Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний №336/6476/15 Головуючий у 1-й інстанції: Дацюк О.І.
Провадження № 22-ц/778/2769/16 Суддя-доповідач: ОСОБА_1
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 липня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого судді: Каракуші К.В.

суддів: Гончар М.С.

ОСОБА_2,

при секретарі: Бабенко Т.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Луганського державного університету внутрішніх справ імені ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 11 квітня 2016 року у справі за позовом Луганського державного університету внутрішніх справ імені ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про відшкодування вартості утримання у вищому навчальному закладі, -

ВСТАНОВИЛА :

У серпні 2015 року Луганський державний університет внутрішніх справ імені ОСОБА_3 звернувся до суду з вказаним позовом до ОСОБА_4

В обґрунтування позову зазначав, що наказом Луганського державного університету внутрішніх справ імені ОСОБА_3 від 07.08.2011 року ОСОБА_4 був прийнятий на службу до органів внутрішніх справ та зарахований курсантом на денну форму навчання за державним замовленням. 20.08.2011 року між Луганським державним університетом внутрішніх справ імені ОСОБА_3, ГУМВС УМВС України в Запорізькій областіта ОСОБА_4 був укладений договір про підготовку фахівця у вищому навчальному закладі МВС України, за умовами якого в разі відмови відповідача від подальшого проходження служби на посадах начальницького складу в органах внутрішніх справ протягом перших трьох років після закінчення навчання, ОСОБА_4 зобовязався відшкодувати фактичні витрати, повязані з утриманням у вищому навчальному закладі. 10.06.2014 року наказом ЛДУВС ім. Е.О. Дідоренка ОСОБА_4 був відряджений для подальшого проходження служби до ГУМВС України в Запорізькій області по закінченню навчання. 06.01.2015 року ОСОБА_4 був звільнений з органів внутрішніх справ за власним бажанням.

Посилаючись, на те, що після закінчення навчання ОСОБА_4 звільнився зі служби до закінчення трьох років, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_4 на користь Луганського державного університету внутрішніх справ імені ОСОБА_3 витрати, пов'язані з його утриманням у вищому навчальному закладі, в сумі 56872,46 грн та судовий збір.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 11 квітня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач ЛДУВС ім. Е.О. Дідоренка подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

В судове засідання апеляційного суду представник позивача, який належним чином повідомлений про час та місце судового розгляду, не зявився, що у відповідності до приписів ч.2 ст.305 ЦПК України не перешкоджає судовому розгляду.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення відповідача ОСОБА_4 та його представника ОСОБА_5, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено наявність права на стягнення на свою користь витрат, повязаних з утриманням відповідача у вищому навчальному закладі, крім того, не підтверджено розміру понесених витрат. До того ж суд першої інстанції зазначав, що відповідач на підставі укладеного договору має обовязок відшкодовувати витрати, повязані з його утриманням під час навчання у вищому навчальному закладі Міністерству Внутрішніх справ України, проте повноважень на предявлення такого позову від імені Міністерства Внутрішніх справ України позивачем не надано.

Колегія суддів не погоджується з наведеними висновками суду як такими, що не відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення не відповідає.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

На підставі ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно до приписів ст.18 Закону України «Про міліцію», що була чинна на час виникнення спірних правовідносин, особи начальницького складу органів внутрішніх справ, які звільняються зі служби протягом трьох років після закінчення вищого навчального закладу МВС України, у тому числі, за власним бажанням відшкодовують витрати, повязані з їх утриманням у вищому навчальному закладі.

Відповідно до п.6.28 Положення про вищі навчальні заклади МВС, затверджений наказом МВС України № 62 від 14.02.2008року (далі Положення), порядок та підстави відшкодування фактичних витрат, пов'язаних з утриманням курсантів у ВНЗ у зв'язку з небажанням продовжувати навчання або порушенням дисципліни, а також у разі відмови від подальшого проходження служби на посадах начальницького складу в органах внутрішніх справ (офіцерського складу внутрішніх військ) визначаються:

-для осіб рядового та начальницького складу органів внутрішніх справ - Порядком відшкодування особами витрат, пов'язаних з їх утриманням у вищих навчальних закладах Міністерства внутрішніх справ, затвердженим постановою КМУ від 01.03.2007року № 313;

-для військовослужбовців внутрішніх військ - Порядком відшкодування курсантами витрат, пов'язаних з їх утриманням у вищих навчальних закладах, затвердженим постановою КМУ від 12.07.2006р. № 964.

За змістом п.6.29 Положення у разі відмови курсанта (слухача) добровільно відшкодувати витрати стягнення їх суми здійснюється в судовому порядку.

Згідно зі ст. 3 Порядку відшкодування особами витрат, пов'язаних з їх утриманням у вищих навчальних закладах Міністерства внутрішніх справ, затвердженим постановою КМУ від 01.03.2007року № 313, витрати відшкодовуються згідно з договором про підготовку фахівця в навчальному закладі, який укладається між навчальним закладом, Головним управлінням або управлінням Міністерства внутрішніх справ України та особою. Сторонами такого договору є: виконавець - навчальний заклад, замовник - Головне управління або управління Міністерства внутрішніх справ України, особа - курсант. Відповідно до ч. 1 ст. 6 Порядку у разі відмови особи добровільно відшкодувати витрати стягнення їх здійснюється в судовому порядку.

Судом першої інстанції встановлено і підтверджується матеріалами справи, що наказом Луганського державного університету внутрішніх справ ім. Е.О. Дідоренка від 07.08.2011року за № 240 о/с ОСОБА_4 було зараховано курсантом першого курсу на денну форму навчання за рахунок державного бюджету на базі повної загальної середньої освіти з терміном навчання 3 роки за освітньо-кваліфікаційним рівнем «бакалавр» за напрямком підготовки «Право» за спеціальністю «Правоохоронна діяльність» та прийнято на службу до органів внутрішніх справ України з присвоєнням першого спеціального звання «рядовий міліції» (а.с.5).

20.08.2011 року між ГУМВС УМВС України в Запорізький області (замовником), Луганським державним університетом внутрішніх справ ім. Е.О. Дідоренка (виконавцем), та ОСОБА_4 (особою) укладено договір про підготовку фахівця у вищому навчальному закладі, строком дії до 20.08.2017року (п.7.4). (а.с.6-7)

.

Згідно п. 2.3.5 даного договору, після закінчення навчання виконавець повинен прибути до місця призначення в термін, визначений у направленні на роботу, приступити до виконання службових обов'язків за посадою, яка призначена замовником і відпрацювати не менше трьох років (а.с.6 зв.).

Однією з умов договору є те, що у разі відрахування з навчального закладу чи звільнення з органів внутрішніх справ по закінченні навчання до встановленого 3-річного терміну - ОСОБА_4 зобовязався відшкодувати всі фактичні витрати, пов'язані з його утриманням в навчальному закладі згідно із затвердженим розрахунком (п. 2.3.6).

10 червня 2014 року наказом Луганського державного університета внутрішніх справ ім. Е.О. Дідоренка №141 о/с ОСОБА_4, як випускник, був відряджений для подальшого проходження служби до ГУМВС України в Запорізькій області з 23.06.2014 року (а.с.8).

06 січня 2015 року у відповідності до виписки з наказу начальника ГУМВС України у Запорізькій області від 06.01.2015 р. № 5 о/с, лейтенанта міліції ОСОБА_4 оперуповноваженого сектору кримінальної міліції у справах дітей Шевченківського РВ Запорізького міського управління з 06.01.2015 р. звільнено з органів внутрішніх справ за п. 64 "ж" (за власним бажанням) (а.с.9).

Згідно з наданим розрахунком сума фактичних витрат, пов'язаних з утриманням ОСОБА_4 за період з 08.08.2011 року по 10.06.2014 року становить 56872,46 грн. (а.с.10).

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що на ОСОБА_4 розповсюджується п. 2.3.6 Договору про підготовку фахівця у вищому навчальному закладі Міністерства внутрішніх справ України від 20.08.2011 року та він має обовязок по відшкодуванню фактичних витрат, пов'язаних з його утриманням у навчальному закладі. Тобто, колегія суддів зазначає, що судом першої інстанції вірно встановлено, що у даному випадку мають місце договірні правовідносини, і вони врегульовані, у тому числі, положеннями цього договору.

Проте, відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції дійшов висновку про те, що позивачем не доведено свого права на стягнення та використання таких коштів замість Міністерства внутрішніх справ України і у позивача відсутні повноваження на предявлення такого позову від імені Міністерства внутрішніх справ України.

Такий висновок суду першої інстанції спростовується наступним.

Луганський державний університет внутрішніх справ ім. Е.О. Дідоренка є бюджетною установою, яка повністю утримується за рахунок державного бюджету, отже є розпорядником бюджетних коштів, що підтверджується довідкою про включення позивача як розпорядника бюджетних коштів до Єдиного реєстру розпорядників бюджетних коштів та одержувачів бюджетних коштів (а.с.64). Функції головного розпорядника коштів державного на фінансування університету здійснює МВС України.

Згідно з Положенням про вищі навчальні заклади МВС, затверджений наказом МВС України від 14.02.2008 року за №62, зареєстрованим Міністерством юстиції України 11.03.2008 року за №№193/14884, вищі навчальні заклади МВС є державними навчальними закладами, які підпорядковані МВС України, засновані і діють згідно із законодавством України, реалізовують відповідно до наданої ліценції (ліцензій) освітньо-професійні програми підготовки фахівців за певними освітньо-кваліфікаційними рівнями, забезпечують навчання, виховання та професійну підготовку осіб з урахуванням нормативних вимог у галузі вищої освіти з метою задоволення освітніх потреб особи, суспільства і держави (п.1.1). Згідно до п.9.1 цього положення визначено, що фінансування ВНЗ МВС здійсняється за рахунок коштів державного бюджету, призначеного для фінансування МВС, та інших джерел фінансування, не заборонених чинним законодавством. ВНЗ МВС самостійно використовує кошти загального та спеціальних фондів державного бюджету відповідно до кошторису, що затверджується МВС (п.9.10).

Отже, кошти на утримання курсантів виділялись з державного бюджету та перераховувались ВНЗ МВС України, який ними розпоряджається на підготовку фахівців для МВС України.

Згідно до п.18.2 рішення колегії МВС України, затвердженого наказом МВС України від 12 липня 2012 року №618 обовязок відшкодування витрат, повязаних з утриманням випускників ВНЗ МВС, що звільняються з органів внутрішніх справ до встановленого трирічного терміну перебування на службі, та курсантів, які відраховані з навчання було покладено на ректорів ВНЗ МВС.

Відповідно до вказівки МВС України від 31.01.2014 року №17/81/Лк у разі відмови звільненого молодого фахівця від добровільного відшкодування фактичних витрат, повязаних з його утриманням Управлінням кадрового забезпечення ГУМВС в областях необхідно після підписання наказу про звільнення направляти до відповідного ВНЗ МВС пакет документів, необхідних для подання позовної заяви до суду.

У звязку із звільненням ОСОБА_4 з органів внутрішніх справ до встановленого трирічного терміну перебування на службі, обумовленого вищевказаним договором, ГУМВС України в Запорізькій області 12.02.2015 року направило до Луганського державного університету внутрішніх справ ім. Е.О. Дідоренка пакет документів, необхідних для подання позовної заяви, яка і є, в теперішній час, предметом судового розгляду (а.с.66).

З огляду на вказане, колегія суддів прийшла до висновку, що оскільки, як вже зазначалося вище, в даному випадку мають місце договірні правовідносини, і згідно договору про підготовку фахівця у ВНЗ МВС України від 20 серпня 2011 року Луганський державний університет внутрішніх справ ім. Е.О. Дідоренкає стороною договору (виконавцем ), а отже, має право звертатися до суду за захистом своїх порушених прав, у випадку невиконання умов договору іншою стороною.

Таким чином, Луганський державний університет внутрішніх справ ім. Е.О. Дідоренка є належним позивачем у цій справі.

Стосовно визначення розміру витрат, пов'язаних з утриманням відповідача у ВНЗ МВС України, колегія суддів враховує розрахунок заборгованості, що наданий Луганським державним університетом внутрішніх справ ім. Е.О. Дідоренка, яким доведено які саме витрати поніс позивач за час навчання відповідача у навчальному закладі, а саме: грошове забезпечення 35 905,49грн, продовольче забезпечення 15 740,54грн, речове забезпечення 2305,09грн., комунальні послуги та спожиті енергоносії 2921,34грн., що разом складають 56 872,46грн (а.с.10).

Не можна погодитись із відхиленням судом першої інстанції як неналежного доказу, наданого позивачем розрахунку фактичних витрат на утримання відповідача, оскільки вказана довідка-розрахунок складена у відповідності до "Порядку розрахунку витрат, пов'язаних з утриманням курсантів у вищих навчальних закладах", затвердженого спільним наказом Міністерства оборони України, Міністерства фінансів України, Міністерства внутрішніх справи України, Міністерства транспорту та зв'язку України, Адміністрації державної прикордонної служби України, Управління державної охорони України, Служби безпеки України № 419/831/240/605/537/219/534 від 16.07.2007 р., зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 30.07.2007 р. за № 863/14130, містить інформацію з предмету доказування та є належним і допустимим доказом у даній справі.

В судовому засіданні апеляційного суду відповідачу ОСОБА_4 та його представнику на виконання вимог ч.4 ст.10 ЦПК України розяснено право заявити клопотання про витребування інформації стосовно вказаного розрахунку позивача на підтвердження заперечень стосовно розміру вказаних витрат. Проте відповідачем такого клопотання не було заявлено.

Надана відповідачем суду першої інстанції виписка по рахунку про отримання грошового забезпечення не може слугувати доказом, який спростовує розрахунок позивача, оскільки вказана виписка містить інформацію за період з 27.02.2014 року по 18.01.2016 року (а.с.33), проте витрати, про які позивається ВНЗ МВС України були витрачені на утримання відповідача за період навчання з 08.08.2011 року по 20.06.2014 року.

В судовому засіданні апеляційного суду відповідачем визнана та обставина, що в період навчання він отримував щомісячне грошове утримання, розмір якого трохи перевищував 1000грн. на місяць, що підтверджується довідкою позивача про доходи ОСОБА_4 за період з 08.08.2011 року по 20.06.2014 року. Згідно вказаної довідки відповідач за вказаний період навчання отримував щомісячне грошові утримання, розмір якого коливався від 792грн до 1065,27грн щомісяця, та загальна сума виплат за цей період склала 35 905,49грн (а.с.65).

Таким чином, виходячи з принципу диспозитивності цивільного судочинства, та обовязку сторін належними та допустими доказами довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, наданий позивачем доказ на підтвердження позовних вимог у вигляді вказаного розрахунку є належним та допустимим доказом у розумінні ст.ст.57, 58, 59 ЦПК України, а заперечення відповідача ґрунтуються на припущеннях, тому у відповідності до ч.4 ст.60 ЦПК України не можуть бути прийняті до уваги.

Відповідно до вимог п. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є порушення судом норм матеріального та процесуального права; невідповідність висновків суду обставинам справи.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про скасування рішення суду першої інстанції з підстав передбачених п. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України через невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права з ухваленням нового рішення про задоволення позову про відшкодування вартості утримання відповідача у вищому навчальному закладі.

Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України витрати по сплаті судового збору, які поніс позивач за звернення до суду першої інстанції з позовом, та за апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції у розмірі 1194,31 грн (568,72 грн + 625,62 грн) підлягають присудженню позивачу з відповідача.

При цьому слід зазначити, що згідно з п.п.6 п.1 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір» із змінами, внесеними згідно із Законами № 4212-VI від 22.12.2011, № 590-VII від 19.09.2013; в редакції Закону № 484-VIII від 22.05.2015, судовий збір за подачу апеляційної скарги на рішення суду дорівнює 110 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги. Відповідно до п.п.1 п.1 ч.2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» (в редакції станом на дату подання позову, а саме серпень 2015 року), за подання до суду позовної заяви майнового характеру судовий збір становив 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,2 розміру мінімальної заробітної плати (243,60 грн) та не більше 3 розмірів мінімальної заробітної плати (3654 грн.). Ціна позову становить 56872,46 грн., за подання позову заявником правильно сплачено судовий збір в сумі 568,72 грн.

Таким чином, сума судового збору за подання апеляційної скарги повинна дорівнювати 625,62 грн. (568,72 грн. *110%), проте позивачем в якості судового збору за подачу апеляційної скарги сплачено більша сума 1515,80 грн, яка не може бути у повній мірі компенсована за рахунок відповідача, що не позбавляє позивача можливості звернутись до суду із заявою щодо вирішення питання про часткове повернення судового збору, яке надмірно сплачено.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Луганського державного університету внутрішніх справ імені ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 11 квітня 2016 року у цій справі скасувати та ухвалити нове наступного змісту.

Позов Луганського державного університету внутрішніх справ імені ОСОБА_3 до ОСОБА_4 задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_1) на користь Луганського державного університету внутрішніх справ імені ОСОБА_3 (на рахунок № 3202 в ГУДКСУ у Сумській області, МФО 837013, ) витрати, повязані з утриманням у вищому навчальному закладі МВС України в сумі 56872,46 грн. (пятдесят шість тисяч вісімсот сімдесят дві) та судові витрати у розмірі 1194,31 грн (тисяча сто девяносто чотири)

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий:

Судді: