Справа № 527/1163/16-ц
провадження 2/527/432/16
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
04.08.2016 року м. Глобине
Глобинський районний суд Полтавської області у складі
головуючого - судді Левицької Т.В.,
при секретареві судового засідання Папенко Л.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Глобине цивільну справу за позовом ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, треті особи - Управління Державної міграційної служби України в Полтавській області, Градизька селищна рада Глобинського району Полтавської області, ОСОБА_2, -
Позивач ОСОБА_1 у судове засідання не зявилася, про час та дату слухання справи була повідомлена належним чином. На адресу суду надіслала заяву про слухання справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила суд їх задовольнити, посилаючись на обставини викладені в позові.
Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання не зявився, про дату розгляду повідомлявся належним чином, письмово про причини неявки суд не повідомляв, заперечень проти позову суду не направив.
Представники третіх осіб -УДМС України в Полтавській області, Градизької селищної ради Глобинського району Полтавської області, третя особа ОСОБА_2 в судове засідання не зявилися, попередньо надали заяви про розгляд справи за їх відсутності.
У відповідності до положень ст. 224 Цивільно-процесуального Кодексу України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Відповідно до ст. 197 ч. 2 ЦПК України у разі неявки у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, відповідно до ст. 169, 224 ЦПК України.
За письмовою згодою позивача справа вирішена на підставі наданих доказів.
Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню з таких підстав.
Відповідно з ч.3 ст.10, ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах встановлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Частиною 4 статті 60 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Рішення повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно зясованих обставин.
Згідно ч. 1 ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім»ї за ним зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.
Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
29 грудня 2010 року у вказаному будинку, зі згоди позивача, був зареєстрований ОСОБА_3, що підтверджується довідкою виконкому Градизької селищної ради від 25.05.2016 року №1953.
Відповідач ОСОБА_3 з 2010 року не проживає за адресою : селище ІНФОРМАЦІЯ_2.
В направлених на адресу суду поясненнях свідки ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 пояснили, що ОСОБА_3 на проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3 селище Градизьк Глобинського району Полтавської області з 2010 року, місце його знаходження в даний час їм не відоме.
Доказів на спростування даних фактів відповідач не надав, так само не надав доказів на підтвердження того факту, що залишив місце реєстрації і з 2010 року був відсутній за місцем свого проживання з поважних причин. Тому підстав, за якими б за відповідачем зберігалось право користування жилим приміщенням, в судовому засіданні не встановлено.
Відповідно до ч. 1 ст. 319 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Згідно ст. 150 Житлового кодексу (далі - ЖК України), громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Відповідно до ст. 7 Закону України в ред. від 05.07.2012 року "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства; підстав для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту; підстав на право користування житловим приміщенням.
Таким чином, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України).
Системний аналіз наведених та інших норм права, які містить Цивільний та Житловий Кодекси України (зокрема, ст.405 ЦК України, ст.ст.156,163 ЖК України) свідчить про те, що ними урегульовані відносини з фактичного користування житловим приміщенням членів (колишніх членів) сім"ї власника будинку, які, у разі вибуття на інше постійне місце проживання та припинення сімейних стосунків із власником це право втрачають.
Таким чином, право члена сім"ї власника жилого будинку, який не є співвласником, на користування цим будинком, відповідно до ст.156 ЖК України, обумовлене наявністю сімейних відносин із власником, спільним із ним проживанням у даному будинку, веденням із ним спільного господарства.
У судовому засіданні встановлено факт не проживання відповідача без поважних причин з 2010 року, який підтверджується наданими письмовими доказами та поясненнями свідків.
Таким чином, суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності, дійшов висновку, що відповідно до ст. 72 ЖК України, відповідач втратив право користування житловим приміщенням - будинком № 4/2 по вулиці Островського селища Градизьк Глобинського району Полтавської області.
Відповідно до ст. 41 Конституції України та ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до закону №475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №№ 1, 2, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном
Отже, оскільки відповідач з 2010 року не проживає у будинку, що належить позивачу, а його реєстрація у ньому заважає позивачу у повній мірі володіти та користуватися житловою площею у належній їй ? частці житлового будинку, позовні вимоги щодо визнання ОСОБА_7 таким, що втратив право на користування жилим приміщення, є обґрунтованими та підлягають до задоволення.
Керуючись ст.ст.3,10, 11,60, 212, 215-218, 224-226 ЦПК України, на підставі ст. 319, 321, 391, 405 ЦК України, ст. 150 ЖК України, ЗУ від 05.07.2012 року "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" , с у д
Позов ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, треті особи - Управління Державної міграційної служби України в Полтавській області, Градизька селищна рада Глобинського району Полтавської області, ОСОБА_2 - задовольнити.
Визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_5 таким, що втратив право користування житловим будинком №4/2 по вулиці Островського, селища Градизьк Глобинського району Полтавської області .
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в апеляційному порядку.
Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Полтавської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня його проголошення апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

СУДДЯ Т. В. Левицька