АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22 -ц/790/1176/16 Головуючий 1 - ї інст.- Остропілець Є.Р.
Справа № 619/5624/14-ц Доповідач - Зазулинська Т.П.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 серпня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області у складі:

головуючого ЗАЗУЛИНСЬКОЇ Т.П.,

суддів КРУГОВОЇ С.С..,

МІНЕНКОВОЇ Н.О.,

секретаря Прологаєвої А.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 23 грудня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя,-

в с т а н о в и л а :

У грудні 2014 року ОСОБА_4 звернулась до Дергачівського районного суду Харківської області з позовом до ОСОБА_3 , в якому просила в порядку розподілу спільного майна подружжя визнати за нею та за ОСОБА_3 право власності за кожним на ? частину квартири АДРЕСА_1 оціночною вартістю 175874,00 грн. та на ? частину транспортного засобу: автомобілю Hundai Accent», державний номер НОМЕР_1 .

У обґрунтування позову посилалась на те, що вказане майно набуто у зареєстрованому шлюбі і є спільною сумісною власністю її та відповідача, домовленості щодо розподілу якого не досягнуто.

У квітні 2015 року ОСОБА_3 звернувся із зустрічним позовом, в якому , з урахуванням уточнень, просив визнати квартиру АДРЕСА_1 його особистою приватною власністю, як придбану за кошти, що належали йому особисто. Визнати його особистою приватною власністю 35/100 частин автомобілю "Hundai Accent», державний номер НОМЕР_1 , а на 65/100 частин автомобілю визнати за ним право власності в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя, зі стягненням з нього на користь ОСОБА_4, компенсації вартості її частки у цьому майна в сумі 39325,00 грн.

В обґрунтування вимог, заявлених у зустрічному позові, ОСОБА_3 посилався на те, що грошові кошти за договором участі у фонді фінансування будівництва внесені ним двома платежами: 230014,88 грн., які були виручені від продажу квартири, що належала йому до шлюбу з ОСОБА_4 і 10529,25 грн. - подарованих його матір»ю шляхом грошового переказу коштів в сумі 1400,00 доларів США.

Фактично шлюбні відносини між ним і ОСОБА_4 були припинені 15 грудня 2011 року і подальше повернення кредитних коштів, за рахунок яких було придбано спірний автомобіль, у розмірі що дорівнює 35/100 частинам його вартості, здійснювалось ним особисто, без участі ОСОБА_4

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 23 грудня 2015 року позов ОСОБА_4 задоволено, у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 відмовлено.

Додатковим рішенням цього ж суду стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 судові витрати у розмірі 1880 грн. 55 коп.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення від 23.12.2015 року та ухвалити нове, яким відмовити у задоволені позову ОСОБА_4 та задовольнити його зустрічний позов .

В обґрунтування скарги посилається на те, що рішення прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, при неповному з'ясуванні судом обставин, що мають значення для справи.

Зазначає, що судом першої інстанції не було надано жодної оцінки копіям квитанцій грошових переказів, договорам, які свідчать про те, що більша частина коштів, внесених управителю фонду фінансування будівництвом з метою отримання у власність спірної квартири ,була отримана ним з продажу його особистої приватної власності: квартири АДРЕСА_4. Вказана квартира була придбана до вступу в шлюб. Інша частина коштів, яких не вистачало, була подарована його матір»ю шляхом здійснення грошового переказу.

Вважає такими, що не підтвердженні належними та допустимими доказами висновки суду про укладення ним договору дольової участі у будівництві в інтересах сім»ї та про участь ОСОБА_4 у ремонті квартири.

Вказує, що судом не надано належної оцінки тим обставинам, що рішенням Московського районного суду встановлено, що сімейні відносини між ним і ОСОБА_4 припинені з грудня 2011 року, отже з вказаного часу і до 2013 року кредит за автомобіль він повертав особисто.

Підкреслює, що судом не врахована правова позиція Верховного Суду України, яка викладена у постанові від 01.07.2015 року по справі № 6-612цс15 про те, що для правильного застосування статті 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю подружжя суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття були спільні кошти або спільна праці подружжя.

Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін та їх представників перевіривши матеріали справи і доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга ОСОБА_3 підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Статтями 10,60 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, які містяться в п. 2 постанови № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», - рішення є законним тоді, коли суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК України, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми.

Обгрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються; як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч.1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності.

Згідно п. п. 1, 3 ч.1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу або набуте під час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Статтею 69 СК України передбачено право подружжя на поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленість між ними або шлюбним договором ( ч. 1 ст. 70 СК України).

Пленум Верховного Суду України в постанові № 11 від 21 грудня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" роз"яснив, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з"ясовувати джерело і час його придбачння.

Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилась внаслідок трудових затрат другого з подружжя чи їх обох.

До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов"язаннями, що виникли в інтереах сім"ї.

Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте під час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте під час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто. ( п.п.23,24)

Правові позиції, висловлені Верховним Судом України у справах № 6-2333 (постанова від 25 листопада 2015 року) ,№ 6-2641цс15 ( постанова від 16.12.2015 року) полягають у наступному.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями:

1) час набуття майна;

2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

У зв'язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Колегія суддів доходить висновку, що рішення суду першої інстанції в частині вирішення спору сторін щодо нерухомого майна: квартири АДРЕСА_1 прийнято судом першої інстанції при неповному з»ясуванні обставин, що мають значення для справи, з неправильним застосуванням норм матеріального і процесуального права, без урахування наведених роз»яснень Пленуму Верховного Суду України та правових позицій Верховного Суду України, які в силу ч.1 ст.360-7 ЦПК України є обов»язковими для судів.

У справі встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 07.02.2004 року, мають сина ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1.

17.03.2008 року між АКБ "Меркурій", як управителем фонду фінансування будівництва та ОСОБА_3 укладено договір № 22-07-8/85 Д про участь у фонді фінансування будівництва виду А "Фінансова будівельна група". Свідоцтвом № 22-07-8/85 ДС від 17.03.2008 року посвідчено, що ОСОБА_3 є довірителем вказаного фонду та за ним закріплено об"єкт інвестування за адресою АДРЕСА_1. 27.08.2009 року ОСОБА_3 видано свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1.

Рішенням Московського районного суду міста Харкова від 22.05.2012 року шлюб між сторонами розірвано.

Судом не надано належної оцінки посиланням ОСОБА_3 про те, що спірна квартира придбана за його особисті кошти, на підтвердження чого ним надані нотаріально посвідчені договори купівлі-продажу, з яких убачається, що 11.11.1999 року, тобто до шлюбу з ОСОБА_4, ОСОБА_3 набув у власність квартиру АДРЕСА_4, а 14.03.2008 року продав цю квартиру ОСОБА_6 за 233310,00 грн.

Також ОСОБА_3 стверджував та надав до суду відповідні документи, які свідчать про те, що ним отримувались грошові перекази від матері ОСОБА_7.( громадянки Ізрайлю), у тому числі 18.03.2008 року в сумі 1400,00 дол.США.

Згідно платіжних доручень грошові внески за договором пайової участі у будівництві ОСОБА_3 здійснив двома платежами: 17 березня 2008 року ( через три дні після продажу власної квартири) в розмірі 230014,88 і 20 березня 2008 року ( через два дні після отримання грошового переказу від матері) в розмірі 10529,25 грн.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_4 не заперечувала, що частина грошових коштів від продажу власної квартири була використана ОСОБА_3 на фінансування будівництва спірної квартири, а також пояснила, що грошові кошти від його матері призначались особисто ОСОБА_3 Їй на особисті потреби чи на потреби сім»ї за час спільного проживання з ОСОБА_3 його мати ніколи ніяких коштів не передавала.

ОСОБА_4 також пояснила, що вона працювала, зі свого банківського (карткового) рахунку знімала грошові кошти, які витрачалися в інтересах сім»ї. Проте, при цьому надала до суду виписку зі свого рахунку тільки з лютого 2010 року та визнала, що письмових доказів своєї участі у фінансуванні будівництва спірної квартири спільними сумісними з відповідачем чи особистими коштами, надати не може.

Отже, спірне нерухоме майно, хоча і набуте під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, проте не може вважатися спільної сумісною власністю подружжя, скільки набуте одним з подружжя: ОСОБА_3 за особисті кошти .

Посилання ОСОБА_4 на участь у ремонті квартири не впливає на вказаний висновок колегії, оскільки нею не заявлялись вимоги щодо визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя з підстав, передбачених ч.1 ст.62 СК України.

З огляду на наведене, рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову ОСОБА_4 про визнання за нею права власності на ? частину квартири та в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 про визнання квартири його особистою приватною власністю підлягає скасуванню на підставі п.п.1, 4 ч.1, ч.2 ст.309 ЦПК України з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні зазначених вимог ОСОБА_4 та про задоволення вимог ОСОБА_3

Разом з тим, в частині вирішення спору про поділ транспортного засобу апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до частин другої, четвертої, п'ятої статті 71 СК України неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

При поділі майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, застосуванню підлягають положення частин четвертої, п'ятої статті 71 СК України щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. У разі коли жоден з подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

ОСОБА_3 заявив вимоги про визнання за ним права власності на спірний транспортний засіб, а саме: на 35/100 частин, як на майно, що набуте ним шляхом повернення кредиту без участі ОСОБА_4 та на 65/100 частин, як на майно, що є спільною сумісною власністю подружжя, за умови компенсації ним ОСОБА_4 вартості її частки, погоджувався внести на депозитний рахунок суду 39 325,00 грн.

Між тим, суд першої інстанції правомірно виходив з того, що право власності на автомобіль виникло з часу його придбання : 31 жовтня 2007 року.

ОСОБА_4 не заперечує, що після припинення сімейних відносин між нею і ОСОБА_3, останній повертав кредитні кошти, за рахунок яких придбано автомобіль, самостійно.

Проте, при цьому не надала згоди на отримання компенсації вартості її частки у цьому майні, яка визначена ОСОБА_3, в розмірі 39325,00 грн., виходячи з ринкової вартості транспортного засобу 121000,00 грн.

Незважаючи на те, що ОСОБА_4 інших належних та допустимих доказів щодо вартості спірного транспортного засобу не надала, колегія суддів вважає за неможливе вирішити спір щодо реального поділу транспортного засобу без її згоди на отримання грошової компенсації у визначеному ОСОБА_3 розмірі.

При цьому колегія виходить також з того, що спірний автомобіль перебуває у користуванні ОСОБА_3. Оцінка транспортного засобу на замовлення ОСОБА_9- теперішньої дружини ОСОБА_3, проводилась двічі: станом на 18.02.2015 року оціночна (ринкова) його вартість визначена в сумі 156000,00 грн. ( без ПДВ), а станом на 12.05.2015 року тим самим суб»єктом оціночної діяльності визначена в сумі 121000,00 грн. (без ПДВ).

Мотивувальна частина звіту від 12.05.2015 року не містить викладення об»єктивних обставин, які призвели до такого значного зменшення вартості транспортного засобу менш ніж за три місяці.

Вжиті апеляційним судом заходи щодо вирішення спору в цій частині за домовленістю сторін, не призвели до реальних результатів.

Клопотань про призначення у справі судової автотоварознавчої експертизи жодна сторона не заявила.

За таких обставин рішення суду першої інстанції в частині поділу транспортного засобу скасуванню чи зміні з мотивів, наведених в скарзі ОСОБА_3, не підлягає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п.п.2,3 ч.1 ст. 307,ст. 308, п.п.1,4 ч.1 ст.309, ст.ст.313, 314, 316, 317, 319, 324 ЦПК України колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 23 грудня 2015 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_4 про визнання за нею права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 та в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 про визнання вказаної квартири особистою власністю скасувати. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 про визнання за нею в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 відмовити. Позовні вимоги ОСОБА_3 за зустрічним позовом щодо вказаного нерухомого майна задовольнити. Визнати квартиру АДРЕСА_1 його особистою власністю .

В іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення. Касаційна скарга на рішення апеляційного суду може бути подана безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий (підпис) Т.П. Зазулинська

Судді (підпис) С.С. Кругова

(підпис) Н.О. Міненкова