, що розрахунок між сторонами відбувся до підписання договору.

Звертаючись до суду позовними вимогами, позивачка обґрунтовує такі вимоги тим, що не надавала згоди на продаж спірної квартири, не було отримано такої згоди у ОСОБА_8, а тому договір купівлі-продажу має бути визнаний недійсним.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції мотивував свої висновки тим, що підстав для визнання спірного договору недійсним не вбачається.

Натомість щодо підстав, зазначених в додаткових поясненнях представника позивача, наданих під час розгляду справи в судовому засіданні стосовно того, що спірний договір є фіктивним і в його укладенні вбачається зловмисна домовленість між відповідачем та ОСОБА_9, то суд зауважив, що згідно ч.2 ст.31 ЦПК зміна позивачем підстави позову (в даному випадку підстави для визнання договору недійсним) допускається шляхом подання письмової заяви до початку розгляду судом справи по суті. Враховуючи, що зазначені підстави були заявлені вже після початку розгляду справи по суті, то вони не були предметом доказування і судового розгляду, а відтак не беруться судом до уваги при прийняття рішення по суті позовних вимог і можуть бути предметом окремого судового розгляду.

Звертаючись до суду з апеляційною скаргою (а.с.173-176) ОСОБА_6 вказувала, що її позовні вимоги підлягають задоволенню, оскільки суд першої інстанції неправильно застосував норми чинного законодавства при ухваленні рішення та не врахував, що відповідно до ст. 232 ЦК України, правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним. Вважає, що в позовній заяві вона належним чином та в порядку визначеному ст.ст. 27, 31, 57-60, 137 обгрунтувала свої позовні вимоги та надала суду належні докази в їх підтвердження.

Перевіряючи обгрунтованість доводів апеляційної скарги, законність та вмотивованість судового рішення районного суду, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції є правильним, відповідає вимогам чинного законодавства, а доводи апеляційної скарги спростовуються встановленими обставинами справи та наявними матеріалами справи і не дають підстав для зміни чи скасування рішення суду.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що між сторонами вбачається спір, що виник із договірних правовідносин, зокрема з приводу порядку укладання правочинів, що регулюється нормами Розділу IV Цивільного кодексу України (далі ЦК).

За загальним правилом, передбаченим ст. 204 ЦК правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Вимоги до правочинів, закріплені у ст.203 ЦК. Зазначена стаття кореспондується із положеннями ч.1 ст.215 ЦК, відповідно до якої підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Залежно від підстав недійсності правочину, закон передбачає настання різних наслідків.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах диспозитивності, відповідно до чого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таким чином, з огляду на презумпцію правомірності правочинів та диспозитивності цивільного судочинства, розглядаючи вимоги про визнання договору недійсним суд обмежений підставами, які зазначені в позовній заяві.

Як правильно зазначив районний суд, звертаючись до суду з позовом, представник позивача зазначила підставою визнання спірного договору недійсним відсутність волевиявлення позивачки на укладання такого договору та згоди ОСОБА_8, як співвласника спірної квартири.

Згідно ч. 3 ст. 203 ЦК волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Оцінюючи наявність волевиявлення позивачки та його відповідність її внутрішній волі районний суд правильно виходив з того, що спірна квартира була набута позивачкою 10 листопада 2005 року на підставі договору купівлі-продажу.

01 червня 2006 року позивачка видала своїй матері ОСОБА_9 довіреність, якою уповноважила повірену розпоряджатись всім її майном, з чого б воно не складалося іде б воно не знаходилося.

Таким чином, колегія суддів вважає, що довіреність від 01 червня 2006 року є підтвердженням наявності укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_9 договору доручення (ч. 1 ст. 244) на розпорядження всім майном, яке на момент укладання довіреності було набуте довірителем. Згідно ст.629 ЦК договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно ст.247 ЦК строк довіреності встановлюється у довіреності. Якщо строк довіреності не встановлений, вона зберігає чинність до припинення її дії.

Підстави припинення дії довіреності передбачені ст. 248 ЦК України. Таким чином, відсутність у довіреності строку її дії не свідчить про її сумнівний характер, а є ознакою строку її дії, відповідно до якої довіреність є безстроковою і діє до її припинення.

Районний суд правильно встановив ту обставину, що при укладанні спірного договору купівлі-продажу 09 листопада 2015 року нотаріус не зобовязаний був пересвідчуватись у наявності згоди позивачки на продаж квартири, а мав лише пересвідчитись в тому, що дія довіреності не припинена, оскільки наявність самої довіреності є підтвердженням наявності згоди довірителя на вчинення дій повіреної особою від його імені.

Натомість як сторони в судовому засіданні не заперечили тієї обставини, що дія довіреності була припинена 27 листопада 2015 року, тобто вже після укладання договору.

Таким чином, на момент укладання договору волевиявлення позивачки було викладене у письмовій формі і обставин, які б свідчили про невідповідність такого волевиявлення внутрішній волі позивачки судом не встановлено. Районним судом правильно було встановлено, що підписуючи довіреність, позивачка підтвердила своє ознайомлення з її змістом, а також з положеннями ст.ст. 247, 248, 249 ЦК України, якими зокрема регулюються питання строку дії, порядку припинення дії та скасування довіреності. Доказів на спростування зазначеної обставини, всупереч положень ч.1 ст.60 ЦПК, як суду першої та і суду апеляційної інстанції ні позивачем ні її представником не надано.

Таким чином, доводи апелянта про відсутність її волевиявлення є необґрунтованими.

Правильним є висновок районного суду і про те, що не є обставиною, яка свідчить про відсутність волевиявлення позиваки на продаж квартири, те що ОСОБА_9 не передала кошти від продажу квартири позивачці. Зазначена обставина стосується порядку виконання зобовязання повіреною особою за договором представництва і не є підставою для визнання договору купівлі-продажу недійним.

Щодо відсутності під час укладання договору купівлі-продажу згоди ОСОБА_8, то суд першої інстанції правильно встановив, що відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Разом з тим п.3 ч. 1 ст. 57 СК України передбачено, що особистою власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Таким чином, сам факт придбання майна особою, яка перебуває у шлюбі, ще не свідчить про набуття цим майном статусу спільної сумісної власності.

Крім того, при перевірці обґрунтованості рішення районного суду, колегія суддів враховує пояснення самого ОСОБА_8, які він надав в судовому засіданні першої інстанції, відповідно до яких він ніколи не мав майнових вимог на спірну квартиру і не вважає себе її власником.

Крім того, право власності на нерухоме майно, яке підлягає державній реєстрації, виникає з дня такої реєстрації (ч. 4 ст. 334 ЦК України), отже оскільки державної реєстрації права власності ОСОБА_8 на спірну квартиру не здійснювалось, то він не може рахуватись співвласником спірної квартири, а відтак і згоди його на відчуження цього майна не потрібно.

З огляду на вищевикладені обставини, колегія суддів вважає, що висновок районного суду про те, що з підстав зазначених у позові не вбачається обставин для визнання спірного договору недійсним є правильним.

Крім того, судом першої інстанції правильно було зазначено в своєму рішенні, що згідно ч.2 ст.31 ЦПК України зміна позивачем підстави позову (в даному випадку підстави для визнання договору недійсним) допускається шляхом подання письмової заяви до початку розгляду судом справи по суті. Враховуючи, що зазначені підстави були заявлені вже після початку розгляду справи по суті, то вони не були предметом доказування і судового розгляду, а відтак не беруться судом до уваги при прийняття рішення по суті позовних вимог і можуть бути предметом окремого судового розгляду.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно визначено правову природу спірних правовідносин, позивачем не надано обгрунтованих та підтверджуючих доказів в обгрунтування своїх позовних вимог, а тому висновок районного суду є правильним і скасуванню не підлягає.

Крім того, колегією суддів під час рогляду справи в суді апеляційної інстанції було вивчено та надано належну оцінку доводам апеляційної скарги, враховано подані апелянтом та її представником доводи в підтвердження вимог апеляційної скарги і визнано, що підстав, які б давали право для зміни чи скасування рішення суду апелянтом та його представником не наведено.

Доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильність застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315, 317, 319 ЦПК України колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 30 травня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна недійсним, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_8, ОСОБА_9 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий :

Судді :