ЄУН №337/1764/15-ц
Провадження №2/337/7/2016
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2016 року Хортицький районний суд м.Запоріжжя в складі:

головуючого судді Сидоровой М.В.

при секретарі Стафорової О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Запоріжжя цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом до відповідачів, обґрунтовуючи тим, що з 21.09.2013р. він перебував з ОСОБА_2 в зареєстрованих шлюбних відносинах, під час яких - 28.10.2013р. за власні кошти придбав квартиру АДРЕСА_1. Після припинення шлюбних відносин, ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом про поділ спільного майна подружжя, а саме квартири АДРЕСА_1, надавши на підтвердження своїх доводів кілька розписок про отримання в борг грошових коштів для придбання квартири, зокрема, розписку від 20.10.2013р. про отримання від ОСОБА_3 в борг 1000 доларів США.

Позивач оспорюючи факт наявності договірних відносин між відповідачами, посилається на те, що розписка складена без мети передачі грошей у позику, гроші за такою розпискою не передавались, розписка написана в інший період, ніж в ній зазначено, що свідчить про фіктивність правочину.

Також зазначає, що ОСОБА_2 не повідомляла його як свого чоловіка про те, що позичає гроші для придбання квартири, він такої згоди, в тому числі в письмовому вигляді, на отримання в борг ОСОБА_2 грошових коштів не давав.

На підставі наведеного, просить визнати недійсним договір позики від 20.10.2013р., який укладено між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на суму 1000 доларів США, оформлений розпискою від 20.10.2013р.

Позивач ОСОБА_1 та представник позивача ОСОБА_4 в судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю з підстав, викладених в позовній заяві. Просять визнати договір позики, укладений 20.10.2013р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 недійсним на підставі ст. 234 ЦК України, посилаючись на те, що укладений правочин є фіктивним з моменту вчинення, без наміру створення правових наслідків, спірний договір позики підписаний значно пізніше вказаної в ньому дати. В дійсності гроші за договором не передавались, розписка у день визначений в ній не складалась, підставою складання такої розписки було бажання ОСОБА_2 довести, що квартира, яка є предметом спору по справі про розділ майна подружжя, придбавалась нею за запозичені кошти. Зазначають, що договір позики був злочинною угодою між відповідачами для отримання у власність його квартири, яку придбавав він за власні гроші.

Також позивач ОСОБА_1 пояснив, що він згоду на укладання договору позики ОСОБА_2 не давав, тому договір позики є недійсним і з цих підстав також. Просив позов задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_5 в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та пояснила, що дійсно в провадженні Хортицького районного суду м.Запоріжжя знаходиться цивільна справа за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання квартири особистою приватною власністю. В обґрунтування своїх вимог ОСОБА_2 суду були надані розписки про отримання нею в борг грошових коштів для придбання спірної квартири, в тому числі розписка від 20.10.2013р. про отримання від ОСОБА_3 в борг грошових коштів в сумі 1000 доларів США. Договір позики є належним чином оформлений, розписка про отримання грошей підписана позичальником. Гроші за договором позики передавались в день його підписання, тобто 20.10.2013 року. Висновок комплексної комісійної технічної експертизи документів №247/248-15 від 18.12.2015р., складений експертами Запорізького відділення Дніпропетровського НДІСЕ, вважає упередженим, необґрунтованим та таким, що суперечить матеріалам справи, оскільки комісійна експертиза судом не призначалась, дослідницька частина експертного висновку не відповідачає підсумковій частині, результати експертизи суперечать показання відповідача ОСОБА_3, допитаної за правилами допиту свідка. Такий висновок не може бути достатнім доказом недійсності правочину, позивач не довів належними та допустимими доказами недійсність договору позики.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні, допитана за правилами допиту свідка відповідно до ст. 184 ЦПК України, пояснила, що на прохання ОСОБА_2 надати їй в борг для покупки квартири гроші, заздалегідь оговоривши суму, яку вона може надати, вона 20.10.2013р. зустрілась із ОСОБА_2 на автовокзалі Запоріжжя-1, де передала їй 1000 доларів США, а ОСОБА_2 передала їй вже написану розписку. Розписку вона зберігала у себе. Вважає висновок комплексної комісійної технічної експертизи документів №247/248-15 від 18.12.2015р., не вірним та таким, що суперечить дійсним обставинам. Просила в задоволенні позову відмовити.

Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, встановив таке.

Згідно ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач на власний розсуд обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач у силу ст. 10 ЦПК України зобовязаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину.

Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (ч. ч. 1, 2 ст. 58 ЦПК України).

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 59 ЦПК України).

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Загальні вимоги, дотримання яких є необхідним для чинності правочину, викладені в ст. 203 ЦК України.

Частиною 1 статті 205 ЦК України встановлено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку.

Згідно з ч. 1 ст. 638 та ч. 1 ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту досягнення в належній формі згоди з усіх істотних умов договору.

На підставі ч. 2 ст. 640 ЦК України у разі, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання майна або вчинення певної дії.

Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно із ч. 2 ст. 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми (ч. 1 ст. 1047 ЦК України).

Відповідно до ч.2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

У постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року №6-63цс13, встановлена правова позиція, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладання договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Таким чином, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику, засвідчує отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Згідно абз. 2 ч. 1 ст. 218 ЦКУ заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Відповідно до положень ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно положень ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. При вчиненні фіктивного правочину його учасники мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків, незалежно від того, в якій формі він вчинений (нотаріальне посвідчення, державна реєстрація).

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 4 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Згідно пунктів 7, 8 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Згідно із статтями 210 та 640 ЦК не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації.

Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 перебували в зареєстрованих шлюбних відносинах з 21.09.2013 року по 03.08.2015р.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 28.10.2013р., посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_6, зареєстрованого в реєстрі за №12340, ОСОБА_1 купив двокімнатну квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 43,5 кв.м., житловою площею 25,0 кв.м., сплативши продавцю ОСОБА_7 216240 грн., перерахувавши вказану суму на рахунок продавця.

Судом також встановлено, що в провадженні Хортицького районного суду м.Запоріжжя перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя квартири АДРЕСА_2 та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання квартири АДРЕСА_2 особистою приватною власністю.

Суду відповідачем ОСОБА_3 надана розписка, датована 20.10.2013р., відповідно до якої ОСОБА_2 взяла в борг у ОСОБА_3 1000 доларів США для придбання двокімнатної квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3. Крім того, з розписки вбачається, що строк дії договору пять років (а.с.41).

Факт написання розписки відповідачкою ОСОБА_2 сторонами не оспорюється.

Позивач ОСОБА_1 заявлені вимоги про визнання недійсним договору позики, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 обґрунтовує тим, що вказаний договір є фіктивним, оскільки ОСОБА_2 від ОСОБА_3 грошові кошти в борг не отримувала, розписка складена пізніше дати зазначеній в розписці, а саме під час появи в суді спору про поділ майна подружжя, була написана ОСОБА_2 з метою довести, що спірна квартира придбана, зокрема, за запозичені нею кошти. Крім того, він згоди на отримання грошей ОСОБА_2 в борг не давав.

Згідно дослідженого у судовому засіданні висновку комплексної комісійної технічної експертизи документів №247/248-15 від 18.12.2015р., складеного експертами Запорізького відділення Дніпропетровського НДІСЕ, надана на дослідження розписка, видана від імені ОСОБА_2 про прийняття в борг від ОСОБА_3 грошової суми у розмірі 1000 доларів США, датованої 20.10.2013р., виконана кульковою ручкою. Морфологічних ознак штучного зістарювання у розписці не виявлено. Штрихи підпису та записів у розписці виконані не в зазначений період часу. Вказана розписка виконана пізніше зазначеної дати, але не раніше серпня 2014 року. Встановити імовірну дату написання цієї розписки не видається можливим.

При цьому згідно дослідницької частини вищевказаного експертного висновку, на те, що розписка виконанна не раніше серпня 2014 року вказує сукупність визначених під час дослідження розписки та зразків порівняння ознак, зокрема, морфологічних ознак реквізитів документу та паперу, ознак під час проведення якісного люмінесцентного аналізу, крапельно хімічного аналізу, дослідження методом тонкошарової хроматографії (ТШХ), дослідження методом динамічної термодесорбційної газової хроматографії з полумям іонізуючим детектуванням компонентів, дослідження методом молекулярної спектроскопії в видимої та УФ-області спектра.

Допитаний в судовому засіданні експерт ОСОБА_8 підтримав складений експертний висновок, дав повну, обґрунтовану та вичерпну відповідь на поставлені запитання сторін. Пояснив, що отримані кількісні показники давності у наданій на дослідження розписці та у зразках, наданих для порівння та описаних у висновку, категорично вказують на виконання розписки не раніше серпня 2014 року, але встановити точну дату або певний період виконання розписки після серпня 2014 року, не можливо через недостатність зразків порівняння.

Вказаний висновок експерта за результатами проведення комплексної комісійної технічної експертизи документів складений відповідно до Закону України «Про судову експертизу» кваліфікованими судовими експертами ОСОБА_9, ОСОБА_8 Висновок містить докладний опис проведеного експертами дослідження та обґрунтовані, чіткі висновки з поставлених запитань.

Обставини, які б викликали сумніви у правильності та обґрунтованості, визнання його таким, що суперечить іншим матеріалам справи, істотні порушення процесуальних норм, які регламентують порядок призначення і проведення експертизи, стороною відповідачів не доведені та судом не встановлені.

Даний експертний висновок не був спростований ні шляхом надання пояснень, ні шляхом надання інших протилежних доказів та висновків, що дає підстави суду прийняти вказаний висновок експертизи документу комплексної комісійної технічної експертизи документів №247/248-15 від 18.12.2015р належним і допустимим засобом доказування у даній справі, оскільки він містить інформацію щодо предмета доказування, одержаний у порядку, встановленому законом.

При ухваленні рішення суд не приймає доводи представника відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_5, що висновок експерта викликає сумнів в його правильності, оскільки не узгоджується з показаннями відповідача ОСОБА_3 допитаної в якості свідка, через їх безпідставність.

Так, у абз. 2 п. 12 постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що зі змісту абз. 2 ч. 1 ст. 218 ЦК України не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов'язань, що виникли з правочину. Випадки, коли свідчення свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення правочину, у ЦК України визначені прямо ( ч. 2 ст. 937, ч. 3 ст. 949 ЦК України).

Пояснення відповідача ОСОБА_3, допитаної в суді за правилами допиту свідка, щодо укладення договору позики не можуть вважатись допустимим доказом укладення договору позики, тому суд не бере їх до уваги при ухваленні рішення.

Доводи представника відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_5 щодо істотних порушенень експертами, які проводили експертизу, процесуальних норм, зокрема, що судом призначалась комплексна експертиза, а проведені були дві зовсім різні експертизи, які обєднані в одну (комісійна та комплексна), суд також не приймає через безпідставність, оскільки особливістю призначення і проведення комплексної та комісійної експертиз є те, що експертне дослідження проводиться групою експертів одного напрямку знань (комісійна) або групою експертів різних галузей знань або різних напрямків у межах однієї галузі знань (комплексна). В будь-якому випадку комплексна експертиза проводиться групою (комісією) експертів. При цьому обмежень щодо можливості проведення одночасно комплексної і комісійної експертизи немає.

Таким чином, належних підстав для визнання необґрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в правильності висновок комплексної комісійної технічної експертизи документів №247/248-15 від 18.12.2015р. у даній справі відповідачі суду не довелі.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, щорозписка, яка надана відповідачаем ОСОБА_3 як доказ факту укладання договору та передачі грошової суми 1000 доларів США позичальнику ОСОБА_2, фактично 20.10.2013р. позичальником не складалась, а складена значно пізніше.

Таким чином, доказів того, що договір позики між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на суму 1000 доларів США 20.10.2013р. укладався і обумовлені розпискою грошові кошти у зазначеній в розписці день позичальнику ОСОБА_2 передавалися у власність, суду не надано.

Враховуючи, щовідповідно до вимог ст.1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей, суд приходить до висновку, що договір позики між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про передачу 20.10.2013 року грошових коштів в розмірі 1000 доларів США зі строком дії пять років , оформлений розпискою від 20.10.2013р., не може вважатись укладеним, а тому не може бути визнаний недійсним.

Крім того, позивачем заявлено вимогу про визнання договору позики недійсним також з тих підстав, що договір позики, укладено під час його перебування в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2, але без його згоди на укладання такого договору.

Суд при ухваленні рішення враховує, що вимога про визнання правочину недійсним з огляду на відсутність згоди одного з подружжя на його укладення та вимога про визнання правочину недійсним з підставі його фіктивності є взаємовиключними та вказують на їх безпідставність.

Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_1 є необґрунтованими і до задоволенню не підлягають.

Відповідно до п. 1 ст. 88 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Враховуючи те, що судом відмовлено в задоволенні позову, то суд вважає за необхідне покласти на позивача ті витрати які він поніс самостійно.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 16, 202, 203, 205, 215, 216, 218, 234, 638, 640, 1046, 1047 ЦК України, ст. 65 СК України ст.ст. 10, 11, 57, 60, 64, 88, 169, 179, 208, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Запорізької області через Хортицький районний суд м.Запоріжжя шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів після проголошення рішення суду. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя М.В.Сидорова

12.02.2016