УХВАЛА

Іменем україни

13 січня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Мазур Л.М., Парінової І.К.,

Попович О.В., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом концерну «Міські теплові мережі» в особі філії концерну «Міські теплові мережі» Ленінського району до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за послуги з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води, за касаційною скаргою ОСОБА_5 на заочне рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 21 листопада 2014 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 03 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

06 серпня 2014 року концерн «Міські теплові мережі» в особі філії концерну «Міські теплові мережі» Ленінського району (далі - концерн «МТМ» в особі філії концерну «МТМ» Ленінського району) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, обґрунтовуючи вимоги тим, що згідно з правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630 (далі - Правила) концерн здійснює постачання теплової енергії до квартири АДРЕСА_1, у якій проживають відповідачі. Внаслідок порушення відповідачами положень Правил щодо здійснення щомісячних розрахунків за теплопостачання утворилась заборгованість в розмірі 8 483 грн 94 коп. за період з 01 січня 2009 року по 01 лютого 2014 року. Посилаючись на те, що добровільно погасити наявну заборгованість відповідачі відмовляються, позивач просив стягнути на його користь солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 вищевказану заборгованість.

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 21 листопада 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 03 вересня 2015 року, позов задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користь концерну «МТМ» заборгованість за послуги з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води у розмірі 8 483 грн 94 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду й передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення повністю не відповідають.

Судами встановлено, що власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_3 без реєстрації.

Разом із ОСОБА_3 у вказаній квартирі проживають ОСОБА_4, та ОСОБА_5

Відповідно до рішення виконавчого комітету Запорізької міської ради від 29 січня 2009 року № 25 «Про визначення виконавців житлово-комунальних послуг у м. Запоріжжі» виконавцем житлово-комунальних послуг з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води для населення, що мешкає у житловому фонді комунальної власності в м. Запоріжжі з 01 січня 2009 року визначено концерн «МТМ» у будинках, мережі яких безпосередньо приєднані до теплових мереж Концерну «МТМ».

За період з 01 січня 2009 року по 01 лютого 2014 року концерн «МТМ» в особі філії концерну «МТМ» Ленінського району надавав відповідачам послуги з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води до вказаної вище квартири, які останні оплачували не в повному обсязі, у зв'язку з чим утворилася заборгованість у розмірі 8 483 грн 94 коп.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 19 березня 2014 року відмовлено концерну «МТМ» у прийнятті заяви про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 заборгованості за послуги з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що відповідачі користуються послугами теплопостачання, які надає позивач, тому мають їх оплачувати. Відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг не може бути підставою для звільнення споживача від обов'язку оплати послуг у повному обсязі.

Проте повністю погодитися з такими висновками судів не можна з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил. Виконавцем є суб'єкт господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальної послуги споживачу відповідно до умов договору.

Згідно з п. 5 ч. 3 ст. 20 вказаного Закону споживач зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Пунктом 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 24 січня 2006 року № 45, передбачено, що власник та наймач (орендар) квартири зобов'язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Відповідно до п. 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено інший строк.

Ураховуючи те, що виконання грошового зобов'язання визначено щомісячними платежами, право позивача як виконавця послуг вважається порушеним з моменту недотримання споживачем строку погашення кожного чергового платежу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Як убачається з наданого позивачем розрахунку заборгованості ОСОБА_3 за надані послуги з теплопостачання, розрахунок здійснено, починаючи з 01 січня 2009 року, із розрахунку на двох осіб.

Заперечуючи проти позову, у заяві про перегляд заочного рішення та в апеляційній скарзі ОСОБА_5 посилалася на те, що позивачем пропущено строк позовної давності для звернення до суду з даним позовом в частині заборгованості, розрахованої до 2011 року. Також вказувала, що ОСОБА_3 померла ще ІНФОРМАЦІЯ_1, а ОСОБА_4 зареєстрована у квартирі АДРЕСА_1 тільки з 16 липня 2009 року. Крім того остання досягла повноліття лише ІНФОРМАЦІЯ_2, тому не може нести відповідальність за нараховану до цього часу заборгованість. Отже, за певний період оплату за надані послуги слід було нараховувати на одну особу.

У п. 6 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що споживач має право на несплату вартості житлово-комунальних послуг за період тимчасової відсутності споживача та/або членів його сім'ї при відповідному документальному оформленні, а також за період фактичної відсутності житлово-комунальних послуг, визначених договором у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Вирішуючи спір, суд апеляційної інстанцій у порушення вимог ст. ст. 303, 315 ЦПК України належним чином не перевірили доводів ОСОБА_5 та не з'ясували фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, зокрема, не перевірили розрахунок заборгованості щодо осіб, які є споживачами послуг та період, за який повинно було здійснюватися нарахування оплати за послуги з теплопостачання, унаслідок чого не визначилися з дійсним розміром заборгованості та хто має нести відповідальність за несплату коштів за надані послуги з теплопостачання.

Крім того, апеляційний суд не звернув уваги та не спростував доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 і не з'ясував, хто прийняв спадщину після померлої та є власником спірної квартири, й відповідно повинен нести обов'язок з утримання майна та сплати боргу за послуги з теплопостачання, який належав спадкодавцеві, на підставі положень глави 84 книги шостої ЦК України.

Зауваживши у мотивувальній частині рішення про те, що відповідачі із письмовою заявою про застосування строків позовної давності до суду не зверталися, поза увагою суду апеляційної інстанції залишилася заява ОСОБА_5 про перегляд заочного рішення, у якій вона заявляла клопотання про застосування позовної давності (а.с. 48-51).

З таких же підстав не може залишитися в силі й рішення суду першої інстанції, оскільки у порушення ст. ст. 212-214 ЦПК України суд не з'ясував належним чином усіх фактичних обставин справи, які мають суттєве значення для її вирішення, не надав відповідної оцінки наявним у справі доказам в їх сукупності, тому дійшов передчасного висновку про солідарне стягнення заборгованості з відповідачів.

Відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК Українипідставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення судом норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, повністю не встановлені, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Заочне рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 21 листопада 2014 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 03 вересня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська

Судді: Л.М. Мазур

І.К.Парінова

О.В.Попович

О.В.Ступак