Справа №265/7749/15-ц
Провадження №2/265/317/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 серпня 2016 року місто Маріуполь

Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі головуючого судді Щербіна А. В., за участю секретаря судового засідання Себко Г.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, тертя особа Орган опіки та піклування Лівобережної районної адміністрації Маріупольської міської ради,

ВСТАНОВИВ:

03 грудня 2015 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Орджонікідзевського районного суду м.Маріуполя Донецької області із позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням. В обгрунтування позову зазначив, що йому належить квартира №69, що розташована по провулку Ровенському в будинку №19 в місті Маріуполі (надалі спірна квартира) на підставі ордера №01869, який було видано 13.12.1986 року на підставі рішення виконкому. Згідно особового рахунку, він є головним наймачем спірної квартири. На сьогоднішній день, в спірній квартирі зареєстровані він та відповідачі. Однак, ОСОБА_2 не проживає в спірній квартирі з червня 2014 року, а ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_6 не проживають з моменту реєстрації. Шлюб між ним та ОСОБА_2 було розірвано. На сьогоднішній день вартість комунальних послуг зросла, він не може оформити субсидію на комунальні послуги, так як в квартирі прописані відповідачі, які в ній не проживають та комунальні послуги не оплачують. Він змушений оплачувати комунальні послуги за відповідачів. Посилаючись, зокрема на ст.ст.29, 64, 71, 72 ЖК України, просив суд: визнати ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 такими, що втратили право користування житловим приміщенням квартирою №69 у будинку №19 по провулку Ровенському в місті Маріуполі Донецької області.

Відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 подали до суду письмові заперечення проти позову, в яких зазначили, що з позовними вимогами незгодні з причин їх незаконності та необгрунтованості. Так, позивач свої вимоги обгрунтовує тим, що вони, начебто, не проживають у спірній квартирі з червня 2014 року. Але це твердження не відповідає дійсності. Позивачем було створено абсолютно несприятливі умови для спільного проживання, зокрема, змінено замки на вхідних дверях. Постійні сварки та конфлікти унеможливили постійне спільне проживання разом з позивачем, хоча ними неодноразово здійснювались спроби щодо вселення до зазначеної квартири. Перелічені обставини зможуть підтвердити в судовому засіданні численні свідки.

Крім того, ОСОБА_2 страждає гострим порушенням мозкового кровообігу за ішемічним типом і за висновком ЛКК потребує постійного стороннього догляду і соціальних послуг. Неспроможна до самообслуговування довічно.

Тобто, з обєктивних, поважних причин вона не мала можливості проживати у спірній квартирі та тимчасово перебувала під доглядом доньки - ОСОБА_3

Також, на їх думку, слід враховувати, що в даній квартирі зареєстрована малолітня ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Крім того, викликає сумнів в обєктивності ОСОБА_6 про непроживання від 06.08.2015 року, складений ККП «Керуюча компанія «Східна». Зокрема, акт підписаний лише одним свідком, начебто з квартири №40, без зазначення його (її) прізвища, імя та по батькові, що свідчить про його необєктивність та необгрунтованість.

Вважали, що позивачем було незаконно, штучно створено умови, які унеможливили для них спільне з ним проживання у спірній квартирі, а також те, що вони були тимчасово відсутні в зазначеному житловому приміщенні з обєктивних причин та обставин, які склалися. Посилаючись, зокрема на ст.47 Конституції України, ст.71 ЖК України, просили суд повністю відмовити ОСОБА_1 у задоволенні його позовних вимог.

Під час судового розгляду, за ініціативою відповідача ОСОБА_3, до участі у розгляді справи, в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору було залучено Орган опіки та піклування Лівобережної районної адміністрації Маріупольської міської ради (надалі Орган опіки та піклування).

Третя особа Орган опіки та піклування, письмових пояснення по справі до суду не подав.

Під час судового засідання, позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат ОСОБА_7, що діє на підставі довіреності, підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити. Крім того, позивач ОСОБА_1 суду пояснив, що відповідачі не приймають участі в утриманні спірної квартири. ОСОБА_2 не проживає у спірній квартири з червня або липня 2014 року, зараз вона проживає у чоловіка доньки по вул.Земської. ОСОБА_3 не проживає у спірній квартири десь 15 років, ОСОБА_5 ніколи не проживала. Коли проживав з дружиною, то за комунальні послуги платили порівну. особистих речей відповідачів у спірній квартири немає, оскільки три роки тому, вони їх вивезли. Ніяких перешкод у користуванні квартирою відповідачам не чинив, замок замінив, оскільки втратив ключі, коли хворів.

Відповідач ОСОБА_3, яка діє також як законний представник ОСОБА_5, та її представник ОСОБА_8, який також є представником ОСОБА_2 та ОСОБА_3, діючий на підставі довіреності, під час судового засідання, позовні вимоги не визнали у повному обсязі, заперечували проти їх задоволення.

Крім того, відповідач ОСОБА_3 суду пояснила, що по вул.Земська, 72 постійно проживає з 2007 року, одразу після народження ОСОБА_5. Зі спірної квартири до свого чоловіка вона переїжджала добровільно, оскільки у спірній квартирі, зокрема у маленькій кімнаті, їй з доньками, одна з яких малолітня, та з матірю жити було незручно, вона хотіла покращити умови проживання своєї матері. До того ж, з позивачем ОСОБА_1 склалися неприязні відносини. ОСОБА_1 з двох кімнат у спірній квартири, зайняв велику кімнату та поставив на дверях до неї замок, забороняв користуватися холодильником, пральною машинкою. Особисті речі та техніку зі спірної квартири вона вивозила у 2009 році, оскільки ОСОБА_1 погрожував їх пошкодити. У спірній квартири зараз залишилися її диван та два телевізори. Комунальні послуги не сплачує, оскільки ОСОБА_1 позбавив її доступу до квартири, зокрема замінив замок. Крім того зазначила, що ОСОБА_2 переїхала зі спірної квартири на вул.Земська 08 вересня 2014 року через обстріли східних окраїн міста, але повернутися назад не змогла, так як перенесла інсульт та зараз потребує постійного стороннього догляду. Ілона також не проживає у спірній квартирі з вересня 2014 року, одразу після того, як захворіла бабуся. Вона намагалася повернутися, але ОСОБА_1 чинив їй перешкоди.

Представник третьої особи - Органу опіки та піклування ОСОБА_9, що діє на підставі довіреності, під час судового засідання, заперечувала проти позовних вимог в частині позбавлення права користування житловим приміщенням неповнолітньої ОСОБА_5, в інший частині позовних вимог покладалася на розсуд суду. Зазначила, що оскільки квартира є державною, то позбавляти малолітню дитину права на житло не можна.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_10 суду пояснила, що особисто не бачила, як ОСОБА_3 не могла потрапити до спірної квартири або як ОСОБА_1 чинив перешкоди ОСОБА_4 через намагання останньої потрапити до спірної квартири. Про те, що ОСОБА_1 виганяв ОСОБА_2 зі спірної квартири, чула лише з її слів.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_11 суду пояснила, що конфлікти у родини почалися після народження ОСОБА_5. Коли ОСОБА_2 хворіла та не могла ходити, вона привозила до неї продукти. Одного разу спитала у ОСОБА_2 чому та не користується холодильником, на що почула відповідь, що їй забороняє ОСОБА_1 Бачила відключену пральну машинку та чула, як ОСОБА_1 казав, що ще раз її підключити, я її розібю. Намагалася разом з ОСОБА_3 забрати диван зі спірної квартири, але не змогли потрапити до квартири, так як були поміняні замки. ОСОБА_3 не проживає у спірній квартирі близько 9 років, ОСОБА_5 з народження, а ОСОБА_4 близько 2 років.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_12 суду пояснила, що факти вселення відповідачів до спірної квартири їй невідомі. Свідком конфліктів не була та те, що ОСОБА_1 чинив перешкоди відповідачам, особисто не бачила, чула про це, лише зі слів ОСОБА_2 З якого часу відповідачі проживають по вул.Земська не знає, почала спілкуватися з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з вересня 2014 року. У неї була телефонна розмова з ОСОБА_1, в якій він зазначив, що квартира належить йому, а відповідачі йому ніхто.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_13 суду пояснив, що з родиною ОСОБА_1 не спілкується, лише з ОСОБА_1 У квартирі №69 ніколи не був. Свідком того, що ОСОБА_1 виганяв ОСОБА_2 або міняв замки не був. ОСОБА_2 бачив давно, десь у 2005 2006 році. Чи проживали по провулку Ровенському ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 йому невідомо. Про те, що з квартири по провулку Ровенському вивозилися речі йому невідомо.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_14 суду пояснив, що з ОСОБА_1 знайом з дитинства, був його кумом. Йому відомо, що у спірній квартири проживали лише ОСОБА_1 та ОСОБА_2, яку він бачив на початку 2000 років. ОСОБА_3 бачив у спірній квартирі декілька разів під час якихось святкових заходів 20 років назад. ОСОБА_15 бачив у спірній квартирі давно, ОСОБА_5 не бачив. У спірній квартирі був місяця три назад, речей відповідачів не бачив, але чи не було їх там взагалі, йому невідомо. ОСОБА_1 займав окрему кімнату. Про те, що ОСОБА_1 виганяв відповідачів зі спірної квартири йому невідомо.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_16 суду пояснив, що спірну квартиру ніколи не відвідував, але ОСОБА_2 та її онуку бачив, ОСОБА_3 також бачив декілька разів. Був присутній при складанні акту про не проживання, але його не читав.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_17 суду пояснила, що свою квартиру поряд зі спірною квартирою придбала у жовтні 2015 року, а посилилася у листопаді 2015 року. Жіночих речей у спірній квартирі не бачила. Чи міняв ОСОБА_1 замок у своїй квартирі їй невідомо. Замок у тамбурі, де знаходиться спірна квартира, був поміняний у березні 2016 року через дії її родича, який його зламав. ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не бачила та не знає. Один раз заходила до спірної квартири, щоб подивитися її планування, ОСОБА_1 казав їй, що у маленькій кімнаті жила його дружина з донькою та дітьми, бачила у цій кімнаті два ліжка.

Відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 до суду не зявилися, про причини своєї неявки суд не повідомили, хоча про місце, день та час розгляду справи були повідомлені належним чином, оскільки відповідно до ч.5 ст.76 ЦПК України, вручення судової повістки представникові особи, яка бере участь у справі, вважається врученням повістки і цій особі.

Суд, заслухавши пояснення позивача ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_7, відповідача ОСОБА_3 та представника відповідачів ОСОБА_8, показання свідків, дослідивши письмові матеріали справи та оцінивши у сукупності надані докази, приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.58 Житлового Кодексу Української РСР (надалі - ЖК України), на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.

Судом встановлено, що на підставі ордеру №01869 від 29 грудня 1986 року, який було видано на підставі рішення виконкому Жданівської міської ради народних депутатів, у квартиру АДРЕСА_1 (нині м.Маріуполь) з 17.02.1987 року вселилися ОСОБА_1 з сімєю у складі ОСОБА_2 та ОСОБА_18 (нині ОСОБА_3О.) /а.с.6, 8/.

Стаття 64 ЖК України передбачає, що члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки.

При цьому, ч.1 ст.65 ЖК України встановлює, що наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно.

Згідно копії особового рахунку №019-69, виданого ККП «КК «Східна» від 02.12.2015 року по квартирі АДРЕСА_2, у спірній квартирі з 07.09.2001 року та з 08.05.2007 року були зареєстровані діти ОСОБА_3 - ОСОБА_4 та ОСОБА_19 (вона же по довідці ОСОБА_4) відповідно.

Відповідно до заочного рішення Орджонікідзевського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 26.06.2015 року по справі №265/3186/15-ц, яке набрало чинності 11.08.2015 року, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 24.04.1984 року по 26.06.2016 року /а.с.7/.

Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в передбаченому законом порядку, набули права користування спірною квартирою.

Відповідно до ч.3 ст.64 ЖК України, якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач і члени його сім'ї.

Частина 1 ст.71 ЖК України передбачає, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. При цьому, ч.2 цієї статті встановлює, що якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

В судовому засіданні, з пояснень відповідача ОСОБА_3 та показань свідка ОСОБА_12, проти яких ані позивач ОСОБА_1, ані його представник ОСОБА_7, не заперечували, судом встановлено, що ОСОБА_2 не проживає у спірній квартирі з 08 вересня 2014 року через обстріли східних окраїн міста.

Відповідно до копії виписки з історії хвороби №8289/674, яка була видана КЗ «Маріупольська міська лікарня №1» м.Маріуполя, ОСОБА_2 з 15.04.2014 року по 25.09.2014 рік перебувала на лікуванні з діагнозом - гострі порушення мозкового кровообігу (ГПМК) по за ішемічним типом /а.с.26/.

Згідно з висновком лікувально консультативної комісії №259 від 29 грудня 2015 року, ОСОБА_2 потребує постійного стороннього догляду і соціальних послуг. Неспроможна до самообслуговування довічно.

Доказів того, що позивач ОСОБА_1 був здатній надавити ОСОБА_2, виходячи зі стану її здоровя, необхідний постійний догляд у спірній квартири або надати можливість членам сімї ОСОБА_2 надавати такий догляду, під час судового розгляду, судом не встановлено.

Таким чином, суд приходить до висновку, що ОСОБА_2 була відсутня у спірній квартирі понад шість місяців з поважних причин, а тому вважає цей строк продовженим.

Крім того, суд враховує, що відповідно до матеріалів справи, спірна квартира складається з двох кімнат, загальною жилою площею 26,80 кв.м. /а.с.8/.

З пояснень відповідача ОСОБА_3 та показань свідків ОСОБА_14, ОСОБА_17, проти яких ані позивач ОСОБА_1, ані його представник ОСОБА_7 не заперечували, вбачається, що у спірній квартирі ОСОБА_1 займав окрему кімнату, яка за розмірами була більше за іншу. В той же час, інші наймачі, зокрема ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 займали меншу кімнату.

Відповідно до ст.47 ЖК України, норма жилої площі встановлюється в розмірі 13,65 квадратного метра на одну особу.

Відповідно до п.53 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР, затверджених постановою Ради Міністрів УРСР Укрпрофради від 11.12.1984 р. №470, жиле приміщення надається громадянам у межах 13,65 квадратного метра жилої площі на одну особу, але не менше рівня середньої забезпеченості громадян жилою площею в даному населеному пункті.

Таким чином, суд приходить до висновку, що ОСОБА_3 вимушено залишила спірну квартиру у 2007 році через неможливість проживання у наявній в їх розпорядженні кімнаті у повному складі сімї, з урахування новонародженої дитини.

Також, суд враховує, що в судовому засіданні, позивач ОСОБА_1 пояснив, що коли він хворів, то втратив ключі від вхідної двері до спірної квартири, через що замінив на неї замки. Вказані обставини, на думку суду, узгоджуються з поясненнями відповідача ОСОБА_3 та показаннями свідка ОСОБА_11 про те, що вони не могли потрапити до спірної квартири.

Доказів того, що позивач ОСОБА_1 після заміни замків намагався або вживав певні заходи, щоб передати нові ключі ОСОБА_2 або ОСОБА_3, як наймачам спірної квартири, суду не надано.

Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідач ОСОБА_3 та її діти ОСОБА_4 та ОСОБА_5 також були відсутні у спірній квартирі понад шість місяців з поважних причин, а тому вважає, що цей строк може бути продовжений й до них.

При цьому, суд критично оцінює акт від 06.08.2015 року, оскільки він підписаний свідком ОСОБА_17, яка на той час у будинку, де знаходить спірна квартира, ще не проживала, оскільки поселилася лише у листопаді 2015 року, про що зазначила під час судового розгляду. Отже не могла бути свідком тих обставин, що ОСОБА_2 не проживає у спірній квартирі з липня 2014 року, а ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 з моменту реєстрації. А від допиту свідка ОСОБА_20, який також підписував вказаний акт, сторона позивача за власною ініціативою відмовилася в судовому засіданні.

Суд також критично оцінює акт від 16.12.2015 року, оскільки свідок ОСОБА_16, який його підписував, під час судового розгляду показав, що до спірної квартири ніколи не заходив, а вказаний акт підписав не читаючи. При цьому, допит свідка ОСОБА_20, який також підписував вказаний акт, як вже було зазначено вище, не проводився за ініціативою сторони позивача.

Суд також критично оцінює показання свідків ОСОБА_13, ОСОБА_14 та ОСОБА_16, оскільки вони є не тільки суперечливими між собою в частині часу проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у спірній квартирі, а також суперечать поясненням самого позивача ОСОБА_1, який поясняв, що ОСОБА_2 не проживає у спірній квартирі з червня липня 2014 року.

До того ж, свідки ОСОБА_13 та ОСОБА_16, в судовому засіданні показали, що ніколи не заходили до спірної квартири, а отже не могли бути свідками конфліктів позивача та відповідачів.

Відповідно до ч.2 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Стаття 57 ЦПК України передбачає, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Згідно з ч.2 ст.60 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, а ч.4 цієї статті передбачає, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд вважає, що сторона позивача, під час судового розгляду не спростувала заперечення відповідачів та не надала належних та допустимих доказів того, що відповідачі були відсутні у спірній квартирі понад шість місяців без поважних причин, а тому робить висновок, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.10, 11, 57, 60, 88, 209, 213-215, 218, 223 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, тертя особа Орган опіки та піклування Лівобережної районної адміністрації Маріупольської міської ради - відмовити.

2. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

3. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Донецької області через Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя Донецької області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя А.В. Щербіна