Справа № 307/3457/15-ц
У Х В А Л А

Іменем України

29 березня 2016 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області в складі:

головуючої - Готра Т.Ю.,

суддів - Леска В.В., Кондора Р.Ю.,

при секретарі - Волощук В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 11 січня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізінг Україна» про стягнення безпідставно здобутого майна, трьох відсотків річних за час користування безпідставно збереженими грошовими коштами, моральної шкоди та одержані доходи, -

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_1 оскаржив в апеляційному порядку рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 11 січня 2016 року, яким у задоволенні його позову до товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізінг Україна» про стягнення безпідставно здобутого майна, трьох відсотків річних за час користування безпідставно збереженими грошовими коштами, моральної шкоди та одержані доходи - відмовлено.

У скарзі просить скасувати зазначене рішення, як постановлене з порушенням норм матеріального і процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким його позов задовольнити.

У судовому засіданні ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав.

Представник ТОВ «Євролізінг Україна» у судове засідання не з»явився, хоча про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином (під розписку), а тому його неявка згідно ч.2 ст.305 ЦПК України не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши доповідача, пояснення ОСОБА_1, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

З матеріалів справи слідує, що 11 червня 2015 року між ТОВ «Євролізинг Україна» (лізингодавець) та ОСОБА_1 (лізингоодержувач) підписано договір фінансового лізингу № Д 01609, додатки 1 та 2 до нього, предметом якого є транспортний засіб марки Донгфенг, марки 404, об'єм/тип двигуна 40 к.с., тип КПП мех.., привід повний, що є головною умовою визначення предмету договору, інші відомості товару будуть вказані у акті приймання-передачі у момент отримання (а.с.8-13).

В додатку 1 до договору фінансового лізінгу № Д 01609 від 18 червня 2015 року, який також підписано сторонами, визначено вартість предмета лізінгу, авансові платежі, суму виплат авансового платежу, щомісячний авансовий платіж, адміністративний платіж -10% та комісію за передачу предмета лізінгу - 3% річних, зазначено вартість предмету лізінгу на дату підписання договору, яка становить 253 040,00 гривень (а.с.84).

В додатку 2 до договору фінансового лізінгу №01609 від 18 червня 2015 року, який підписано сторонами, детально описано предмет лізінгу, зокрема, марку транспортного засобу, модель, кількість та ціну предмету лізінгу та в останньому абзаці міститься застереження про те, що всі платежі по даному договору підлягають сплаті в українській гривні, як це передбачено ст.ст. 524, 533 ЦК України (а.с.83).

Посилання апелянта ОСОБА_1 на те, що він не підписував ніяких додатків 1 та 2 до договору, які датовані 18 червня 2015 року, а підписував тільки договір фінансового лізінгу від 11 червня 2015 року, не заслуговують на увагу, оскільки позивач у відповідності до вимог ст. 60 ЦПК України не довів належними та допустимими доказами вказані обставини, які відповідно до ст.59 ЦПК України за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, і не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування, в даному випадку судовою почеркознавчою експертизою, яка відповідно до ч.1 ст.143 ЦПК України призначається судом за заявою осіб, які беруть участь у справі, про що у відповідності до положень ч.4 ст.10 ЦПК України судом першої та апеляційної інстанції було роз'яснено позивачу, але ОСОБА_1 з відповідною заявою до суду не звертався, а тому вказані обставини у встановленому Цивільним процесуальним кодексом України порядку він не довів.

Згідно зі ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або (майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до п. 2.2 вказаного договору строк лізингу починається з моменту передачі предмета лізингу та підписання акта приймання-передачі предмета лізингу, та закінчується через 60 (шістдесят) календарних місяців з моменту підписання акта приймання-передачі предмета лізингу та в останньому місяці сплати лізингового платежу за додатком 3 до цього договору, якщо інше не передбачено умовами даного договору.

Тобто після сплати лізингоодержувачем необхідних лізингових платежів, включаючи адміністративний платіж, що зазначені в п. 1.7 договору, та після надання йому предмета лізингу в користування із обов'язковим підписанням акта приймання-передачі предмета починається лізинговий період, який характеризується сплатою на рахунок лізингодавця решти вартості предмета договору. Підтвердженням початку настання такого лізингового періоду є укладання акта приймання-передачі предмета лізингу та додатка 3, де зазначається порядок сплати лізингових платежів, що відрізняється від порядку в додатку 1 наявністю таких нових складових як: відсоткова ставка за користування обсягом фінансування, комісія за супроводження договору, коефіцієнт, необхідний для розрахунку лізингових платежів, і інше.

Згідно з п. 4.3 договору разом з підписаним актом приймання-передачі лізингодовець передає лізингоодержувачу графік сплати лізингових платежів (план відшкодування або додаток 3 до даного договору), який сторони зобов'язані підписати до моменту підписання акта приймання-передачі предмета лізингу.

З матеріалів справи слідує, що при підписанні договору фінансового лізінгу позивачем ОСОБА_1 було сплачено тільки адміністративний платіж в розмірі 30 000,00 грн. (а.с.14). Ні авансового платежу, на комісії за передачу предмета лізінгу в розмірі 3% від вартості предмета лізінгу позивачем сплачено не було. А відповідно до п.1.7 ст.1 договору, обчислення строку передачі предмета лізінгу розпочинається після сплати позивачем трьох складових, які чітко визначені в договорі.

Оскільки позивач не сплатив всіх платежів, передбачених п.1.7 договору, у зв'язку з чим предмет лізінгу йому не передавався, і відповідно акт прийому-передачі предмета лізінгу та додаток 3 не підписувався, тому не підписання сторонами додатку 3 до договору фінансового лізінгу не є порушенням істотної умови договору і не свідчить про неукладеність такого договору. Суд правильно виходив із того, що між сторонами був укладений договір фінансового лізінгу, який є чинний, і позивачем такий з підстав вчинення його під впливом обману не оспорюється.

Також не заслуговують на увагу доводи апелянта про те, що отримані відповідачем кошти в розмірі 30 000,00 грн. є безпідставно набутим майном з огляду на наступне.

Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених ст. 11 ЦК України).

Об'єктивними умовами виникнення зобов'язань iз набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однiєю особою (набувачем) за рахунок iншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбiльшення майна у iншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або вiдсутностi збільшення на стороні потерпілого; 4) вiдсутнiсть правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

За змістом ч. 1 ст. 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Аналіз положень ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11, ч. 1 ст. 177, ч. 1 ст. 202, ч. ч. 1, 2 ст. 205, ч. 1 ст. 207, ч. 1 ст. 1212 Цивільний кодекс України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками вiдповiдних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені ч. 2 ст. 11 ЦК України.

Частина 1 ст. 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зi сторін у зобов'язанні підлягає поверненню iншiй стороні на підставі ч.1 ст.1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпiдставностi такого виконання.

Якщо ж зобов'язання не припиняється з підстав, передбачених ст. ст. 11, 600, 601, 604-607, 609 ЦК України, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов'язання). Набуття однією зі сторін зобов'язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов'язання не є безпідставним.

Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, ч.1 ст.1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої ст. 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно потерпілому.

Вказана правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 02 жовтня 2013 року у справі № 6-88цс13 та від 24 вересня 2014 року у справі № 6-122цс14, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

А тому встановивши, що відповідачем ТОВ «Євролізінг Україна» адміністративний платіж в розмірі 30000 грн. від позивача ОСОБА_1 був отриманий на виконання умов договору фінансового лізінгу № Д 01609 від 11 червня 2015 року, який є чинний і позивачем не оспорюється, тому суд першої інстанції правильно дійшов висновку про те, що вказані грошові кошти не є безпідставно набутим майном, і відповідно відсутні передбачені ч.1 ст.1212 ЦК України підстави для стягнення з відповідача на користь позивача вказаних коштів, та задоволення інших вимог про стягнення трьох відсотків річних за час користування безпідставно збереженими грошовими коштами в розмірі 374,79 грн., моральної шкоди в розмірі 4000 грн. та одержаних доходів чи доходів, які могли бути отримані ТОВ «Євролізінг Україна» за час користування грошовими коштами в сумі 5000 грн., - оскільки такі є похідними від вимоги про стягнення безпідставно набутого майна, яка не підлягає задоволенню.

Таким чином, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції у відповідності до ст. 308 ЦПК України підлягає залишенню без зміни, а апеляційна скарга позивача відхиленню, оскільки суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.307, 308, 313, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 11 січня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку на протязі двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуюча :

Судді :