АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД М. КИЄВА
Справа № 22-9695 Головуючий у 1-й інстанції - Васалатій К.А.
Доповідач - Пікуль А.А.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

3 серпня 2016 року. Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого Пікуль А.А.

суддів Борисової О.В.

ГаращенкаД.Р.

секретар Кучер Є.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 31 травня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк", третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Довіра та гарантія", про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору,-

в с т а н о в и л а:

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 31 травня 2016 року за недоведеністю відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ПАТ "УкрСиббанк", третя особа - ТОВ "ФК "Довіра та гарантія", про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до постановлення незаконного та необґрунтованого рішення, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі (а.с.109-112).

В суд апеляційної інстанції ОСОБА_3 не з'явився, про місце та час апеляційного розгляду повідомлений належним чином, про що свідчить завірене штемпелем поштового відділення та підписом начальника відділення зв'язку зворотне повідомлення про вручення ОСОБА_3 судової повістки 29 липня 2016 року (а.с.121).

Суд ухвалив розглядати справу у відсутність позивача, оскільки відповідно до положень ч.2 ст. 305 ЦПК неявка сторони, належним чином повідомленої про час і місце розгляду справи, не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Заслухавши доповідь судді Пікуль А.А., пояснення учасників судового розгляду: представника "УкрСиббанк", ОСОБА_4, та представника ТОВ "ФК "Довіра та гарантія", ОСОБА_5, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги, з'ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід відхилити з таких підстав.

При ухваленні рішення суд першої інстанції вважав встановленими наступні обставини.

16 травня 2008 року між АКіБ "УкрСиббанк", (на даний час ПАТ "УкрСиббанк") та ОСОБА_3 було укладено договір про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу №0. У відповідності до якого Банк надав, а позивач отримав кредит в іноземній валюті в сумі 35 300 доларів США, що дорівнює 178 265 грн., з обов'язком сплатити проценти, комісії в порядку і на умовах, визначених цим договором. Відповідно до п. 1.3.1 договору Банком встановлено позивачу відсоткову ставку за користування кредитом у розмірі 13,50% річних.

20 квітня 2015 року між відповідачем ПАТ "УкрСиббанк" та третьою особою ТОВ "ФК "Довіра та гарантія" було укладено договір факторингу №17, у відповідності до якого остання набула право вимоги за договором про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу №0 від 16 травня 2008 р., який було укладено між позивачем та ПАТ "УкрСиббанк".

На підтвердження факту суперечності оспорюваного кредитного договору актам цивільного законодавства матеріали справи не містять. Власне недбальство сторони, незнання закону або неправильне його тлумачення не можуть бути підставами для визнання правочину недійсним. Невиконання умов договору також не є підставою для його недійсності.

За встановлених обставин суд першої інстанції прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3, які належним чином не обґрунтовані.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими при вирішенні справи доведені.

Висновки суду щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_3 відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин застосовані правильно.

Обставин, які б дали суду апеляційної інстанції підстави для спростування указаних висновків суду, апеляційна скарга позивача не містить.

Доводи апеляційної скарги про те, що перед укладанням спірного кредитного договору ПАТ "УкрСиббанк"не надав ОСОБА_3 інформацію про умови кредитування окремим документом, а той у свою чергу не надавав банку письмове підтвердження про ознайомлення з умовами кредитування, є безпідставними та відхиляються судом апеляційної інстанції з огляду на таке

Відповідно до ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів" договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

У наведеному Законі чітко прописана процедура укладання договору, яка включає питання щодо надання інформації кредитодавцеві та споживачеві один про одного та щодо умов кредитування: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений, форми його забезпечення, тип відсоткової ставки, сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту, строк, на який кредит може бути одержаний, та варіанти його повернення. При цьому в разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону.

Аналогічні положення закріплені в п.2.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затвердженими Постановою Правління Національного банку України №168 від 10 травня 2007 року (далі - Правила).

Відповідно до п.2.4 Правил, банки обов'язані отримати письмове підтвердження споживача про ознайомлення з вищенаведеною інформацією.

В даному конкретному випадку оспорюваний ОСОБА_3 договір укладений з дотриманням процедури, визначеної ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів" та Правилами.

У договорі чітко і однозначно визначено: суму кредиту; валюту кредиту; цільове використання кредиту; спосіб забезпечення виконання зобов'язань позичальника; відсоткова ставка; сукупна вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту; строк, на який кредит може бути одержаний, та варіанти його повернення; інші умови надання кредиту, з якими позичальник погодився і підтвердив свою згоду підписом на кожній сторінці Договору, графіку погашення кредиту, Додатку №3 до Договору, Додатку №2 до Договору, Додаткової угоди №1, Додаткової угоди №1/1, які є невід'ємною частиною спірного Договору (а.с.37-41, 41-зворот-42, 44, 45-46, 47, 48-49).

При цьому, положення нормативно-правових актів - Закону України "Про захист прав споживачів" та Правил, якими позивач обґрунтовує свою позицію, не містять норм, відповідно до яких як надання інформації про умови кредитування так і надання споживачем письмового підтвердження про ознайомлення з умовами кредитування, має здійснюватись окремими документами.

Посилання апеляційної скарги що неправомірності порядку зміни відсоткової ставки, встановленого Розділом 5 спірного договору є необґрунтованими.

Так, п.3.5 Правил передбачено, що Банки не мають права змінювати процентну ставку за кредитом у зв'язку з волевиявленням однієї із сторін (зміни кредитної політики банку).

Відповідно до ч.1 ст.651 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з п.5.2. спірного договору, відповідно до законодавства України, зокрема статті 651 Цивільного кодексу України сторони погодили, що Банк згідно умов Договору може змінити розмір процентної ставки в сторону збільшення у разі: порушення позичальником кредитної дисципліни (зокрема, неналежного виконання умов Договору та/або "Кредитного договору"); погіршення фінансового стану позичальника, документально підтвердженого в результаті щорічного моніторингу, що проводиться Банком відповідно до внутрішніх нормативних документів на підставі довідки про доходи тощо, а також даних щодо дотримання Позичальником кредитної дисципліни (зокрема, своєчасного погашення заборгованості та/або виконання інших зобов'язань Позичальника за Договором та/або "Кредитним договором"); здійснення поточних коливань процентних ставок за вкладами та/або кредитами, або зміни у грошово-кредитній політиці НБУ (наприклад, девальвація курсу гривні до курсу долара США більше ніж на 5% у порівнянні з курсом гривні до долара США, установленого НБУ на дату укладення Договору чи останнього перегляду процентної ставки; підвищення ставки за кредитами банків України у відповідній валюті (по статистиці НБУ); та/або підвищення ставки на З (три) відсоткових пункту за бланковими кредитами "овернайт" НБУ з дати укладення Договору чи останнього перегляду процентної ставки.

Як визначено п.3.5 Правил, Банки мають право змінювати процентну ставку за кредитом лише в разі настання події, не залежної від волі сторін договору, яка має безпосередній вплив на вартість кредитних ресурсів банку.

Вищенаведені положення Договору, встановлені п.5.2 у повній мірі кореспондуються з п.3.5 Правил та відповідають положенням цивільного судочинства. По-перше - сторони досягли згоди про зміну розміру процентної ставки, по-друге - підстави для зміни процентної ставки, разі їх можливого виникнення, є такими, що не залежать від волі сторін, у тому числі умова порушення позичальником кредитної дисципліни, оскільки останній, приймаючи умови кредитування відповідно до п.3.4.1 Договору зобов'язався повернути суму кредиту, сплатити плату за кредит й інші грошові платежі на рахунки Банку в порядку і на умовах, передбачених Договором.

Тобто відповідно до умов Договору ОСОБА_3 висловив волю отримати кредит, використати його за цільовим призначенням та повернути кредитні кошти банку зі сплатою усіх передбачених Договором платежів у відповідні строки.

Крім того, оспорюваний кредитний договір був укладений сторонами до введення в дію положень ст. 1056-1 ЦК України та внесення до неї змін у 2010 році.

Посилаючись на порушення Банком в п.1.6 Договору положень ст.534 ЦК України, якою урегульована черговість виконання зобов'язання за спірним договором, позивач вдається до перекручувань обставин справи та змісту норми матеріального закону на власну користь.

Відповідно до ч.1 ст.534 ЦК України, у разі недостатності суми проведеного платежу для виконання грошового зобов'язання у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитора у такій черговості, якщо інше не встановлено договором.

Укладаючи спірний договір, сторони в п.1.6 дійшли згоди щодо визначення черговості погашення заборгованості позичальника за Договором.

Доводи апеляційної скарги про встановлення непропорційно великої суми компенсації, у разі невиконання зобов'язань за Договором, що передбачена п.1.3.1 спірного договору, є безпідставними, оскільки указаним пунктом встановлено плату за користування кредитними коштами, що не є відповідальністю у розумінні ЦК України за порушення виконання зобов'язання. Натомість відповідальність за порушення зобов'язання за спірним кредитним договором встановлена розділом 4 спірного договору.

Не відповідає дійсності твердження позивача про неповідомлення його про валютні ризики, оскільки зазначена інформація викладена в п.1.1 спірного договору.

Доводи апеляційної скарги про те, що Банк в додатку №3 незаконно встановив комісії, що сплачуються позичальником, оскільки в додатку відсутнє обґрунтування вартості та немає посилань на нормативно-правові акти щодо визначення розмірів зборів та обов'язкових платежів, також є перекручуванням позивачем обставин справи та норм акту НБУ на свою користь та відхиляються апеляційним судом з огляду на наступне.

Відповідно до п.3.4 Правил, Банки зобов'язані в кредитному договорі зазначити вид і предмет кожної супутньої послуги, яка надається споживачу; обґрунтування вартості супутньої послуги (нормативно-правові акти щодо визначення розмірів зборів та обов'язкових платежів, тарифів нотаріусів, страхових компаній, суб'єктів оціночної діяльності, реєстраторів за надання витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна про наявність чи відсутність обтяжень рухомого майна, інших реєстрів тощо).

Разом з тим, в Додатку №3 до спірного договору (а.с.19) наведений перелік послуг, які не є супутніми послугами в розумінні положень Правил, оскільки надаються виключно Банком з надання та ведення кредитного договору.

Посилання апеляційної скарги на те, що районний суд при вирішенні справи помилково не взяв до уваги надані стороною позивача рішення Апеляційного суду Волинської області від 2 червня 2014 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 жовтня 2014 року є безпідставними, оскільки по-перше, указані судові рішення не мають преюдиціального значення для вирішення даної конкретної справи, по-друге, відповідно до положень чинного цивільного процесуального закону єдиним судовим органом, висновки якого, що викладені в постанові за результатом розгляду справ, мають ураховуватись судами загальної юрисдикції при вирішенні справ за подібними правовідносинами є Верховний Суд України.

Доводи позивача про порушення районним судом норм процесуального права (ч.1 ст.215 ЦПК України) у зв'язку з не наведенням мотивів щодо усіх позовних вимог також не можуть бути прийняті у якості підстав для скасування оскаржуваного рішення, оскільки, незважаючи на те, що судом першої інстанції не у повній мірі наведено мотивів прийняття або відхилення усіх аргументів позивача щодо суті спору, це не вплинуло на правильність вирішення справи.

За правилом ч.3 ст. 309 ЦПК порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи. Крім того, відповідно до положень ч.2 ст. 308 ЦПК не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Інших доводів щодо неправильності оскаржуваного рішення апеляційна скарга відповідача не містить.

Враховуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку про те, що судом першої інстанції дана належна оцінка доводам сторін у сукупності з наданими сторонами доказами, висновки суду відповідають обставинам справи, доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують їх, тому підставдля скасування оскаржуваного рішення немає.

Керуючись ст.303, 307-308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 31 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: А.А. Пікуль

Судді: О.В. Борисова

Д.Р.Гаращенко