Номер провадження 2/522/6983/16
У Х В А Л А

Іменем України

05 серпня 2016 року м. Одеса

Суддя Приморського районного суду м. Одеси Чернявська Л.М., розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 до приватного акціонерного товариства «Міський комерційний банк» про стягнення штрафних санкцій, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до приватного акціонерного товариства «Міський комерційний банк» про стягнення штрафних санкцій.

Відповідно до ч. 2 ст. 109 ЦПК України позови до юридичних осіб предявляються в суд за їхнім місцезнаходженням.

Як вбачається з позовної заяви місцезнаходженням відповідача приватного акціонерного товариства «Міський комерційний банк» є м. Київ, вул. Соломянська, 33.

При зазначених обставинах підстав для розгляду вищезазначеної справи Приморським районним судом м. Одеси немає.

Як вбачається з позову позивач посилається на ЗУ «Про захист прав споживачів».

Відповідно до ч. 5 ст. 110 ЦПК України позови про захист прав споживачів можуть предявлятися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування споживача або за місцем заподіяння шкоди чи виконання договору.

Позовні вимоги позивача полягають у стягненні з відповідача на його користь суми штрафних санкцій за час прострочення виплати за договором №009-005123-0/11-р з 21.11.2014 року по 30.03.2015 року, що складаються з розміру індексу інфляції у розмірі 10 842,69 грн. та 3 % річних у розмірі 441,35 грн. Позовні вимоги позивача не є споживчими, оскільки позовні вимоги повязані із правовідносинами, які за своєю природою ґрунтуються не на споживчому договорі.

Відповідно до п. 22 ЗУ «Про захист прав споживачів» споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника.

Згідно рішення Конституційного Суду від 10.11.2011 року № 15-рп/2011 положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 згаданого Закону у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України слід розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Таким чином, застосування ЗУ «Про захист прав споживачів» у певних випадках, про що викладено у вищенаведеному рішенні Конституційного Суду України та в узагальненнях Верховного Суду України, щодо розгляду цивільних справ, що виникають з кредитних правовідносин, не є допустимим.

В звязку із наведеним, суд вважає, що ОСОБА_1 не є споживачем послуг у кредитних правовідносинах, а тому норми ЗУ «Про захист прав споживачів» не можуть бути застосовані при вирішенні спорів, які, хоча і випливають із кредитних правовідносин, проте не є відносинами, що виникають між кредитодавцем та позичальником ( споживачем).

В звязку з цим позивач, посилаючись на вимоги ч. 5 ст. 110 ЦПК України, не може звертатися до суду за місцем своєї реєстрації.

При зазначених обставинах підстав для розгляду вищезазначеної справи Приморським районним судом м. Одеси немає.

У звязку з цим, вищезазначена справа даному суду не підсудна.

Відповідно до ст. 115 ЦПК України якщо суддя, вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, встановить, що справа не підсудна цьому суду, заява повертається позивачеві для подання до належного суду, про що постановлюється ухвала. Ухвала суду разом із заявою та всіма додатками до неї надсилаються позивачеві.

Керуючись ст.ст. 109, 115 ЦПК України, суддя

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до приватного акціонерного товариства «Міський комерційний банк» про стягнення штрафних санкцій повернути позивачу, розяснивши йому, що для вирішення цього спору потрібно звернутися до суду за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцезнаходженням відповідача.

Ухвала може бути оскаржена шляхом подання апеляційному суду через суд першої інстанції апеляційної скарги протягом пяти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя Чернявська Л.М.

05.08.2016