Справа № 204/5914/15-ц
Провадження № 2/204/206/16
РІШЕННЯ

Іменем України

16 березня 2016 року м.Дніпропетровськ

Красногвардійський районний суд м.Дніпропетровська у складі:

головуючої судді Тітової І.В.

за участю секретаря Духневича В.С.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представник відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Кредобанк» про визнання кредитного та іпотечного договорів недійсними, стягнення коштів, стягнення моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

01 вересня 2015 року до суду надійшов вищевказаний цивільний позов, у якому позивач просить визнати недійсним кредитний договір № 62/08-Ф від 07 квітня 2008р., укладений між ОСОБА_1 та ВАТ «КРЕДОБАНК», визнати недійсним іпотечний договір від 07 квітня 2008р. укладений між ВАТ «КРЕДОБАНК» та ОСОБА_1, стягнути на користь позивача з ПАТ «КРЕДОБАНК» безпідставно отримані кошти у сумі 771975грн., стягнути з ПАТ «КРЕДОБАНК» на користь позивача моральну шкоду у сумі 100000грн.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 07.04.2008р. між позивачем та ВАТ «КРЕДОБАНК», правонаступником якого є ПАТ «КРЕДОБАНК» в особі Дніпропетровської філії, укладено кредитний договір № 62/08-Ф, згідно умов якого банк надав позивачу грошові кошти в сумі 178000 доларів США на строк кредитування до 06.04.2022р. із сплатою процентів за користування кредитом LIBOR3M+9,5% річних. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 07.04.2008р. між відповідачем та позивачем укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом ДМНО ОСОБА_4, відповідно до якого в іпотеку передано нерухоме майно, а саме: будинок№ 98 по вул.Тимірязєва, м.Дніпропетровськ. Вважає, що кредитний договір №62/08-Ф укладений з порушенням вимог діючого законодавства України, у зв'язку з чим подальше його використання завдає позивачу значних матеріальних збитків. В порушення вимог законодавства України, із позивачем переддоговірної роботи банком не було проведено, також, не було, позивачу повідомлено про наявні форми кредитування, відмінності між ними. Натомість, відповідач запропонував позивачу укласти договір за схемою, яка є найбільш не вигідно для нього, як споживача і відповідно найбільш вигідною для банку, тобто, відповідно до п.3.3 цього договору, за користування кредитом позивач повинна сплачувати LIBOR ЗМ (значення LIBOR фіксується Банком на дату Договору та відповідає останньому значенню LIBOR зафіксованої Британською асоціацією за трьохмісячними міжбанківськими депозитами у відповідній валюті. Кожного 20 чцсла місяця березня, червня, вересня та грудня, або у випадку, якщо вказана дата припадає не на ОСОБА_5 - наступний за 20 березня, червня, вересня, грудня) + фіксований відсоток 9.5%, таким чином, в залежності від зміни вартості ресурсів Банку ставка LIBOR може змінюватись відповідачем, без укладання із позивачем будь-яких письмових договорів, що є значним порушенням вимог закону та несправедливими, оскільки містять умови про зміни у витратах, враховуючи додаткові нарахування, відсоток за користування кредитними коштами збільшується, що ставить в тяжке, несправедливе становище, позивача, як споживача в договірних зобов'язаннях та дає право відповідачу проводити зарахування на рахунки на свій погляд. Після укладанні спірного кредитного договору, позивачу не було надано графік платежів, бо якщо б знала розрахунки та подорожчення отримуваного кредиту, то не підписала б подібного договору на таких умовах. Крім того, під час укладення договору позивач не могла оцінити його реальну вартість, оскільки відповідач залишив за собою право перераховувати відсотки за користування кредитними коштами. Таким чином, відповідач замовчав важливу для позивачу інформацію про умови кредитування. Вирішуючи питання про те, чи отримувати у ПАТ «КРЕДОБАНК» кредит взагалі, і якщо отримувати, то в якій саме валюті, суттєвий (а скоріше за все саме вирішальний) вплив мали поради, рекомендації та твердження працівників ПАТ «КРЕДОБАНК». Оскільки позивач раніше ніколи не цікавилась такими питаннями, не має спеціальної освіти та досвіду у відповідних питаннях, то позивач повірила працівникам ПАТ «КРЕДОБАНК» і саме через це дійшла помилки. Упевнена в тому, що якби працівники ПАТ «КРЕДОБАНК» не стверджували, що протягом всього строку, на який позивач хотіла отримати кредитні кошти (14 років), встановлений РІБУ офіційний курс гривні до долару США у жодному разі не буде становити більш ніж 5,50грн. за 1.00 долар США, то позивач ніколи б не погодилась на отримання кредиту у доларах США. У будь-якому разі для позивача така помилка має дуже суттєве значення, оскільки вона: впливає (а саме збільшує) на обов'язки позиача за Кредитним договором, бо вона змушена сплачувати набагато більше ніж те, що було заплановано та розраховано під час оформлення кредиту; кредит не має для позивача ніякої цінності. Навпаки, завдяки тому, що кредит оформлено у доларах США, а вартість якого, як було показано вище, дуже суттєво збільшилася, отриманий кредит для позивача є непосильним тягарем. Також, жодного разу до укладення Кредитного договору працівники ПАТ «КРЕДОБАНК» ні усно, ні письмово не ознайомлювали позивача з тарифами ПАТ «КРЕДОБАНК». У той же час у Кредитному договорі є положення про те, що нібито позичальник ознайомлений з тарифами банку. Оскільки тексти договорів ПАТ «КРЕДОБАНК» є типовими, на інших умовах ПАТ «КРЕДОБАНК» договори не укладає, позивач не мала змоги наполягати на виключенні цього пункту з договору, хоча працівники ПАТ «КРЕДОБАРІК» не надавали позивачу для ознайомлення тарифи банку. Ненадавши позивачу розрахунок щодо здорощеня кредиту, відповідач тим самим ввів позивача в оману щодо реального здорощення цього кредиту. Запропонувавши позивачу схему сплати LIBOR ЗМ, позбавив позивача жодної можливості вплинути на формування ставки LIBOR ЗМ та обмежив позивача в способах отримання інформації про неї. Проаналізувавши зазначені положення кредитного договору №62/08-Ф, можна дійти висновку, що умови даного договору викладені таким чином, щоб у позивача, як у позичальника, без його відома та поза волею могла б сформуватись заборгованість по сплаті кредитних платежів, на яку банк зміг би нарахувати пеню, і, відповідно, отримати додаткову протиправну вигоду. Крім того, відповідно до умов договору №62/08-Ф, п.2.1 Банк повинен надати позивачу кредит у сумі 178500 доларів США, але коли позивач повинна була отримати ці кошти, у відділенні Дніпропетровської філії ПАТ «КРЕДОБАНК» не було цієї суми, хоча дата укладання кредитного та іпотечного договорів визначалась працівниками відділення на 07.04.2008р., щоб вони могли отримати необхідну позивачу суму з головного офісу Банку. Коли позивач звернулась до каси для того, щоб отримати суму, передбачену кредитним договором, то касир повідомила про те, що директор філії отримані для її кредиту кошти віддав своєму знайомому, через що позивачу не можуть надати необхідну суму. Після тривалої сварки з працівниками банку, о 18.40год. 07.04.2008р. позивачу було надано, кредитні кошти у сумі 862035грн. еквівалентну сумі кредиту 170700 доларів США. Оскільки продавцю будинку позивач повинна була сплатити кошти у доларах США, позивачу прийшлось у цьому ж відділенні придбати долари США у сумі 50000грн., бо більшої суми у касі Банку не було, а решту суми вартості будинку продавець погодився взяти у гривні. Решту, необхідної суми, 7800 доларів США, позивач отримала лише наступного дня у іншому відділення відповідача і також у гривні 39390грн. Такі дії працівників ПАТ «КРЕДОБАНК» призвели до порушення умов виконання зобов'язання за кредитним договором № 62/08-Ф, оскільки відповідно до умов цього договору позивач повинна була отримати грошові кошти у долах США, а фактично отримала у гривнях. Так, позивачем ПАТ «КРЕДОБАНК» сплачено кошти у сумі - 1673400грн., фактично отримано позивачем було 901425 грн. Таким чином, ПАТ «КРЕДОБАНК» отримано від позивача безпідставно кошти у сумі 771975грн. та підлягає поверненню в порядку реституції (майнова шкода). Розмір моральної шкоди визначається судом і повинен відповідати засадам добросовісності, розумності та справедливості. Повною мірою рівень завданих позивачу моральних страждань, повязаних з незаконною діяльністю відповідача, а тим більше оцінити в грошовому виразі надзвичайно важко, але ці дії призвели до порушення її нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя; втрати нормальних життєвих зв'язків. Врегулювання ситуації, що склалась з вини відповідача, вимагають від позивача додаткових зусиль. З цих причин сума моральної шкоди для позивача становить 100000грн.

Позивач та представник позивача у судовому засіданні підтримали позовні вимоги у повному обсязі та просили задовольнити позов.

Представник відповідача позовні вимоги не визнав та заперечував проти їх задоволення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши сторін, суд встановив такі обставини і визначені відповідно до них правовідносини.

07 квітня 2008р. між позивачем та ВАТ «КРЕДОБАНК», правонаступником якого є ПАТ «КРЕДОБАНК», в особі Дніпропетровської філії, укладено кредитний договір № 62/08-Ф, згідно з умовами якого банк надав позивачу грошові кошти в сумі 178000 доларів США на строк кредитування до 06.04.2022р. із сплатою процентів за користування кредитом LIBOR3M+9,5% річних (а.с.7-10).

Для забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 07 квітня 2008р. між відповідачем та позивачем укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом ДМНО ОСОБА_4, відповідно до якого в іпотеку передано нерухоме майно, а саме: будинок№ 98 по вул.Тимірязєва, м.Дніпропетровськ (а.с.11-13).

Вищевказані кредитний договір та договір іпотеки підписані сторонами у справі, що свідчить про те, що сторони на момент підписання спірних договорів досягли згоди щодо всіх істотних умов укладених між ними договорів.

Позивач вважає, що банком при укладенні вищезазначених правочинів порушено вимоги чинного законодавства та безпосередньо права позивача, як позичальника та споживача, порушення є значними.

Відповідно до ст.ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з ч.ч.1,3,5,6 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами) не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно з ч.1 ст.627 ЦК України відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

У відповідності до ст.19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Згідно з положеннями ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Банком при укладенні спірних договорів дотриманні всі вимоги, встановлені чинним законодавством України. Підтвердженням досягнення згоди з усіх істотних умов договору є підписи представника банку та безпосередньо ОСОБА_1 на кредитному договорі та договорі іпотеки.

Позивачем не доведено, що при укладенні договорів вона не була повідомлена про всі істотні умови кредитування банком та діяла під впливом помилки, про що позивачем зазначено в судовому засіданні.

Крім того, протягом тривалого часу позивач сплачувала всі передбачені договором платежі, що нею не оспорювалося та свідчить про те, що позивач була знайомий з усіма умовами цих договорів і добровільно погодилася їх виконувати, у звязку з чим сплачувала передбачені ними кошти.

Подальші послідовні та узгоджені дії позивача, яка отримала кредит ще у квітні 2008 року, а до суду звернулася лише в вересня 2015 року, свідчать про визнання позивачем спірних договорів, як таких, що відповідають вимогам закону та волевиявленню сторін.

Згідно з положеннями ст.611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

У відповідності до ст.ст.525,526,530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог закону, одностороння відмова від виконання зобов'язань не допускається.

Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч.1 ст.201 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Відповідно до ст.3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, свобода договору, яка полягає у визнанні за субєктом цивільного права можливості укладати договори (або утримуватись від укладення договорів) і визначати їх зміст на свій розсуд відповідно до досягнутої з контрагентом домовленості. Відповідно до ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність»відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно - правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Кредитний договір є консенсуальним, оплатним та двостороннім. Кредитний договір вважається укладеним з моменту досягнення згоди по всім істотним умовам договору. Отже, кредитний договір, укладений між позивачем та відповідачем, є укладеним, про що свідчать підписи кожної із сторін на кожному аркуші договору і є обовязковим до виконання сторонами відповідно до ст.526 ЦК України, згідно з вимогами якої зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Стаття 629 ЦК України встановлює, що договір є обовязковим до виконання сторонами.

Позивач згідно з ч.2 ст.1056 ЦК України мала право відмовитися від одержання кредиту частково або в повному обсязі, повідомивши про це кредитодавця. Окрім того, відповідно до п.6 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» у позивача існувала можливість в 14-денний термін відмовитись від кредиту, проте, цим правом вона не скористалась. Отже, оцінюючи всі фінансові ризики, позивач не відмовилася від отримання кредитних коштів саме у валюті (долари США).

Відповідно до ст.192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ч.3 ст.533 ЦК України використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Законодавчими актами, що встановлюють право банку здійснювати операції в іноземній валюті, є: Закон України «Про банки і банківську діяльність», Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Закон України «Про Національний банк України». Зазначені нормативні акти визначають, що банк має право здійснювати свою діяльність на підставі виданої НБУ ліцензії.

Відповідно до вимог ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Оспорюваний правочин на даний момент є дійсним. За таких обставин, суд вважає, що позивачем не було доведено, не надано жодних доказів, які б свідчили про те, що оспорюваний правочин слід визнати недійсними.

На підставі п.1 ст.229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Як роз'яснює Пленум Верховного Суду України у п. 11 постанови «У справах про визнання правочинів недійсними» від 28 квітня 1978 р. (зі змінами від 25 грудня 1992 р.) під помилкою треба розуміти таке неправильне сприйняття стороною суб'єкта, предмета або інших істотних умов правочину, яке вплинуло на її волевиявлення і за відсутності якої за обставинами справи можна вважати, що правочин не був би укладеним.

Також не є підставою для задоволення позовних вимог посилання позивача на коливання курсу долара, оскільки саме по собі зростання/коливання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для задоволення позову.

Договори укладені між відповідачем і позивачем у відповідності до вимог закону, підписані сторонами, тому правові підстави для визнання договорів недійсними відсутні.

Крім того, всі суттєві умови, передбачені чинним законодавством при укладені між сторонами договорів були дотримані.

Таким чином, вимоги про визнання спірних договорів недійсними задоволенню не підлягають.

У задоволені решти позовних вимог позивача також слід відмовити, оскільки заявлені вимоги щодо стягнення коштів, стягнення моральної шкоди заявлені передчасно.

Таким чином, на підставі вищевикладеного, суд доходить висновку, що цивільний позов не підлягає задоволенню.

Вирішуючи питання щодо стягнення судових витрат, суд виходить із положень ст.88 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 10, 60, 57-60, 88, 209, 212-215 ЦПК України,

у х в а л и в:

У задоволенні цивільного позову ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Кредобанк» про визнання кредитного та іпотечного договорів недійсними, стягнення коштів, стягнення моральної шкоди відмовити повністю.

Судові витрати залишити за позивачем.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до апеляційного суду Дніпропетровської області через Красногвардійський районний суд м.Дніпропетровська протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення складено 21 березня 2016 року.

Суддя І.В. Тітова