У Х В А Л А

27 квітня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Гуменюка В.І.

Охрімчук Л.І.,

Яреми А.Г.

розглянувши заяву ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_5, про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 січня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_4 до Запорізької міської ради, треті особи: Головне управління Держземагенства у Запорізькій області, департамент архітектури та містобудування Запорізької міської ради, державна реєстраційна служба Запорізького міського управління юстиції, про визнання права власності,

в с т а н о в и в :

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 30 травня 2013 року позов ОСОБА_4 задоволено частково: визнано за ОСОБА_4 право власності на житловий будинок літ. А, погріб літ. «пг» під А, прибудову літ. «а», ганок до прибудови літ. «а», прибудова «а-1», ганок літ. «кр» до прибудови «а-1», замощення №1, ворота №3, хвіртку №4, паркан №6, зливну яму №7, що розташовані по АДРЕСА_1. В іншій частині позову відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 20 жовтня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 січня 2016 року касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 відхилено, а зазначене рішення апеляційного суду залишено без змін.

15 квітня 2016 року ОСОБА_4, від імені якої діє представник ОСОБА_5, звернулась із заявою про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 січня 2016 року, посилаючись на невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, а саме, статті 392 ЦК України.

У підтвердження неоднаковості застосування норм матеріального права заявниця надала постанови Верховного Суду України від 7 жовтня 2015 року та 5 лютого 2014 року.

Перевіривши доводи заявниці, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що в допуску справи до провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 355 ЦПК України підставою для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

При цьому під застосуванням норм матеріального права у подібних правовідносинах слід розуміти такі правовідносини, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне неоднакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Відхиляючи касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5, суд касаційної інстанції погодився з висновком суду апеляційної інстанції, який на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України) дійшов обґрунтованого висновку з урахуванням вимог 331, 332, 376 ЦК України про відмову у задоволенні позову, оскільки у матеріалах справи відсутні відомості, що спірне майно було прийнято в експлуатацію в установленому законом порядку, а тому у ОСОБА_4 не виникло права власності на об'єкти нерухомості. Крім того, рішенням апеляційного суду Запорізької області від 5 квітня 2011 року чоловік позивачки - ОСОБА_6 за життя не отримав державного акту про право користування земельною ділянкою, а тому відповідне право не виникає й у спадкоємця померлого. До участі у справі не було залучено власників земельної ділянки, на якій розміщено самочинно збудовані об'єкти нерухомості.

Верховний Суд України у постанові від 7 жовтня 2015 року (справа № 6-641цс15) зазначив, що на відміну від об'єктів цивільних прав (речей, майна, майнових прав тощо), об'єктами спадщини за ЦК України 2003 року є права та обов'язки, в тому числі об'єкти цивільних прав, які належали особі на час смерті, право власності або права за договором, якщо ці права не пов'язані з особою спадкодавця.

У правовому висновку Верховного Суду України викладеному в постанові від 5 лютого 2014 року (справа №6-131цс13) зазначено, що визнання у судовому порядку права власності на новостворене майно, набуте з порушенням вимог частини третьої статті 12 Закону України «Про іпотеку», за позовом, заявленим до особи, яка не оспорює таке право власності, суперечить вимогам статей 15, 331 ЦК України, частини третьої статті 12 та частин першої, другої статті 23 Закону України «Про іпотеку».

Правовий висновок суду касаційної інстанції у справі, яка переглядається, не суперечить викладеним у зазначених постановах Верховного Суду України висновкам, оскільки у справі, яка переглядається, та у справах за результатами перегляду яких прийняті ці постанови, наявні різні фактичні обставини.

За таких обставин вважати заяву обґрунтованою немає підстав.

Відповідно до статті 360 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в допуску справи до провадження, якщо подана заява є необґрунтованою.

Керуючись статтями 353, 355, 356, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4 до Запорізької міської ради, треті особи: Головне управління Держземагенства у Запорізькій області, департамент архітектури та містобудування Запорізької міської ради, державна реєстраційна служба Запорізького міського управління юстиції, про визнання права власності за заявою ОСОБА_4, поданої представником ОСОБА_5, про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 січня 2016 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.І. Гуменюк

Л.І. Охрімчук

А.Г. Ярема