Справа №461/3293/16-ц
Провадження 32/461/1199/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

/заочне/

02 серпня 2016 року м.Львів

Галицький районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді Мисько Х.М.

при секретарі Коружинець Н.В.

з участю: позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Національного університету «Львівська політехніка» про стягнення вихідної допомоги та компенсацію моральної шкоди,-

в с т а н о в и в :

позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Національного університету «Львівська політехніка» (далі НУ «Львівська політехніка») із позовом, в якому просить стягнути з відповідача 1400,00 грн. вихідної допомоги та 50000,00 грн. моральної шкоди.

В обґрунтування внесеного позову покликається на те, що 30 червня 2008 року він був звільнений з роботи доцентом кафедри вищої математики НУ «Львівська політехніка» у звязку із закінченням строку роботи, яку він виконував по зарахуванню на посаду доцента кафедри вищої математики до 30 червня 2008 року на період закордонного відрядження без збереження заробітної плати співробітника. Згідно ст.44 КЗпП України при виконанні п.6 ст.40 КЗпП України, відповідач мав виплатити йому вихідну допомогу у розмірі не менше середньомісячного заробітку, однак не виплатив у звязку із чим він змушений звернутись до суду із даним позовом.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав повністю, надав пояснення, аналогічні до викладених у позовній заяві та просив таку задоволити. Крім цього, вказав, що сума коштів, яка, на його думку, підлягає стягненню повинна бути перерахована з врахуванням індексу інфляції.

Представник відповідача в судове засідання не зявився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи, а тому, згідно ст.224 ЦПК України, суд вважає за можливе розглядати справу заочно, у його відсутності, на підставі наявних у справі доказів.

Заслухавши пояснення позивача, зясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що позов слід задоволити частково з наступних підстав.

Відповідно до ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 18 лютого 2008 року зарахований на посаду доцента кафедри вищої математики до 30 червня 2008 року на період закордонного відрядження без збереження заробітної плати співробітника, що підтверджується записом у трудовій книжці позивача, копія якої міститься в матеріалах справи (а.с.2).

Згідно із запису №23, наявного у трудовій книжці, 30 червня 2008 року позивач був звільнений у звязку із закінченням строку роботи згідно п.2 ст36 КЗпП України.

Відповідно до ч.2 ст.233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Таким чином, судом встановлено, що позивачем не пропущено строк звернення до суду із даним позовом, оскільки такого роду спір не обмежений законодавством строком.

Як вбачається із заяви позивача до Генеральної прокуратури України від 05 лютого 2016 року, ОСОБА_1 вказує на неодержання компенсації при звільненні в 2008 році (а.с.3).

У відповідь на вищевказану заяву, заступник начальника Головного управління Національної поліції у Львівській області ОСОБА_2 надіслав ОСОБА_1 листа, в якому вказує, що викладені у зверненні факти мають цивільно-правовий характер та розяснено, що з приводу невиплати вихідної допомоги ОСОБА_1 може звернутись до суду в порядку цивільного судочинства (а.с.4).

Згідно п.6 ч.1 ст.40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом, зокрема, у випадку поновлення на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу.

Відповідно до ст.44 КЗпП України, при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.

Згідно з ч.1 ст.10 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з вимогами ч.1 ст.57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Таким чином, в судовому засіданні встановлено за допомогою належних та допустимих доказів, що позивачу при звільненні з роботи, всупереч вимогам ст.ст. 40, 44 КЗпП України, не було виплачено вихідної допомоги, а тому позов в цій частині підлягає до задоволення.

Стосовно покликання позивача на стягнення суми коштів з урахуванням індексу інфляції, то таке до задоволення не підлягає, оскільки останнім жодного розрахунку з приводу індексу інфляції не подано і такі твердження є голослівними.

Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ч.1 ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Враховуючи положення вищевказаних статей, суд приходить до висновку про заподіяння протиправними діями відповідача НУ «Львівська політехніка» моральної шкоди позивачу, яка полягала у душевних стражданнях, яких останній зазнав у зв'язку із невиплатою вихідної допомоги та необхідністю звертатись до державних органів за захистом свого порушеного права. Враховуючи наведене, позовна вимога про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди частково підлягає до задоволення, проте не у сумі, визначеній позивачами, а у розмірі 2000,00 грн.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

Згідно ч.3 ст.88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Відтак, вирішуючи питання стягнення судових витрат, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь державипідлягає стягненню 551,20 грн. судового збору.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 31, 32, 57, 60, 88, 208, 209, 212, 214, 215, 224-226 ЦПК України, ст.ст. 23, 1167 ЦК України, ст.ст.40, 44 КЗпП України, Законом України «Про судовий збір», суд, -

в и р і ш и в:

позов задоволити частково.

Стягнути із Національного університету «Львівська політехніка» на користь ОСОБА_1 1400,00 грн. вихідної допомоги.

Стягнути із Національного університету «Львівська політехніка» на користь ОСОБА_1 2000,00 грн. моральної шкоди.

Стягнути із Національного університету «Львівська політехніка» на користь держави 551,20 грн. судового збору.

В задоволенні решти вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через Галицький районний суд м. Львова шляхом подачі в 10-ти денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Заочне рішення може бути переглянуте Галицьким районним судом м. Львова, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Головуючий суддя Мисько Х.М.