Справа № 444/3621/13 Головуючий у 1 інстанції: Зеліско Р.Й.
Провадження № 22-ц/783/2866/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Я. А.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 липня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді: Левика Я.А.,

суддів: Бакуса В.Я., Гірник Т.А.,

секретар: Симець В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Жовківського районного суду Львівської області від 22 лютого 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, Дублянської міської ради Жовківського району, відділу Держгеокадастру в Жовківському районі про визнання державного акту на право власності на землю та рішення Дублянської міської ради № 18 від 17.12.2004 року недійсним та усунення перешкод в користуванні внутрішньо квартальним проїздом,-

в с т а н о в и л а :

рішенням Жовківського районного суду Львівської області від 22 лютого 2016 року у позовних вимогах ОСОБА_2 про визнання незаконними кадастрового плану земельної ділянки ОСОБА_3 за № 0010001, плану меж земельної ділянки виготовленого на його основі з кадастровим № 010020013, акту встановлення та погодження меж від 25.08.2004 року, як такі, що не відповідають фактичним розмірам доприватизаційного присадибного землекористування ОСОБА_3 визначеному документацією земельно-кадастрової інвентаризації відмовлено. У позовних вимогах ОСОБА_2 про визнання недійсними рішення 14-ї сесії 4-го скликання Дублянської міської ради від 17.12.2004 року № 18 та Державного акту про право власності на земельну ділянку по вул. Б.Хмельницького, 84 в м.Дубляни, Жовківського району Львівської області виданого ОСОБА_3 за № 436973 від 20.02.2008 року та виключення цього акту з книги реєстрації Державних актів на землю відмовлено. У позовних вимогах ОСОБА_2 про зобовязання ОСОБА_3 демонтувати новостворену постприватизаційну загорожу встановлену нею біля садиби по частині території внутрішньо квартального проїзду (поворотні точки за кадастровим планом ділянки ОСОБА_3 № 3-5 по його відстані "А-Б", що на вул. Б. Хмельницького в м. Дубляни, Жовківського району Львівської області) і в такий спосіб усунути перешкоди ОСОБА_2 в повноцінному користуванні будинком та частиною вулиці відмовлено. У позовних вимогах ОСОБА_2 про стягнення із відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4, Дублянської міської ради Жовківського району, відділу Держгеокадастру в Жовківському районі в її користь судових витрат відмовлено.

Дане рішення оскаржила ОСОБА_2

В апеляційній скарзі просить рішення скасувати та прийняти нове рішення по суті позовних вимог. Вважає рішення незаконним, таким, що не відповідає обставинам справи, прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що доводи сторони позивача, щодо незаконності та неповноти виготовлення технічної документації з землеустрою сторонніми особами, які не мають ліцензії, практично судом не розглянуті і оцінки цьому не дано. Судом безпідставно відкинуто доказ за підписом голови міста №622 з доданою до нього інвентаризаційною схемою, посилаючись на не затвердження матеріалів інвентаризації. Крім цього, судом не взято до уваги експертний висновок щодо здійснення приватизації ОСОБА_3 з відхиленням від розміру існуючого її присадибного землекористування та фактично змінено суть висновку з перевагою пояснень відповідача по справі. Також, судом не в повній мірі досліджено та дано оцінку доказам та мали місце і інші порушення процесуального закону. Також судом невірно застосовано норми матеріального закону.

В судове засідання особи, що беруть участь у справі (їх представники) не зявилися, однак суд вважав за можливе проводити розгляд справи у їх відсутності (відсутності їх представників), зважаючи на те, що такі особи належним чином повідомлялись про час та місце судового розгляду, обґрунтованих клопотань про відкладення розгляду справи від них до суду не надходило, доказів поважності причин неявки (неявки представників) представлено не було, зважаючи на вимоги ч.2 ст. 305 ЦПК України та те, що представником відповідача ОСОБА_3І подано письмові заперечення стосовно апеляційної скарги.

Клопотання відповідача ОСОБА_3 про відкладення розгляду справи у звязку із тим, що її не буде в Україні, колегія суддів вважає необґрунтованим з врахуванням такого. По-перше жодних доказів перебування відповідача за межами України не представлено. Крім цього, зважаючи на належне повідомлення відповідача про час та місце розгляду справи, а саме вручення судової повістки про виклик до суду відповідачу 13.07.2016 року та її представнику 12.07.2016 року, відповідач взмозі була перенести чи відкласти інші заняття та зявитись у судове засідання. Жодних доказів того, що відповідач не взмозі була відкласти інші свої заняття чи інші причини унеможливлювали б явку відповідача у судове засідання, не представлено. Крім цього, відповідач взмозі була забезпечити явку свого представника у судове засідання адвоката ОСОБА_5, який представляє її інтереси згідно укладеного договору (Т.1 а.с. 82-83). Доводів про причини неявки якого не наведено.

Враховуючи неявку всіх осіб, що беруть участь у справі (їх представників) та вимоги ч.2 ст. 197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали цивільної справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з таких підстав.

Як вбачається із змісту оскаржуваного рішення, суд першої інстанції, посилаючись зокрема, на ст.ст. 96, 106, 116, 118, 121, 158 ЗК України та відмовляючи в задоволенні позову, виходив з того, що з державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯА №436973, вбачається, що ОСОБА_3 на підставі рішення 14-ї сесії 4-го скликання Дублянської міської ради від 17.12.2004 року № 18 було передано безоплатно в приватну власність земельну ділянку площею 0,0618 га з цільовим призначенням земельної ділянки будівництво та обслуговування житлового будинку і господарських споруд та виготовлено Державний акт про право власності на земельну ділянку на вул. Б.Хмельницького, 84 в м. Дубляни, Жовківського району Львівської області, виданий 20.02.2008 року. Такі винесене та виданий у відповідності до вимог закону, з дотриманням процедури винесення та видачі таких, а також в межах компетенції органів, що їх постановили та видали. З даного державного акту та державного акту позивачки ОСОБА_2 вбачається, що вищевказані земельні ділянки не мають між собою спільної межі. Тобто не межують між собою. Будинковолодіння позивача ОСОБА_2 та відповідача ОСОБА_3 не межують між собою, тобто сторони являються сусідами, однак між ними є внутрішньо квартальний проїзд, який належить до земель загального користування Дублянської міської ради. Дублянська міська рада ж будучи власником спірної землі у відповідності до вимог ст.ст. 116, 118 Земельного кодексу України передала земельну ділянку у приватну власність ОСОБА_3 у відповідності до вимог та порядку передбаченому чинним законодавством для такої передачі. Тому позов ОСОБА_2 слід вважати безпідставним.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду обставинам, що мають значення та вимогам закону не відповідають.

Відповідно до ст. 78 ЗК України (в редакції на час спірних правовідносин) право власності на землю це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності. Особам (їх спадкоємцям), які мали у власності земельні ділянки до 15 травня 1992 року (з дня набрання чинності Земельним кодексом України), земельні ділянки не повертаються.

За ст. 80 ЗК України (в редакції на час спірних правовідносин) суб'єктами права власності на землю є: а) громадяни та юридичні особи на землі приватної власності; б) територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, на землі комунальної власності; в) держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади, на землі державної власності.

Згідно ч.1 ст. 81 ЗК України (в редакції на час спірних правовідносин) громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

За ч.3 ст. 83 цього ж Кодексу (в редакції на час спірних правовідносин) до земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать: а) землі загального користування населених пунктів (майдани, вулиці, проїзди, шляхи, набережні, пляжі, парки, сквери, бульвари, кладовища, місця знешкодження та утилізації відходів тощо); б) землі під залізницями, автомобільними дорогами, об'єктами повітряного і трубопровідного транспорту;

в) землі під об'єктами природно-заповідного фонду, історико-культурного та оздоровчого призначення, що мають особливу екологічну, оздоровчу, наукову, естетичну та історико-культурну цінність, якщо інше не передбачено законом; г) землі лісового фонду, крім випадків, визначених цим Кодексом; ґ) землі водного фонду, крім випадків, визначених цим Кодексом; д) земельні ділянки, які використовуються для забезпечення діяльності органів місцевого самоврядування.

Відповідно до п. 3.22 ДБН 360-92** «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень», затверджених Наказом Держкоммістобудування від 17 квітня 1992 р. N 44 (в редакції на час спірних правовідносин) у районах садибної забудови при потребі, крім вуличної мережі (розділ 7), слід формувати мережу внутрішньо квартальних проїздів. Ширина їхньої проїжджої частини з однією смугою руху приймається 3,5 м, з двома - 5,5 м. На односмугових проїздах передбачаються роз'їзди (п. 3.11). Довжина тупикових проїздів повинна бути не більше 150 м. Проїжджа частина тупикових проїздів повинна закінчуватися кільцевими об'їздами радіусом по осі проїзду не менше 10 м або майданчиками для розвороту розмірами 12 м х 12 м кожна. До житлових і громадських будинків слід передбачати проїзди завширшки 3,5 м на відстані не ближче 5 м від стін, придатні для проїзду пожежних машин.

Як вбачається із матеріалів справи, зокрема, технічної документації по оформленні Державного акту на право власності на земельну ділянку на вул. Б.Хмельницького, 84 в м.Дубляни, Жовківського району Львівської області, відповідачем ОСОБА_3 здійснено приватизацію згаданої земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд, площею 0,0618 га. Така належить відповідачу, згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯА № 436973 від 20.02.2008 року, виданого на підставі рішення Дублянської міської ради № 18 від 17.12.2004 року.

Однак, як вбачається із ряду доказів, зокрема: (державні акти на право власності на земельні ділянки сторін (Т.1 а.с. 5, 6), технічна документація по оформленні державного акту на право власності на земельну ділянку відповідача (Т.1 а.с. 127-146), висновок уповноваженої комісії виконавчого комітету Дублянської міської ради Жовківського району Львівської області зі схемою та лист вказаного органу (Т.1 а.с. 7-8, 166 ), викопіювання плану кварталу індивідуальної забудови, карти, схеми спірного заїзду Т.1 а.с. 69, Т.2 а.с. 14, 15, 227, Т.1 103-104, 63, Т.2 226, 227, 237-244, 248; фотознімки Т.1 а.с. 70, картки обліку будинковолодінь кварталу Т.2 а.с. 237-244; висновок судової земельно-технічної експертизи Т.3 а.с. 21-30, у земельну ділянку, що передана відповідачу у приватну власність увійшла частина внутрішньо квартального проїзду за вказаною адресою, що розташований між її ділянкою та ділянкою позивача ОСОБА_2, орієнтовною площею близько 8 м.кв. та ширина заїзду між ділянками сторін зменшилась у певній своїй частині з 3,75 м до 2,95 м із захопленням в послідовності частини заїзду.

Вказане встановлено, зокрема і уповноваженою комісією органу місцевого самоврядування при огляді ділянок і проїзду, як вбачається із наведених висновку уповноваженої комісії виконавчого комітету Дублянської міської ради Жовківського району Львівської області зі схемою та листа вказаного органу. Однак, при розгляді справи, представник органу місцевого самоврядування вказав про те, що у місті відсутній генеральний план та звуження проїзду склалося історично та у приватизовану земельну ділянку землі загального користування (проїзд) не увійшли.

Як вбачається із наведених доказів, ширина проїзду зменшилась у звязку із передачею відповідачу у приватну власність земельної ділянки. Тобто у звязку із помилковими виготовленням технічної документації, винесенням рішенням органу місцевого самоврядування рішення про передачу у власність ділянки та видачею державного акту на право власності на землю, а саме в частині включення у ділянку відповідача частини земель загального користування внутрішньо квартального проїзду. Даних про зменшення ширини проїзду до приватизації ділянки відповідачем, немає.

Окрім вказаного, колегія суддів приходить до висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог з врахуванням і того, що такою незаконною приватизацією частини проїзду відповідачем порушено, зокрема, права позивача на належне користування будинком та земельною ділянкою, оскільки у звязку із звуженням проїзду позивач позбавлена можливості належного заїзду на територію її будинковолодіння чим порушуються її права (що встановлено зокрема і висновком згаданої комісії органу місцевого самоврядування).

І, незважаючи на те, що земля, яка протиправно передана у власність відповідачу, безпосередньо позивачу не належить, така вправі заявляти вимоги про скасування рішення органу місцевого самоврядування та державного акту відповідача, оскільки орган, до компетенції якого належить безпосередній контроль за дотриманням, зокрема, і земельного законодавства, практично сам, безпосередньо і передав у власність частину земель, які передані у приватну власність бути не могли, а на звернення позивача фактично встановивши помилку при передачі ділянки у власність самоусунувся від її виправлення, а згодом і заперечив помилковість передачі земель загального користування у власність відповідача. Тому, у інший спосіб захистити своє право позивач не взмозі.

Враховуючи вказане, відсутність точних даних про площу, конфігурацію та розмір частини ділянки, що передана у приватну власність незаконно, скасуванню та визнанню недійсним підлягають як рішення органу місцевого самоврядування в частині передачі відповідачу у приватну власність ділянки, так і державний акт на право власності на земельну ділянку.

Крім цього, слід зобовязати відповідача ОСОБА_3 демонтувати ново встановлену загорожу на межі ділянки, що була передана їй у приватну власність, згідно державного акту серія ЯА № 436973 від 20.02.2008 року, позначеної літерами А-Б, у частинах межі, позначених цифрами у кадастровому плані 3-5, що фактично встановлена у даному місці з захопленням земель загального користування (проїзду). Вказаним слід усунути ОСОБА_2 перешкоди у користуванні належними їй будинком та земельною ділянкою, за адресою м.Дубляни, вул. Б.Хмельницього, 90 Жовківського району Львівської області.

Що стосується строку позовної давності, то слід вказати, що позивач, з вимогами про скасування рішення органу місцевого самоврядування та визнання недійсним державного акту, звернулась до суду без порушення такого, оскільки про оспорювані рішення органу місцевого самоврядування та державний акт дізналась після встановлення спірної загорожі на частині проїзду у 2010 році та після надання їй висновку комісії органу місцевого самоврядування про невідповідність такого вимогам закону (висновок 2.12.2010 року), позов подано до суду у листопаді 2013 року. Про виготовлення технічної документації відповідачем позивачу відомо не було, оскільки така не є суміжним землекористувачем із ділянкою відповідача та акту встановлення та узгодження меж між їх ділянками не погоджувала.

Посилання органу місцевого самоврядування на те, що ширина проїзду «історично склалась» не слід вважати обґрунтованими, оскільки ширина заїзду зменшилась після приватизації частини такого відповідачем. Незважаючи на відсутність генерального плану міста, як вбачається із наявних у матеріалах справи викопіювання плану кварталу індивідуальної забудови, карти, схеми спірного заїзду ширина такого була спроектована при плануванні кварталу забудови міста, де знаходяться, зокрема, і будинки сторін і становила не менше 3,75 м, що відповідає державним будівельним нормам чинним і на даний час та не може бути меншим, як вказано 3,5 м. Крім цього, відповідач до приватизації ділянки та влаштування огорожі ніколи частиною заїзду не користувалась для обслуговування свого будинку .

Що стосується посилань відповідача на те, що особа не може відповідати за порушення державного органу у даному випадку у звязку із помилкою органу при передачі їй частини земель загального користування з посиланням на практику ЄСПЛ, зокрема у справах «Стреч проти Обєднаного королівства Великої Британії та Північної Ірландії» від 24.06.2003 року та «Рисовської проти України» від 20.10.2011 року, Спорронг і Льонрот проти Швеції» від 23.09.1982 року та Новоселецький проти України» від 11.03.2003 року «Федоренко проти України» від 1.06.2006 року, то, на думку колегії суддів, такі рішення протлумачено відповідачем помилково.

Так при фактичному, тимчасовому позбавленні відповідача власності на її ділянку колегія суддів враховує поведінку відповідача при наданні їй у приватну власність земель, які приватизації не підлягали, а саме, те, що їй достовірно було відомо та не могло бути невідомо про те, що їй у приватну власність передається частина проїзду загального користування. Так, технічна документації виготовлялась та, зокрема, конфігурація, межі ділянки, здійснення її обмірів здійснювались за її заявою та за її вказівками та вона не лише не вказала про неможливість приватизації ділянки у частині проїзду, а сприяла цьому.

Так, крім цього, відповідно до частини другої статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не повязані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

До спірних правовідносин про фактичне повернення земельної ділянки відповідача у власність держави підлягає застосуванню стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Перший протокол, Конвенція), відповідно до якої кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Відповідно до сталої практики ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Прийняття рішення про передачу в приватну власність землі державної чи комунальної власності позбавляє Український народ загалом (стаття 13 Конституції України) або конкретну територіальну громаду правомочностей власника землі в тому обсязі, який дозволяє її статус як землі відповідно державної чи комунальної власності. В цьому контексті в сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на землю в поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (статті 14, 19 Конституції України).

Отже правовідносини, повязані з вибуттям земель із державної чи комунальної власності, становлять «суспільний», «публічний» інтерес, а незаконність (якщо така буде встановлена) рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, на підставі якого земельна ділянка вибула з державної чи комунальної власності, такому суспільному інтересу не відповідає.

Стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.

Згідно з практикою ЄСПЛ (наприклад, рішення від 8 липня 1986 року в справі «Літгоу та інші проти Сполученого Королівства») одним із елементів дотримання принципу «пропорційності» при втручанні в право особи на мирне володіння майном є надання їй справедливої та обґрунтованої компенсації, тому особа, у якої вилучається майно, не позбавлена можливості порушувати питання про відшкодування завданих збитків у даному випадку від органу місцевого самоврядування в частині спірного проїзду. Що стосується решти ділянки, то позивач вправі повторно звернутись до органу місцевого самоврядування про передачу їй такої у відповідності до вимог закону та виготовленої нею у цій частині технічної документації.

Враховуючи вказане, колегія суддів вважає співмірним позбавлення відповідача власності із метою (ціллю) для якої вказане здійснюється, а саме відновлення прав, зокрема, і позивача по справі в частині володіння та користування землями, що належать до комунальної власності та перебувають у власності народу в цілому.

Вказаний висновок відповідає ряду правових позицій Верховного Суду України у постановах, що прийняті в порядку п.1 ч.1 ст. 355 ЦПК України та є обовязковими до застосування, зокрема у справах: №6-1376цс16 від 29 червня 2016 року; № 6-2903цс15 від 11 травня 2016 року; № 6-427цс15 від 2 березня 2016 року; № 6 - 2510 цс 15 від 16 грудня 2015 року.

Що стосується решти позовних вимог, а саме про визнання незаконними, такими, що не відповідають фактичним розмірам до приватизаційного присадибного землекористування Рой Р,І. визначеному документацією земельно-кадастрової інвентаризації: кадастрового плану земельної ділянки відповідача ОСОБА_3, плану меж земельної ділянки та акту встановлення та узгодження меж земельної ділянки, то колегія суддів вважає, що у задоволенні таких слід відмовити, оскільки складенням (виготовленням) таких жодних прав позивача не порушується та такі є лише передумовою винесення рішення органу місцевого самоврядування та виготовлення правовстановлюючого документу (державного акту на право власності на землю), якими порушуються права позивача.

Зважаючи на вказане апеляційну скаргу слід визнати частково обґрунтованою та задовольнити частково. Рішення ж суду скасувати з ухваленням нового про часткове задоволення позовних вимог, а саме в частині: скасування спірного рішення органу місцевого самоврядування в частині передачі у приватну власність відповідачу ОСОБА_3 земельної ділянки площею 0,0618 га для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд за адресою м.Дубляни, вул. Б.Хмельницького, 84 Жовківського району Львівської області; визнання недійсним державного акту на право власності на вказану земельну ділянку серія ЯА № 436973 від 20.02.2008 року; зобовязання відповідача ОСОБА_3 демонтувати ново встановлену загорожу на межі ділянки, що була передана їй у приватну власність, згідно державного акту серія ЯА № 436973 від 20.02.2008 року, позначеної літерами А-Б, у частинах межі, позначених цифрами у кадастровому плані 3-5, усунувши ОСОБА_2 перешкоди у користуванні належними їй будинком та земельною ділянкою.

В задоволенні решти позову слід відмовити.

Відповідно до заявлених та задоволених вимог позову та апеляційної скарги слід розподілити судові витрати.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.2, 309 ч.1 п.2-4, 313, 314 ч.2, 316, 317, 319 ЦПК України, -

в и р і ш и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Жовківського районного суду Львівської області від 22 лютого 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення, яки позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, Дублянської міської ради Жовківського району, відділу Держгеокадастру в Жовківському районі про визнання державного акту на право власності на землю та рішення Дублянської міської ради № 18 від 17.12.2004 року недійсним та усунення перешкод в користуванні внутрішньо квартальним проїздом задовольнити частково.

Рішення Дублянської міської ради Жовківського району Львівської області від 17.12.2004 року №18 «Про безкоштовну передачу у приватну власність громадянам земельних ділянок для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, гаражного будівництва» в частині передачі у приватну власність ОСОБА_3 земельної ділянки площею 0,0618 га для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд за адресою м.Дубляни, вул. Б.Хмельницького, 84 Жовківського району Львівської області скасувати.

Державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯА № 436973 від 20.02.2008 року, виданий ОСОБА_3, що посвідчує право власності на земельну ділянку площею 0,0618 га для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд за адресою м.Дубляни, вул. Б.Хмельницького, 84 Жовківського району Львівської області визнати недійсним.

Зобовязати ОСОБА_3 демонтувати ново встановлену загорожу на межі ділянки, що була передана їй у приватну власність, згідно державного акту серія ЯА № 436973 від 20.02.2008 року, позначеної літерами А-Б, у частинах межі, позначених цифрами у кадастровому плані 3-5, усунувши ОСОБА_2 перешкоди у користуванні належними їй будинком та земельною ділянкою, за адресою м.Дубляни, вул. Б.Хмельницього, 90 Жовківського району Львівської області.

В задоволенні решти позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 та Дублянської міської ради на користь ОСОБА_2 по 114,7 грн. сплаченого нею судового збору за розгляд справи судом першої інстанції.

Стягнути з ОСОБА_3 та Дублянської міської ради на користь держави по 229,4 грн. судового збору за розгляд справи судом першої інстанції.

Стягнути з ОСОБА_2 в користь держави 974,4 грн. недоплаченого судового збору за розгляд справи судом першої інстанції.

Стягнути з ОСОБА_3 та Дублянської міської ради на користь ОСОБА_2 по 2772 грн. понесених нею витрат за проведення експертизи.

Стягнути з ОСОБА_3 та Дублянської міської ради на користь ОСОБА_2 по 195,9 грн. сплаченого нею судового збору за розгляд справи судом апеляційної інстанції.

Стягнути з ОСОБА_3 та Дублянської міської ради на користь держави по 280,65 грн. судового збору за розгляд справи судом апеляційної інстанції.

Стягнути з ОСОБА_2 в користь держави 831,3 грн. недоплаченого судового збору за подання апеляційної скарги на рішення суду.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий : Я.А. Левик

Судді: В.Я. Бакус

ОСОБА_6