У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 липня 2016 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - суддіОСТРЯНСЬКОГО В.І.,
суддів:БОБРОВОЇ І.О., ШИТЧЕНКО Н.В.,
при секретарі:ЗІНЬКОВЕЦЬ О.О.,
за участю:представника позивача ОСОБА_5, представника третьої особи Шалупні С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_7 на рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 01 квітня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_7 до Федерального державного бюжетного освітнього закладу вищої професійної освіти «Московський державний машинобудівний університет» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

третя особа - представництво «Федеральний державний бюджетний учбовий заклад вищої професійної освіти «Московський державний машинобудівний університет»,-

в с т а н о в и в:

У апеляційній скарзі ОСОБА_7 ставить питання про скасування рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 01 квітня 2016 року та про постановлення нового рішення про задоволення її вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, апелянт вказує на те, що суд не звернув уваги, що повідомлення на ім"я ОСОБА_7 від 08 липня 2015 року про попередження про наступне звільнення з роботи, від ознайомлення з яким остання відмовилась, складене в той час коли позивачка перебувала в черговій відпустці, що підтверджується копією особової картки та що висновок суду про знаходження головного підприємства на території іншої держави в умовах іншої юрисдикції, як підстави для відмови у задоволенні позову є хибним.

Рішенням Деснянського районного суду м.Чернігова від 01 квітня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_7 до Федерального державного бюджетного освітнього закладу вищої професійної освіти „Московський державний машинобудівний університет" про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу було відмовлено.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників судового розгляду, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, враховуючи наступне.

Постановивши рішення, місцевий суд виходив з того, що позивачка з 16.01.2008 року перебувала у трудових правовідносинах з відповідачем, працюючи на посадах лаборанта і спеціаліста навчального відділу, викладача кафедри загальноправових та гуманітарних дисциплін Представництва відповідача в м.Чернігові, що з останньої посади її було звільнено у зв"язку із скороченням чисельності працівників Представництва за ст.40 п.1 КзпП України з 07 вересня 2016 року згідно з наказом по Представництву № 20.1 від 27 серпня 2015 року (а.с.94). Що діяльність Представництва відповідача на території України здійснювалась на підставі свідоцтва про реєстрацію, виданого Міністерством економічного розвитку і торгівлі України 10 лютого 2014 року (а.с.76) та ліцензії № 458238 на право надання освітніх послуг підготовки спеціалістів за російськими програмами з терміном дії до 01.07.2015 року, виданої Міністерством освіти і науки України 22.05.2014 року. Суд врахував, що згідно з листом Міністерства освіти і науки України від 16.07.2015 року Представництву відповідача в Україні після 01.07.2015 року ліцензії на надання освітніх послуг надано не було. Що згідно з наказами відповідача від 07.05.2015 року № 246-ОД „Про заходи щодо підвищення ефективності діяльності Університету машинобудування" було вирішено не здійснювати у 2015 році прийом абітурієнтів до представництва Університету машинобудування в м.Чернігові (а.с.66) і від 23.07.2015 року „Про припинення освітньої і іншої діяльності Українсько-Російського інституту (філіалу) Університету машинобудування" було вирішено припинити освітню та іншу діяльність Представництва в м.Чернігові і створено комісію по припиненню його діяльності (а.с.69-70). Суд врахував, що згідно з штатними розкладами станом на 01.08.2015 року в Представництві значилось 53 штатні одиниці, з яких 32 - викладачі, а станом на 09.09.2015 року залишилось 3 штатні одиниці (директор, головний бухгалтер і спеціаліст), звідки видно, що викладачі по штату відсутні у зв"язку з припиненням надання освітніх послуг Представництвом (а.с.71 - 73).

Суд послався на те, що з копії попередження про наступне вивільнення позивачки вбачається, що ОСОБА_7 08.07.2015 року відмовилась підписувати його у присутності трьох посадових осіб Представництва, в т.ч. і директора, про що свідчать особисті підписи вказаних осіб (а.с.91); що на підставі наказу директора Представництва № 20.1 від 27.08.2015 року позивачку було звільнено з посади викладача з 07.09.2015 року у зв"язку із скороченням чисельності штату на підставі п.1 ст.40 КзпП України (а.с.94-95) і що позивачка отримала трудову книжку 28 вересня 2015 року з записом про звільнення з роботи і ці обставини в судовому засіданні ніким не були простовані.

Крім того, суд врахував, що згідно з п.5.4.3. Положення про представництво (а.с.97-126) його директор згідно з довіреністю, виданою ректором університету, приймає на роботу, звільняє працівників представництва, укладає з ними трудові договори. Тому суд, врахувавши наведене в сукупності, прийшов до висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог.

Такий висновок місцевого суду, на думку апеляційного суду, підтверджується матеріалами справи, яким суд дав правильну оцінку і не суперечить нормам матеріального та процесуального права, які регулюють спірні правовідносини.

Також апеляційний суд враховує, що з витягу з наказу № 38 від 08.07.2015 року „Про скорочення штату працівників", виданого директором Представництва Університету машинобудування в м.Чернігові, оглянутого та приєднаного до матеріалів справи апеляційним судом, видно, що заступника директора було зобов"язано попередити працівників Представництва про їх наступне вивільнення та у зв"язку з відсутністю вільних посад підготувати документи для звільнення за п.1 ст.40 КзпП України, в т.ч. і ОСОБА_7 (а.с. ).

Доводи апеляційної скарги про те, що місцевий суд не звернув уваги і не дав оцінки попередженню про наступне вивільнення позивачки від 08.07.2015 року, яке спростовується копією особової картки, т.я. зі змісту записів у ній слідує, що ОСОБА_7 перебувала в щорічній відпустці з 01.07. по 26.08.2015 року, на думку апеляційного суду, не може бути підставою для скасування рішення суду за обставин коли, ні сторона позивачки, ні сторона відповідача не змогли надати на вимогу суду відповідно: позивачка - інші докази на підтвердження такого перебування у відпустці, а відповідач - оригінал особової картки для належного завірення її копії, що є у справі, чи копію наказу про надання такої відпустки, оскільки копія особової картки на ім"я позивачки є неналежним доказом у справі за правилами ст.ст. 58 і 64 ЦПК України і брати її до уваги є порушенням цивільного процесуального закону. Інші доводи апеляційної скарги, зокрема, про те, що підставою для відмови у позові не може бути факт знаходження юридичної особи-Університету на території іншої держави в умовах іншої юрисдикції, на правильність вирішення спору не впливає, оскільки згідно з положенням ч.2 ст.308 ЦПК України правильне по суті і справедливе рішення суду не може бути скасоване з одних лише формальних міркувань.

За таких обставин місцевий суд постановив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_7 - відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 01 квітня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:Судді: