Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
ЄУН 317/2191/15цГоловуючий у 1-й інстанції Сакоян Д.І.
№22-ц/778/177/16Суддя-доповідач Гончар М.С.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

головуючого судді Гончар М.С.

суддів Каракуші К.В., Дзярук М.П.

при секретарі Путій Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 на рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 16 жовтня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, треті особи без самостійних вимог на предмет спору: приватний нотаріус Запорізького районного нотаріального округу Карташова Тамара Михайлівна, Веселівська сільська рада Запорізького району Запорізької області про визнання права власності в порядку спадкування за законом

ВСТАНОВИЛА:

В липні 2015 року позивач ОСОБА_2 звернулась до суду із вищезазначеним позовом, в якому просила:

- визнати за нею право власності на житловий будинок з господарськими спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 в порядку спадкування після смерті ОСОБА_6, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1.;

- встановити факт належності ОСОБА_6 земельної ділянки площею 0,60 га для ведення особистого підсобного господарства, яка розташована на території с. Петропіль Веселівської сільської ради, та яка належала ОСОБА_6 на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії НОМЕР_3 та земельної ділянки площею 0,05 га для ведення особистого підсобного господарства, яка розташована на території с. Петропіль Веселівської сільської ради, та яка належала ОСОБА_6 на підставі державного акту на право постійного користування землею серії НОМЕР_4;

- визнати за нею право власності на земельну ділянку площею 0,60 га та 0,05 га (відповідно) для ведення особистого підсобного господарства, що розташовані на території с. Петропіль Веселівської сільської ради, та які належали ОСОБА_6, в порядку спадкування після смерті ОСОБА_6, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1.

В обґрунтування свого позову позивач зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_1. померла її племінниця - ОСОБА_6. Заповіту вона не складала. Відповідно до ст. 1263 ЦК України вона, як тітка померлої, відноситься до спадкоємців третьої черги. Крім неї до спадкоємців другої черги відноситься єдиноутробний брат племінниці - ОСОБА_4, який відмовився від прийняття спадщини на її користь. До спадкового майна відносяться: житловий будинок АДРЕСА_1; земельні ділянки площею 0,05 га та 0,60 га для ведення особистого підсобного господарства, розташовані на території с. Петропіль Веселівської сільської ради. Посилається на те, що прийняла спадщину, однак при оформленні спадкових прав з'ясувалось, що право власності на житловий будинок не зареєстровано. У зв'язку із чим, оформити свої спадкові права в нотаріальному порядку вона не має змоги. Крім того, згідно з державними актами про право приватної власності на землю серії НОМЕР_3 від 06.07.1994 р. та НОМЕР_4 від 08.07.1994 р. її племінниці належать земельні ділянки площею 0,60 га та 0,05 га для ведення особистого підсобного господарства. Але у зазначених актах ім'я племінниці зазначено «ОСОБА_8» замість «ОСОБА_6». У зв'язку з тим, що право власності її племінницею не було зареєстровано, а також у зв'язку з тим, що вбачаються невідповідності в імені померлої, їй відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, у зв'язку з чим вимушена звернутись до суду.

Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 16 жовтня 2015 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4, треті особи без самостійних вимог на предмет спору: приватний нотаріус Запорізького районного нотаріального округу Карташова Т.М., Веселівська сільська рада Запорізького району Запорізької області про визнання права власності в порядку спадкування за законом задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2., ІПН НОМЕР_1, право власності на житловий будинок з господарськими спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 в порядку спадкування після смерті ОСОБА_6, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції в частині, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, позивач ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 у своїй апеляційній скарзі просила скасувати рішення суду першої інстанції у цій справі в частині відмови у задоволенні її позовних вимог щодо встановлення факту належності ОСОБА_6 земельної ділянки площею 0,60 га для ведення особистого підсобного господарства, яка розташована на території с.Петропіль Веселівської сільської ради, та яка належала ОСОБА_6 на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії НОМЕР_3 та земельної ділянки площею 0,05 га для ведення особистого підсобного господарства, яка розташована на території с.Петропіль Веселівської сільської ради, та яка належала ОСОБА_6 на підставі державного акту на право постійного користування землею серії НОМЕР_4 та визнання за нею, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, ІНН НОМЕР_2, права власності на земельну ділянку площею 0,60 га та 0,05 га (відповідно) для ведення особистого підсобного господарства, що розташовані на території с.Петропіль Веселівської сільської ради, та належали ОСОБА_6, в порядку спадкування після смерті ОСОБА_6, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1; ухвалити нове рішення по суті позовних вимог, та задовольнити позовні вимоги у цій частині.

У судове засідання 14 січня 2016 року належним чином повідомлені про час та місце розгляду цієї справи апеляційним судом (а.с.216- 221), у тому числі позивач ОСОБА_2 через свого представника ОСОБА_3 (а.с.216), що узгоджується із вимогами ст. 76 ч. 5 ЦПК України, всі особи, які беруть участь у цій справі, окрім представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3, не з'явились, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавали.

При цьому, усі особи, які беруть участь у справі, що не з'явились, не повідомили апеляційний суд про причини своєї неявки, окрім третьої особи - приватного нотаріуса Запорізького районного нотаріального округу Карташової Т.М.

Третя особа: приватний нотаріус Запорізького районного нотаріального округу Карташова Т.М. подала апеляційному суду поштою заяву (а.с.222-223), в якій зазначала, що прийняти участь у справі не має можливості та просила розглядати дану справу апеляційним судом без її участі.

При вищевикладених обставинах, колегія суддів визнала неповажною причини неявки у дане судове засідання всіх нез'явившихся осіб, які беруть участь у цій справі, та ухвалила розглядати дану справу у даному судовому засіданні за відсутністю останніх за присутністю представника позивача ОСОБА_7 - ОСОБА_3

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення ОСОБА_3, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про те, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, апеляційний суд має право її відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до ст. 308 ЦПК апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Встановлено, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог позивача у цій справі в оскаржуємій частині, керувався ст.ст. 11, 60, 88, 214-215, ч. 3 ст. 209 ЦПК України та виходив із необґрунтованості та недоказаності цих позовних вимог позивача у цій справі.

Такі висновки суду першої інстанції є правильними, оскільки основані на доказах, поданих сторонами, та оцінені судом у відповідності до вимог ст. 212 ЦПК України, до встановлених правовідносин вірно застосовані норми матеріального права, відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи.

Так, судом першої інстанції було правильно встановлено, що ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (свідоцтво про смерть, копія а.с.6).

Позивач ОСОБА_2 є рідною тіткою померлої племінниці ОСОБА_6 (а.с.8-15) та єдиним спадкоємцем за законом, який своєчасно (27 листопада 2014 року) звернувся із заявою про прийняття спадщини за законом відповідно до ст. 1263 ЦК України після смерті спадкодавця ОСОБА_6 до приватного нотаріуса (а.с. 94).

Інший спадкоємець іншої черги спадкування за законом - відповідач у цій справі ОСОБА_4 своєчасно (27 листопада 2014 року) відмовився від прийняття спадщини за законом, яка відкрилась після смерті спадкодавця ОСОБА_6, на користь позивача ОСОБА_2 (заява нотаріусу а.с. 96).

Постановою приватного нотаріуса Запорізького районного нотаріального округу Карташової Т.М. № 1189/02-31 від 13.10.2015 року ОСОБА_2 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на земельні ділянки площею 0,05 га та 0,60 га, розташовані в с. Петропіль Запорізького району Запорізької області (а.с.177). За змістом даної постанови підставою відмови є те, що державні акти видані на ім'я ОСОБА_8, тому підтвердити належність вищезазначених земельних ділянок саме померлій ОСОБА_6 неможливо. Крім того, нотаріусу не були надані оригінали правовстановлюючих документів.

Ст. 1216 ЦК України передбачає, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків від фізичної особи, яка померла, до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Позивачка є такою, що прийняла спадщину, оскільки в межах шестимісячного строку звернулась до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини. Інших спадкоємців, які б прийняли спадщину, або мали б обов'язкову частку у спадщині, немає.

Однак, суд першої інстанції правильно вважав, що не підлягають задоволенню у цій справі позовні вимоги позивача про встановлення факту належності спадкодавцю ОСОБА_6 земельних ділянок площею 0,60 га та 0,05 га для ведення особистого підсобного господарства, які розташовані на території с. Петропіль Веселівської сільської ради.

Оскільки, відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Ст. 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у ст. 16 ЦК України.

Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом (ч. 2 ст. 16 ЦК України, ст. 4 ЦПК України).

Згідно із ст. 256 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім'я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім'ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті.

Крім того, у п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31 березня 1995 року зазначено, що при розгляді справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім'я, по батькові, місце і час народження якої, зазначені в документі, не збігаються з ім'ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, вказаними у свідоцтві про народження або в паспорті, у тому числі, факту належності правовстановлюючого документа, в якому допущені помилки у прізвищі, імені, по батькові або замість імені чи по батькові зазначені ініціали суд повинен запропонувати заявникові подати докази про те, що правовстановлюючий документ належить йому і що організація, яка видала документ, не має можливості внести до нього відповідні виправлення. Разом з тим, цей порядок не застосовується, якщо виправлення в таких документах належним чином не застережені або ж їх реквізити нечітко виражені внаслідок тривалого використання, неналежного зберігання, тощо. Це є підставою для вирішення питання про встановлення факту, про який йдеться в документі, відповідно до чинного законодавства.

Відповідно до листа Верховного Суду України «Судова практика розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 1 січня 2012 року для порушення в судах справ про встановлення належності правовстановлюючих документів необхідно подавати заяву з доказами того, що цей документ належить заявнику і що організація, яка його видала, не може внести до нього відповідні виправлення. У цих справах суд встановлює належність особі правовстановлюючих документів, а не тотожність прізвища, імені, по батькові, неоднаково названих у різних документах, не присвоєння чи залишення одного з них.

Заяву про встановлення факту належності правовстановлюючого документа можуть подавати спадкоємці померлої особи - власника цього документа для оформлення спадкових прав.

Враховуючи, що позивач як на підставу своїх вимог посилається на розбіжності між іменем у правовстановлюючих документах на вказані земельні ділянки та дійсним іменем спадкодавця, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що належним способом захисту було б саме встановлення факту належності цих правовстановлюючих документів (державних актів на землю) спадкодавцеві, а не встановлення факту належності майна (земельних ділянок) померлій особі.

Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог позивача ОСОБА_2 про визнання за нею права власності на земельні ділянки площею 0,60 га та 0,05 га для ведення особистого підсобного господарства, що розташовані на території с. Петропіль Веселівської сільської ради, суд першої інстанції правильно виходив з наступного.

Як вбачається із державного акту на право постійного користування землею НОМЕР_4 (копія а.с.22), земельна ділянка площею 0,05 га була надана ОСОБА_8 у постійне користування, а не у власність.

Як вбачається із державного акту на право приватної власності на землю серії НОМЕР_5 (копія а.с.21) земельна ділянка площею 0,60 га передана у власність ОСОБА_8.

Матеріали справи не містять належних, допустимих доказі у розумінні ст.ст. 58-59 ЦПК України, які б свідчили про належність саме на праві власності та саме спадкодавцеві ОСОБА_6 земельних ділянок площею 0,60 га та 0,05 га (відповідно) для ведення особистого підсобного господарства, що розташовані на території с. Петропіль Веселівської сільської ради.

Крім того, у суді першої інстанції у цій справі позивач ОСОБА_2 не заявляла позовних вимог про встановлення належності правстановлюючих документів - вищевказаних державних актів, виданих на ім'я ОСОБА_8 спадкодавцеві ОСОБА_6, а суд першої інстанції в силу вимог ст. 11 ч.1 ЦПК України мав розглядати дану справу саме в межах заявлених у цій справі позивачем позовних вимог.

Суд першої інстанції на виконання вимог ст. 10 ч.4 ЦПК України у цій справі сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин цієї справи, у тому числі роз'яснював позивачеві, яка брала участь у цій справі не особисто, а через свого представника, що не суперечить вимогам ст. 27 ЦПК України, її права та обов'язки, попереджав про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій, представник позивача на власний розсуд реалізував процесуальні права, надані йому позивачем.

А тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що при вищевикладених обставинах відсутні правові підстави для встановлення саме факту належності вищезазначених земельних ділянок площею 0,60 га та 0,05 га для ведення особистого підсобного господарства, що розташовані на території с. Петропіль Веселівської сільської ради спадкодавцеві ОСОБА_6, а, відповідно, й відсутні правові підстави для визнання на них права власності за позивачем ОСОБА_2 в порядку спадкування за законом після смерті спадкодавця ОСОБА_6.

Доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції, а лише відображають позицію позивача, висловлену позивачем в її позові у цій справі та яку вона та її представник вважають такою, що є єдино вірною та єдино можливою.

Так, дійсно право на захист особа здійснює на свій розсуд (ст. 20 ч.1 ЦК України), виключно позивачеві належить право обирати спосіб захисту своїх прав.

Проте, в силу вимог ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, у спосіб, визначений законами України.

В силу вимог ст. 256 ч.2 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Не можна визнавати у судовому порядку у цій справі факт належності спадкодавцеві ОСОБА_6 майна у вигляді земельної ділянки площею 0,60 га для ведення особистого підсобного господарства, розташованої в с. Петропіль Запорізького району Запорізької області, право приватної власності на яку оформлено державним актом на право приватної власності на землю серії НОМЕР_3 (а.с.67), виданим на ім'я ОСОБА_8.

Оскільки, ст. 256 ч. 1 п. 6 ЦПК України передбачено інший спосіб захисту у даному випадку - встановлення факту належності правовстановлюючого документу (вказаного вище державного акту) спадкодавцю, ім'я, якої зазначене в цьому документі, не збігається з ім'ям, у свідоцтві про народження або в паспорті.

Відмова судом першої інстанції у встановленні факту належності вищезазначених земельних ділянок спадкодавцеві (первісних позовних вимог), є підставою для відмови судом першої інстанції у задоволенні похідних від них позовних вимог позивача - про визнання за нею права власності на ці земельні ділянки у порядку спадкування після смерті спадкодавця.

Оскільки, у матеріалах цієї справи відсутні, позивачем та представником останнього не надані належні, допустимі докази того, що ці земельні ділянки площею 0,60 га та 0,05 га для ведення особистого підсобного господарства, що розташовані на території с. Петропіль Веселівської сільської ради Запорізької області взагалі належали на день смерті (ІНФОРМАЦІЯ_1) саме спадкодавцеві ОСОБА_6 та саме на праві власності.

В силу вимог ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно із ст. 58 ч.1 ЦПК України належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст. 59 ч. 2 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (допустимість доказів).

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 60 ч. 4 ЦПК України).

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами (ст. 303 ч. 2 ЦПК України).

Докази, передбачені ст. 303 ч. 2 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Згідно із п. 10 постанови Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» N 7 від 30.05.2008 року : відповідно до статті 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. У порядку спадкування можуть передаватися також право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), право користування чужим майном (сервітут).

Позивач у цій справі просила визнати за нею у порядку спадкування саме право власності і саме на майно спадкодавця, зокрема на земельні ділянки площею 0,60 га та 0,05 га, а не право власності в порядку спадкування на будь-які права спадкодавця (у т.ч. право постійного користування земельною ділянкою 0,50 га тощо).

Успадкуванню за законом підлягає лише майно, що належало спадкодавцеві на день смерті і лише на праві власності.

Майно і право на майно - це різні речі.

Не можна визнати у судовому порядку за позивачем ОСОБА_2, як спадкоємцем за законом, право власності у порядку спадкування на майно, яке не належало на праві власності спадкодавцеві ОСОБА_6 на час смерті останньої ІНФОРМАЦІЯ_1.

Суд першої інстанції розглянув дану справу повно, всебічно та з додержанням вимог ст. ст. 10-11, 57-61, 212 ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав належну оцінку.

Позивач не вважала за доцільне змінювати свої позовні вимоги у цій справі, хоча мала на це право в силу вимог ст. 31 ЦПК України протягом усього часу розгляду справи судом першої інстанції.

В силу вимог ст. 303 ч. 1 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді в першій інстанції.

У матеріали цієї справи позивачем та його представником не надано взагалі належних, допустимих доказів на підтвердження зміни імені спадкодавцем ОСОБА_6 з народження «ОСОБА_6» на «ОСОБА_8», та у подальшому з «ОСОБА_8» на «ОСОБА_6» на день смерті» (свідоцтво РАЦС про зміну імені спадкодавця, копія паспорту із іменем спадкодавця «ОСОБА_8» тощо).

У матеріалах цієї справи також відсутні, належні, допустимі докази того, що оригінали вищезазначених державних актів саме на ім'я ОСОБА_8 у природі відсутні і не можна отримати їх дублікату тощо.

Оскільки, як вбачається із змісту вказаних актів (а.с.21-22) ці державні акти були складені у двох примірниках, з яких перший - видано гр. ОСОБА_6, другий - зберігається у Веселівській сільській раді.

Належні, допустимі докази протилежного у матеріалах цієї справи відсутні.

Відповідь Управління Держземагентства у Запорізькому районі Запорізької області на запит нотаріуса (а.с.146) не спростовує вказаного вище факту, оскільки копії вказаних актів надані позивачем до позову у цій справі (а.с.21-22), а - тільки підтверджує те, що останні не пройшли відповідної державної реєстрації у подальшому у відповідному державному реєстрі із присвоєнням кадастрового номеру на вимогу змін у законодавстві, але це не робить їх нечинними, так як вони були зареєстровані свого часу у належній спосіб у Книзі записів державних актів на право користування землею та у Книзі записів державних актів на праві приватної власності на землю.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 10 ч. 3 ЦПК України).

Підстави для звільнення позивача ОСОБА_2 від доказування, передбачені ст. 61 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Позивач ОСОБА_2 не надала суду першої інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування свого позову у цій справі в частині відмови в його задоволенні.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань (ст. 308 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 309 ч. 3 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, лише якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Порушення, передбачені ст. 309 ч. 3 ЦПК України, у цій справі відсутні.

При вищевикладених обставинах, рішення суду першої інстанції в оскаржуємій частині є законним та обґрунтованим, ухвалено з додержанням вимог ст. ст. 213-214 ЦПК України.

Суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами по справі, дав їм належну правову оцінку, а також дослідив надані сторонами докази і відповідно їх оцінив. Суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального права та не допустив порушень процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи. Суд першої інстанції прийняв рішення, яким спір знайшов своє належне вирішення.

Також суд першої інстанції з додержанням вимог ст. 88 ЦПК України вирішив питання про розподіл судових витрат між сторонами у цій справі в оскаржує мій частині рішення.

За таких обставин, судова колегія не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції в оскаржуємій частині або ж його зміни.

Крім того, у разі відмови позивачу ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 у задоволенні її апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у повному обсязі у цій справі, остання не має права на компенсацію за рахунок відповідача ОСОБА_4 судових витрат у вигляді судового збору (а.с.197), понесених нею при подачі цієї скарги до апеляційного суду.

Разом із тим, колегія суддів апеляційного суду вважає за необхідне роз'яснити ОСОБА_2 її право у подальшому окремо від цієї справи звертатись до суду для вирішення питання про встановлення саме факту належності спадкодавцеві правовстановлюючих документів - державних актів на землю та, як наслідок, визнання за нею відповідних прав на останні в порядку спадкування після смерті спадкодавця.

Керуючись ст.ст. 303, 307-308, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 16 жовтня 2015 року у цій справі в оскаржуємій частині залишити без змін.

Судове рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С.Дзярук М.П. Каракуша К.В.