АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/4086/16 Справа № 204/511/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - Самсонова В. В. Доповідач - Макаров М.О.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 серпня 2016 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати по цивільним справам Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Макарова М.О.,

суддів - Максюти Ж.І., Прозорової М.Л.,

при секретарі - Самокиші О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 16 березня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Дніпропетровської міської ради про розірвання договору оренди земельної ділянки,-

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до Дніпропетровської міської ради, в якому, з урахуванням наданих уточнень, посилався на те, що 09 листопада 2006 року між ним та відповідачем було укладено договір оренди земелі, що розташована в АДРЕСА_1, загальною площею земельної ділянки 1,4074 га., кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_1, який було посвідчено нотаріально. 18 листопада 2015 року він відчужив належні йому будівлі та споруди, які знаходяться на орендованій землі своєму братові ОСОБА_4 та після відчуження будівель та споруд орендована земельна ділянка фактично змінила свій розмір, форму та межі, тобто з новими власниками нерухомого майна, необхідно погоджувати нові межі земельної ділянки. Зміна орендованої земельної ділянки, яка сталась внаслідок відчуження будівель та споруд, означає зміну індивідуальних ознак земельної ділянки, а отже є зміною складових частин предмету існуючого договору оренди земельної ділянки та є підставою для його розірвання. Згідно з переходом права власності на усе майна, яке знаходилось на орендованій земельній ділянці, з 18 листопада 2015 року позивач припинив користуватися орендовано земельною ділянкою та 03 грудня 2015 року підготував, підписав та подав через канцелярію Дніпропетровської міської ради заяву та акти про повернення земельної ділянки з оренди за Договором, але відповіді він так і не отримав.

А тому просив розірвати датою 18 листопада 2015 року договір оренди земельної ділянки, що розташована в АДРЕСА_1, загальною площею земельної ділянки 1,4074 га., кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_1, який укладений 09 листопада 2006 року між Дніпропетровською міською радою та ним, а також стягнути з відповідача судові витрати по справі.

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 16 березня 2016 року позов ОСОБА_2 задоволено частково та ухвалено: договір оренди землі за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею земельної ділянки 1,4074 га., кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_1, укладений 09 листопада 2006 року між Дніпропетровською міською радою та ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Козіною А.В. та зареєстрований в реєстрі за № 3314 - розірвати та стягнути з Дніпропетровської міської ради на користь позивача судовий збір в сумі 551 грн. 20 коп., а в решті позовних вимог відмовлено (а.с. 35).

В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_3 посилається на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду в частині відмови в задовоелнні позовних вимог скасувати та ухвалити нове рішення про задаволення позову в цій частині.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частков, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Судове рішення цим вимогам закону не відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив із того, що право користування позивача спірною земельною ділянкою припинилось в силу закону у зв'язку із набуттям іншою особою права власності на розташовані на ній об'єкти нерухомості, а також законодавством передбачена можливість дострокового розірвання договору оренди за рішенням суду на вимогу однієї із сторін договору.

Проте погодитись із такими висновками не можна з огляду на наступне.

Так, судом встановлено, що 09 листопада 2006 року між ОСОБА_2 та Дніпропетровською міською радою було укладено договір оренди землі, відповідно до якого відповідач передав, а позивач прийняв в строкове платне користування земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 1,4074 га., кадастровий номер НОМЕР_1, на строк 15 років, який було посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Козіною А.В. та зареєстровано в реєстрі за № 3314 (а.с.7-11).

В подальшому, позивач 18 листопада 2015 року уклав з ОСОБА_4 договір дарування будівель та споруд, відповідно до якого позивач подарував об'єкти нерухомого майна, які належали позивачу, а саме: виробничий будинок літ. А-1, А1-2, А2-1, А3-1, а-1, загальною площею 1865,70 кв.м., сходи літ. а, вхід у підвал літ. а2, а3; будівля КПП літ. Б, ґанок літ. б, б1; котельна літ. Д; навіси літ. В, Г, Ж; сушарка деревини (тимчасова споруда) літ. Е; виставковий будинок (тимчасова споруда) літ. З; ворота № 2, 3, 5; огорожа № 4; транспортна стрічка № 9; пожежний гідрант № 10; козловий кран № 11; залізнична колія № 13; естакада № 14; мостіння І-ІІІ, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, а ОСОБА_4 прийняв в дар ці будівлі та споруди. Цей договір було посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Ричка К.Ю. та зареєстровано в реєстрі за № 5574 (а.с.12-13).

Звертаючись до суду із вказаним позовом позивач як на підставу розірвання договору оренди землі послався на те, що оскільки право власності на будівлі та споруди, які розміщені на орендованій земельній ділянці, він втратив, у зв'язку з переходом права власності на будівлі та споруди до брата відповідно до договору дарування, а тому з останнім і має укладатися новий договір оренди землі з погодженням меж цієї земельної ділянки її розмірів тощо.

Так, питання переходу права на земельну ділянку у разі набуття права на жилий будинок, будівлю, споруду, що розміщені на ній, регулюється статтями 120 Земельного кодексу України та 377 Цивільного кодексу України.

Положеннями ст. 120 ЗК України (в редакції, зміненій Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення порядку набуття прав на землю» від 05 листопада 2009 року N 1702-VI) та ст. 377 ЦК України передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

А відповідно до ч. 3 ст. 7 Закону України «Про оренду землі» до особи, якій перейшло право власності на житловий будинок, будівлю або споруду, що розташовані на орендованій земельній ділянці, також переходить право оренди на цю земельну ділянку. Договором, який передбачає набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, припиняється договір оренди земельної ділянки в частині оренди попереднім орендарем земельної ділянки, на якій розташований такий житловий будинок, будівля або споруда.

Отже, наведені норми слід розуміти таким чином, що при виникненні в іншої особи права власності на жилий будинок, будівлю або споруду право попереднього власника або користувача припиняється автоматично, в силу закону, без "оформлення" припинення права будь-якими актами та документами. Варто наголосити, що ця норма є імперативною, відступ від неї на підставі договору не допускається. Договір оренди при цьому не припиняється в цілому, має місце заміна сторони в зобов'язанні.

Крім того, колегія суддів вважає, що суд помилково послався на положення статті 141 ЗК України у якій йдеться про підстави припинення права користування земельною ділянкою, а не про підстави розірвання договору оренди земельної ділянки, а також норми вищевказаного законодавства передбачають припинення договору оренди земельної ділянки в частині оренди попереднім орендарем земельної ділянки, на якій розташований набутий житловий будинок, будівля або споруда; втретє, положення частини першої статті 31 Закону України «Про оренду землі» мають також застосовуватись з урахуванням положень вищенаведеного законодавства щодо припинення договору оренди в частині оренди попереднім орендарем земельної ділянки, оскільки в разі припинення договору в повному обсязі неможливим стає перехід до нового власника нерухомості права користування земельною ділянкою на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача, ще і тому що в законодавстві йдеться саме про перехід права, а не про його виникнення.

Також колегія суддів звертає увагу, що у постанові Верховного Суду України від 20 серпня 2013 року у справі 3-15гс13, на яку посилався позивач та його представник, застосовані норми права, які діяли станом на момент виникнення правовідносин, а саме на 2008 рік, тобто до 01 січня 2010, коли набули чинності норми Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення порядку набуття прав на землю" від 05 листопада 2009 року N 1702-VI, яким і були внесені зміни зокрема в ст. 120 ЗК України, ст. 377 ЦК України та ст. 7 Закону України «Про оренду землі».

Відповідно до ч.3 ст. 303 ЦПК України апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Враховуючи, що фактичні обставини, які входять до предмета доказування у цій справі, з'ясовані судом першої інстанції з достатньою повнотою, однак вказаним обставинам судом була дана неправильна юридична оцінка та неправильно застосовано норми матеріального права, колегія суддів вважає, що оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в позові, оскільки за наведених обставин відсутні законодавчі підстави для розірвання спірного договору оренди землі.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 16 березня 2016 року - скасувати та ухвалити нове рішення яким у задоволенні позову відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту оголошення і протягом двадцяти днів може бути оскаржено шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді