Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/1811/16 Головуючий у суді І-ї інстанції Лещенко О. В.
Категорія - спори, пов'язані із застосуванням Закону України «Про захист прав споживачів»
Доповідач Сукач Т. О.
УХВАЛА

Іменем України

11.08.2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області у складі:

головуючого - Сукач Т.О.

суддів - Бубличенко В.П.

Франко В.А.

за участі секретаря - Савченко Н.В.

розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Кропивницькому цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» про захист прав споживачів, визнання недійсним договору фінансового лізингу та стягнення грошових коштів, за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» на рішення Новомиргородського районного суду Кіровоградської області від 21 червня 2016 року і

в с т а н о в и л а :

Рішенням Новомиргородського районного суду Кіровоградської області від 21 червня 2016 року задоволено позов ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» про захист прав споживачів, визнання недійсним договору фінансового лізингу та стягнення грошових коштів.Суд визнав недійсним договір фінансового лізингу № 002976 від 12 листопада 2015 року, укладений між ОСОБА_3 і ТОВ «Лізингова компанія «Еталон»», стягнув з відповідача на користь позивача сплачені за вказаним договором кошти у розмірі 180 000 грн. та 1 800 грн. на відшкодування судових витрат.

У апеляційній скарзі ТОВ «Лізингова компанія «Еталон», посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні його позову.

Сторони в судове засідання апеляційного суду не з'явилися, про час і місце розгляду справи повідомлені в порядку, визначеному ст.76 ЦПК України, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень з судовою повісткою та копією скарги. Враховуючи положення ч.2 ст.305 ЦПК України, згідно з якою неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, колегія суддів вирішила розглядати справу у відсутності сторін.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду та обґрунтованість доводів апеляційної скарги у встановлених статтею 303 ЦПК України межах, колегія суддів вважає, що передбачених законом підстав для її задоволення немає.

Судом встановлено, що 12 листопада 2015 року між ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» (лізингодавець) та позивачем (лізингоодержувач) було укладено договір фінансового лізингу № 002976, за умовами якого лізингодавець зобов'язався придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування майно, а саме: сільгосптрактор МТЗ-82.1, а лізингоодержувач зобов'язався прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі й інші платежі, згідно із умовами цього договору (а.с.10-21).

Відповідно до додатку 1 до договору вартість предмета лізингу становить 300 000 грн., відсоток платежів 50 % від вартості предмета лізингу, щомісячний платіж становить 12 500 грн., комісійна винагорода лізингодавця за організаційні заходи 10 % від вартості предмета лізингу (30 000грн), комісійної винагороди лізингодавця за передачу предмета лізингу 3 % (9 000грн) (а.с.22).

Згідно з додатком 2 до договору вартість предмета лізингу становить 300 000грн, авансовий платіж 50 %, сума лізингу 150 000грн, викупна вартість 4 500 грн., відсоткова ставка 12,5 %, комісія 5 % та щомісячний платіж 3 768 грн. 33 коп., період лізингу - 60 місяців, комісія, яку повинен сплатити лізингоодержувач за передачу предмета лізингу становить 9 000грн. (а.с.23).

На виконання умов договору 12 та 17 листопада 2015 року на рахунки ТОВ «ЛК «Еталон» ОСОБА_3 вніс 180 000 грн., з яких: авансовий платіж в розмірі 150 000 грн. та комісійна винагорода за організаційні заходи в розмірі 30 000 грн. (а.с.8,9).

Вважаючи умови договору фінансового лізингу несправедливими, а договір таким, що укладений з порушенням вимог закону, позивач звернувся до суду з позовом про визнання цього договору недійсним.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_3, суд першої інстанції, вважав, що договір фінансового лізингу, укладений між ТОВ «ЛК «Еталон» та позивачем, має умови, які вказують на несправедливість відносно споживача, укладений з порушенням вимог закону, тому цей договір підлягає визнанню недійсним.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, оскільки суд дійшов його з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України від 16 грудня 1997 року № 723/97-ВР «Про фінансовий лізинг».

Стаття 18 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (далі - Закон № 1023-ХІІ) містить самостійні підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача.

Так, за змістом ч.5 ст.18 Закону № 1023-ХІІ у разі визнання окремого положення договору несправедливим, включаючи ціну договору, може бути визнано недійсним або змінено таке положення, а не сам договір.

У разі коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (ч.6 ст.18 Закону № 1023-ХІІ).

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в ч.2 ст. 18 цього Закону. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Аналізуючи норму ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч.1 ст. 3, ч.3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника);встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (п.,п. 2,3 ч.3 ст.18 Закону № 1023-ХІІ); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірвання або невиконанням ним договору (п. 4 ч.3 ст. 18 Закону).

Судом з'ясовано, що умовами укладеного між сторонами договору передбачено, що у разі збільшення вартості предмета лізингу до моменту повної сплати авансового платежу лізингоодержувачем останній повинен одноразово сплатити різницю такої вартості до моменту купівлі предмета лізингу лізингодавцем з метою відповідності відсоткового розміру авансового платежу, визначеного в додатку 1 до цього договору, фактичній вартості предмета лізингу на момент його купівлі в продавця, а також одноразово сплатити різницю комісії за організацію та оформлення договору до моменту купівлі предмета лізингу лізингодавцем. У разі зменшення вартості предмета лізингу на момент його передачі лізингоодержувачу різниця комісії за організацію та оформлення договору поверненню не підлягає (пункт 5.4 договору).

Коригування розміру лізингових платежів у випадках, передбачених цим договором, не призводить до збільшення загальної вартості предмета лізингу. Відповідно також не збільшується частина лізингових платежів, які відшкодовують (компенсують) частину вартості предмета лізингу. Зазначене коригування індексує частину лізингових платежів - комісію (винагороду) лізингодавця в частині витрат на фінансування предмета лізингу (пункт 8.8 договору).

За змістом пунктів 8.3,8.8,8.13 договору розмір лізингової плати може індексуватися та змінюватися залежно від зміни законодавства, розміру податків і прирівняних до них платежів, зміни ситуації на грошовому ринку, що впливає на вартість предмета лізингу, проте формули перерахунку не передбачено.

Лізингодавець також залишив за собою право на зміну в односторонньому порядку лізингових платежів.

Зокрема, у пункті 8.3 договору зазначено, що у випадку виникнення податкових та прирівняних до них платежів лізингодавець має право вимагати зміни розміру лізингових платежів, а лізингоодержувач зобов'язаний прийняти такі зміни. Лізингодавець може письмово повідомити лізингоодержувача про суму лізингового платежу (пункт 8.4 договору).

Крім того, у разі відмови лізингоодержувача від підписання додаткової угоди про коригування розміру платежів та вартості предмета лізингу лізингодавець має право в односторонньому порядку розірвати договір, вимагати повернення предмета лізингу, а вже сплачені споживачем платежі не повертаються (пункт 8.13 договору).

За змістом ч.5 ст. 11 Закону № 1023-ХІІ до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

З урахуванням зазначеного суд першої інстанції дійшов правильного, що несправедливими є положення договору про фінансовий лізинг, які містять умови про зміни у витратах, які, у свою чергу, завдають шкоди споживачеві.

Проаналізувавши положення договору фінансового лізингу № 002976, укладеного між сторонами, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що умови договору містять ознаки, які вказують на несправедливість відносно споживача (умови, які вказані у п. п. 4, 5, 7, 11, 13 ч. 3 ст. 18 Закону № 1023-ХІІ), зокрема, в договорі виключені права лізингоодержувача, як споживача, стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом, звужені обов'язки лізингодавця, які передбачені в Законі України «Про фінансовий лізинг», положеннях ЦК України, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства, а виконання зобов'язань забезпечено лише відповідальністю лізингоотримувача, оскільки в п. п. 8.14, 12.1, 12.2, 12.3, 12.4,12. 8,12.12, 12.13 договору передбачено сплату штрафу лише лізингоодержувачем, що є підставою для визнав оспорюваного договору недійсним.

Відповідно до ч.2 ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства, договір лізингу за своєю правовою природою є змішаним договором тамістить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до ст.. 628 ЦК України.

Згідно зі ст.799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ч.1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Судом з'ясовано, що договір фінансового лізингу від 12 листопада 2015 року № 002976 нотаріально посвідчений не був.

Отже, задовольняючи вимоги ОСОБА_3 суд дійшов обґрунтованого висновку про несправедливі відносно споживача умови спірного договору фінансового лізингу та відсутність нотаріального посвідчення спірного договору, що є підставою для визнання його недійсним відповідно до вимог статей 203, 215 ЦК України та Закону № 1023-XII.

Такий висновок суду першої інстанції узгоджуються з правовою позицією, викладеною у постановах Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15 та від 11 травня 2016 року у справі № 6-65 цс16, яка згідно зі ст. 3607 ЦПК України є обов'язковою для судів.

За приписами ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Рішення суду відповідає обставинам справи, наданим сторонами доказам, по суті правильне, ухвалене з додержанням вимог закону, тому колегія суддів не вбачає підстав для його скасування.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що при розгляді справи судом першої інстанції допущено порушення норм матеріального та процесуального права, які давали б підстави для скасування рішення суду, а фактично зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду з їх оцінки, тому апеляційна скарга підлягає відхиленню.

Керуючись ст.ст.209,307,308,313,314,315 ЦПК України колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» відхилити.

Рішення Новомиргородського районного суду Кіровоградської області від 21 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий Т.О.Сукач

Судді В.П.Бубличенко

В.А. Франко