Н.п. 2/522/2630/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2016 року Приморський районний суд м. Одеси

у складі: головуючого судді Загороднюка В.І.

при секретарі Міневич Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особистою власністю майна, набутого за час окремого проживання та фактичного припинення шлюбних відносин, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачі звернулися до суду з позовом до відповідача та просять визнати за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

При цьому посилаються на те, що ОСОБА_1 з ОСОБА_3 перебувала у шлюбі з 03.06.1984 р. до 26.08.2004 р. Однак спільне проживання і сімейні відносини з ним тривали дуже малий час. З 1984 року по вересень 1986 року, під час зареєстрованого шлюбу, ОСОБА_1 проживала окремо від колишнього чоловіка у своєї матері в Тернопільській області у зв`язку з тим, що була вагітна та потім народила доньку. З вересня 1986 року по 1987 рік вона проживала у місті Одесі та знімала квартиру, так як була з немовля і не в змозі була проживати на території в/ч НОМЕР_1 , де весь час мешкав відповідач. Наприкінці 1987 року вона вже переїхала жити та була зареєстрована по місцю служби відповідача, на території в/ч НОМЕР_1 , яка розташована по АДРЕСА_2 , де проживала до початку 1992 року. Наприкінці 1991 року відносини між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 різко погіршилися, проживання у військовій частині з маленькою дитиною стало неможливим та, оскільки ОСОБА_1 з 1990 року була підприємцем та мала власний дохід, вона з малечею переїхала на орендовану квартиру. Продовжуючи займатися підприємницькою діяльністю, яка вимагала від ОСОБА_1 постійної зайнятості та частого перебування у відрядженнях, їй було важко самій доглядати малу дитину, зв`язку з чим, вона на запрошення своєї подруги, яка була самотня, переїхала до неї жити за адресою: АДРЕСА_3 , та в подальшому разом з нею мешкала в квартирі по АДРЕСА_4 . За зазначеними адресами вона мешкала з весни 1993 року, аж доки не переїхала в придбану нею власну квартиру АДРЕСА_1 , де в подальшому була зареєстрована разом з дитиною. За час спільного з відповідачем проживання ніякого майна, що підлягає поділу не було набуто. Відповідач не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї. З 1992 року ОСОБА_1 проживає одна з дитиною, шлюбні відносини з відповідачем не відновлювали, спільного господарства не вели.

У червні 1995 році ОСОБА_1 за свої власні кошти придбала квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідач коштів для придбання цього майна не надавав.

03 жовтня 2005 року між ОСОБА_1 та донькою ОСОБА_3 був укладений договір купівлі-продажу вищевказаної квартири.

В судовому засіданні представники позивачів позов підтримали та просили його задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, вважає його необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню.

Вислухавши пояснення представників сторін, свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 03.06.1984 р., який було розірвано рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 26.08.2004 р., що набрало законної сили 27.09.2004 р.

За час перебування в шлюбі за договором купівлі-продажу, стороною в якому зазначена ОСОБА_1 , була придбана квартира АДРЕСА_1 .

Згідно ухвали апеляційного суду Одеської області від 18.02.2014 р. рішення Приморського районного суду м.Одеси від 23.09.2013 р. скасовано, заяву ОСОБА_1 про встановлення факту проживання окремо ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з січня 1992 року по 26 серпня 2004 року, про встановлення факту набуття квартири АДРЕСА_1 залишено без розгляду.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 10.09.2014 року рішення Приморського районного суду м.Одеси від 21 листопада 2013 року було скасовано.

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_9 про визнання правочину недійсним, усунення перешкод у користуванні майном, вселення задоволено частково.

Визнано договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 03 жовтня 2005 р. між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Орзіх В.М., зареєстровано в реєстрі за № 3695 недійсним.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

Зобов`язано ОСОБА_1 не перешкоджати ОСОБА_3 у користуванні квартирою, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Вселено ОСОБА_3 у квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Як вбачається з мотивувальної частини рішення колегія суддів дійшла висновку про те, що сторони: ОСОБА_3 та ОСОБА_1 перебували у шлюбі з 03 червня 1984 р. по 24 серпня 2004 р. У період спільного проживання 09 червня 1995 р. ними придбана квартира за адресою: АДРЕСА_1 , яка є спільною сумісною власністю подружжя.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11.12.2014 р. рішення апеляційного суду Одеської області від 10.09.2014 року залишено без змін.

Таким чином, при ухвалені вказаного судового рішення, судом досліджувалися обставини щодо правового статусу квартири за адресою: АДРЕСА_1 та суд дійшов висновку що вказана квартира є спільною сумісною власністю подружжя.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини.

Отже, зазначене рішення апеляційного суду Одеської області від 10.09.2014 року має для суду преюдиціальне значення та за вказаних обставин суд не може встановлювати, що спірне майно: квартира АДРЕСА_1 є окремим майном одного з подружжя, а саме ОСОБА_1 .

Також слід зазначити, що рішеннями апеляційного суду Одеської області від 02.07.2014 р. та від 08.06.2016 р., на які посилаються позивачі в обґрунтування своїх позовних вимог, питання щодо правового статусу спірної квартири не вирішувалося, саме рішенням апеляційного суду Одеської області від 10.09.2014 року було встановлено правовий статус цього майна.

Отже за вказаних обставин позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 61, 213-215 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особистою власністю майна, набутого за час окремого проживання та фактичного припинення шлюбних відносин відмовити.

Рішення може бути оскаржено, про що протягом десяти днів з дня проголошення подається апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу потягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя:

29 липня 2016 року