АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/4179/16 Справа № 183/1555/13-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Макаров М.О.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 серпня 2016 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати по цивільним справам Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді Макарова М.О.,

суддів Максюти Ж.І., Прозорової М.Л.,

при секретарі Самокиші О.В.,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 січня 2015 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,-,

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2013 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_2, в якому просили стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором у розмірі 29640 грн. 77 коп., а також судові витрати по справі, посилаючись на те, що 31 травня 2006 року між банком та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір, на підставі якого банк надав відповідачу кредит у сумі 2587 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 25,08 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом.

Банк виконав умови договору та надав відповідачу кредит у зазначеному розмірі, однак, відповідач своєчасно не сплачував кредит та відсотки за користування кредитом, в результаті чого станом на 05 лютого 2013 року виникла заборгованість по кредиту у розмірі 29640 грн. 77 коп., яка складається з наступного: заборгованості за кредитом у розмірі 1840 грн. 04 коп., заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 9736 грн. 68 коп., пені за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором у розмірі 16176 грн. 39 коп., суми фіксованої частини штрафу у розмірі 500,00 грн. та суми процентної складової штрафу у розмірі 1387 грн. 66 коп., які разом із судовими витратами просили стягнути із відповідача на їх користь

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 січня 2015 року в задоволені позову відмовлено (а.с. 64).

Ухвалою апеляційного суду Дніпроптеровської області від 06 травня 2015 року з урахуванням ухвали цього ж суду про усунення описки від 09 вересня 2015 року, рішення місцевого суду залишено без змін (а.с.94, 102).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 лютого 2016 року ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 06 травня 2015 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (а.с. 138).

В апеляційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення їх позову у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права та невідповідність висновків суду обставинам справи.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Цим вимогам закону судове рішення не відповідає.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції зазначив про пропуск позивачем строку позовної давності на звернення до суду, проте з такими вимогами погодитися не можна, з наступних підстав.

Так, судом встановлено, що 31 травня 2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_2 було укладено договір шляхом підписання заяви позичальника, в якій указано, що вона разом з Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам, тарифами складає між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 кредитний договір №DNH4KP12020090 (а.с. 3).

Відповідно до умов договору ОСОБА_2 отримав кредит у розмірі 2587 грн. зі сплатою процентів за користування кредитом на строк 18 місяців до 31 листопада 2007 року.

Позивач свої зобовязання виконав, кредит надав, проте в порушення умов договору, ОСОБА_2 свої зобов'язання належним чином не виконав, допустивши прострочення повернення кредиту та процентів за його користування, внаслідок чого за ним станом на 05 лютого 2013 року рахується заборгованість в сумі 29640 грн. 77 коп., яка складається: із заборгованості за кредитом в сумі 1840 грн. 04 коп., заборгованість по процентам за користування кредитом - 9736 грн. 68 коп.; заборгованість за пенею за несвоєчасність виконання зобовязань за договором в розмірі 16176 грн. 39 коп., а також штрафи, відповідно до пункту 1.5.20 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн. штраф (фіксована частина) та 1387 грн. 66 коп. штраф (процентна складова), про що зазначено у розрахунку заборгованості наданого до суду позивачем (а.с. 2).

Статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно зі ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, а відповідно до вимог ч. 5 ст. 261 ЦК України за зобовязаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Частиною 1 ст. 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Сплив позовної давності є підставою для відмови в позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобовязань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Згідно зі ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Як вбачається з матеріалів справи позивачем в судовому засіданні суду першої інстанції від 22 січня 2015 року було надано уточнючий розрахунок суми заборгованості за кредитним договором, з якого вбачається, що заборгованість за кредитом в сумі складає 1640 грн.. 04 коп., заборгованість по процентам за користування кредитом - 11942 грн. 29 коп.; заборгованість за пенею за несвоєчасність виконання зобовязань за договором в розмірі 27099 грн. 84 коп., а всього заборгованість складає 40682 грн. 17 коп. (а.с. 56, 59).

Крім того, відповідно до вказаного розрахунку в період із 30 січня 2013 року по 11 лютого 2013 року було внесено кошти на погашення заборгованості на загальну суму 400 грн.

На виконання ухвали Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ від 17 лютого 2016 року та відповідно до вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України апеляційним судом було розяснено позивачу на вчинення дій щодо надання доказів та розяснень з приводу внесення 400 грн. в період з 30 січня 2013 року по 11 лютого 2013 року.

А згідно виписки по рахунку ОСОБА_2 та меморіальних ордерів вбачається, що дійсно відповідачем були вчиненні дії з перерахунку вказаних сум на погашення заборгованості за кредитним договором (а.с. 151-160).

У звязку з чим позивачем не пропущено строк позовної давності на звернення до суду із вказаним позовом.

Проте місцевий суд на вказане уваги не зверув та безпідставно застосував ст. 267 ЦК України.

Що стосується позовних вимог про стягнення заборгованості, колегія суддів виходить з наступного.

Судом встановлено, що заява позичальника на отримання кредитних коштів була підписана 31 травня 2006 року із ЗАТ КБ «ПриватБанк», але умови надання кредиту фізичним особам «Розстрочка», які були надані до матеріалів справи, підписані головою Правління ПАТ КБ «ПриватБанк».

Крім того, відповідно до довідки з Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України від 21 липня 2009 року серії АА №241170 ЗАТ КБ «ПриватБанк» змінив найменування на ПАТ КБ «ПриватБанк», та ці зміни були зареєстровані лише 17 липня 2009 року та 21 липня 2009 року внесені дані щодо субєкта до ЄДРПОУ (а.с. 12-13), тобто вказані вище Умови на час підписання заяви позичальника взагалі не існували, а тому позовні вимоги про стягнення пені та штрафів є безпідставними.

Також в заяві позичальника про отримання кредиту від 31 травня 2006 року в розділі «Банківські послуги» в абзаці 10 зазначено, що згідно п. 4.2 Умов, при порушенні Позичальником зобовязань по погашенню Кредиту, позичальник сплачує Банку відсотки за користування Кредитом в розмірі 6% на місяць розрахованих від суми залишку заборгованості за кредитом, тобто на рік ці відсотки складають 72%.

Проте, в матеріалах справи відсутні ці Умови, в яких передбачено цей пункт, а тому збільшені відсотки в розмірі 72% річних в даному випадку не можуть бути взагалі застосовані.

Разом з цим, як вбачається з матеріалів справи 31 травня 2006 року між Банком та відповідачем укладено кредитний договір у формі заяви Позичальника відповідно до умов якого відповідач отримав кредит у розмірі 2587 грн. зі сплатою відсотків у розмірі 2,09% на місяцьна суму залишку заборгованості за кредитом зі строком повернення до 30 листопада 2007 року (а.с.3)

Позивач свої зобовязання виконав, кредит надав у вказаному розмірі, перерахувавши вказані грошові кошти на рахунок продавця мобільного телефону, якого придбав відповідач саме 31 травня 2006 року (а.с. 4).

Статтею 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст.526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно до ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Умови договору відповідачем належним чином не виконувалися, внаслідок чого загальна сума заборгованості за кредитним договором станом на 09 грудня 2014 року складає 2187 грн. 37 коп. та ця сума розрахована за ставкою відсотків в розмірі 2,09 %, які передбачені заявою позичальника, тобто 25,08 % річних, а тому ця заборгованість складається із: заборгованості за кредитом в сумі 1640 грн. 00 коп. та заборгованості по процентам за користування кредитом в розмірі 547 грн. 37 коп.

Крім того, як вбачається з кредитного договору від 31 травня 2006 року, він був укладений за волевиявленням обох сторін, про що свідчить особистий підпис відповідача в заяві позичальника, проте останній ухилився від виконання своїх зобовязань по кредитному договору, що і призвело до утворення вказаної заборгованості.

Проте суд першої інстанції про ці обставини взагалі нічого не зазначив.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» в цій частині є обґрунтованими та підтверджуються наявними в матеріалах справи письмовими доказами, а тому підлягають задоволенню у цій частині, а рішення суду скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь позивача судовий збір в сумі 344 грн. 10 коп.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк»- задовольнити частково.

Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 січня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Стягнути з ОСОБА_2 (іпн. НОМЕР_1) на користь Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» () заборгованість за кредитним договором № DNH4KP12020090 від 31 травня 2006року в сумі 2187 грн. 37 коп., яка складається із: заборгованості за кредитом в сумі 1640 грн. 00 коп., заборгованості по процентам за користування кредитом в розмірі 547 грн. 37 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 (іпн. НОМЕР_1) на користь Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» () судовий збір в сумі 344 грн. 10 коп.

В решті позовних вимог відмовити.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді: