Провадження № 2/761/4629/2016
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 липня 2016 року Шевченківський районний суд міста Києва в складі:

головуючого судді Сіромашенко Н.В.,

при секретарі Дігтяр М.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в місті Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» про визнання кредитного договору недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк», в якому просив визнати недійсним кредитний договір № 490076784 від 12 червня 2008 року з додатковими угодами, укладений між ним та відповідачем.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 12.06.2008 року між ПАТ «Альфа-Банк» та ним було укладено Кредитний договір № 490076784, відповідно до умов якого банк зобов'язався надавати позичальнику грошові кошти в сумі 25 425, 53 доларів США.

01.06.2011 року між сторонами було укладено Договір про внесення змін та доповнень №2 до кредитного договору №490076784 від 12.06.2008, відповідно до умов якого датою остаточного повернення кредиту встановлено 12 червня 2018 року.

Відповідно до п.2 розділу №1 Базові умови кредитування Кредитного договору Банк надає Позичальнику кредит та приймає в заставу в якості забезпечення виконання зобов'язань за Договором Предмет застави, а Позичальник приймає Кредит та передає Банку в заставу в якості забезпечення виконання зобов'язань за Договором Предмет застави на наступних умовах:

В якості додаткового забезпечення за кредитним договором, між ПАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_2 було укладено договір поруки № 490076784-П від 12.06.2008 р.

Вважає за необхідне визнати кредитний договір недійсним, оскільки він укладений з порушенням його прав як сторони договору та споживача, а саме: банк не повідомив позивача перед укладанням договору та додаткових договорів до нього про суттєві умови кредитування, такі к орієнтована сукупна вартість кредиту та вартість послуг з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо). В супереч п. «Г» ч. 2 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», в кредитному договорі та додатках до нього не визначена реальна відсоткова ставка та абсолютне значення здорожчання кредиту, не проінформовано споживача про тип відсоткової вставки.

Так під час укладення кредитного договору з додатками, він виходив з того, що він буде сплачувати 15,99% річних за користування кредитом. Однак, перевіривши детальний розпис сукупної вартості кредиту за Кредитним договором, вбачається, що реальна відсоткова ставка за користування кредитом згідно Кредитного договору є значно вищою (фактичний розмір відсоткової ставки за користування кредитом становить 18,74%).

Отже ним не отримано від відповідача необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, до отриманням ним послуги, що забезпечувала б можливість його свідомого і компетентного вибору.

Зважаючи на ту обставину, що кредит надавався банком в іноземній валюті умови договорів про надання кредиту в іноземній валюті порушують принцип справедливості, закріплений ст. З ЦК України, оскільки надання кредиту в іноземній валюті є зловживанням правом, коли всі ризики знецінення національної валюти України кредитодавець як суб'єкт підприємницької діяльності перекладає виключно на позичальника за кредитним договором та споживача кредитних послуг.

Разом з тим, волевиявлення учасників спірного кредитного договору та додаткових угод до нього не відповідає його реальній волі. Так, він мав намір отримання кредиту на умовах сплати реальної відсоткової ставки 15,99 %, а не у значно вищому розмірі. Фактично реальна ставка за Кредитним договором складала близько 19 %.

Крім цього, в діях банку він вбачає умисел на введення його в оману, який полягає умисному прихованні повної та об'єктивної інформації щодо реальної відсоткової ставки з метою отримання додаткового прибутку. Тобто даний кредитний договір укладений з використанням нечесної підприємницької практики.

За викладених обставин, оспорюваний кредитний договір, не відповідає внутрішній волі позичальника, він кладений під впливом обману, а його зміст суперечить законам України, в саме: ст.ст. 11, 15, 19 ЗУ «Про захист прав споживачів», ч. 3 ст. 203, ст. 215, ст. 230 ЦК України, а тому повинен бути визнаний недійсним.

За захистом своїх прав він звернувся до суду.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив його задовольнити.

Представник відповідача проти задоволення позову заперечував посилаючись на те, що кредитний договір та додатки до нього укладені відповідно до вимог чинного законодавства, умови договору сторонами погодженні.

Суд, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного.

Судом встановлено, що 12 червня 2008 року між Закритим акціонерним товариством «Альфа-Банк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 490076784, відповідно до умов якого банк надав позивачу кредит у розмірі 25 425,53 доларів США, на придбання транспортного засобу, строком до 12 червня 2015 року, зі сплатою 15,99% річних (а.с.7-8).

21.06.2010 року між сторонами укладено Договір про внесення змін і доповнень № 1 до Кредитного договору № 490076784 від 12.06.2010 року, та 01.06.2011 року укладено Договір про внесення змін і доповнень № 2 до Кредитного договору № 490076784 від 12.06.2010 року. Відповідно до останнього сторони погодили, що дата остаточного повернення кредиту 12 червня 2018 року.

Відповідно до ч.1ст.1054 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України)за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі ст.627 ЦК України та відповідно до ст.6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

При цьому, п.14 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року N 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз'яснює, що суди при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055), статті 18 - 19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Зокрема, кредитний договір обов'язково має укладатись у письмовій формі (стаття 1055 ЦК); недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його нікчемністю. При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз'яснення, наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними».

Суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний) або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених частиною першою статті 215 ЦК, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити виходячи з норм чинного законодавства (статті 536, 638, 1056-1 ЦК).

Положеннями ч.1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст.203 цього Кодексу.

Відповідно до ч.ч.1-3, 5, 6 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також, моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Разом з тими, однією з засад судочинства, регламентованих п.4 ч.3 ст.129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до положень ч.3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Як вбачається з умов кредитного договору, сторони досягли згоди з усіх його істотних умов та отримали те, на що вони розрахували при укладенні договору, а отже, суд приходить до висновку, що позивач був обізнаний про усі умови кредитування, що підтверджується наявністю підпису позивача на кредитному договорі.

При цьому, щодо посилань позивача на невідповідність умов кредитного договору положенням чинного законодавства з підстав того, що кредитні кошти були надані в іноземній валюті, а тому є несправедливими, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня.

При цьому, вищезазначена стаття Конституції України визначає лише правовий статус грошової одиниці України.

Відповідно до ст.192 Цивільного кодексу України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання зо номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня; іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно ст.524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні; сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Згідно ч.3 ст.533 ЦК України використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Основним законодавчим актом, який установлює режим здійснення валютних операцій на території України, визначає загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права й обов'язки суб'єктів валютних відносин є Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» 19 лютого 1993 року №15-93.

Таким чином, вище зазначене спростовує твердження позивача про невідповідність положень кредитного договору положенням Закону України «Про захист прав споживачів» та жодним чином не зачіпає інтереси позивача, як споживача.

Враховуючи вищевикладене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також, достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, а позовні вимоги щодо визнання кредитного договору недійсними не ґрунтуються на жодній з підстав недійсності правочину, передбачених ЦК України, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 208, 209, 212, 213, 214, 215 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» про визнання кредитного договору недійсним залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду міста Києва протягом десяти днів після його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: