АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
справа №22-ц/796/3655/2016 Головуючий у 1-й інстанції: Волошин В.О.
Доповідач: Барановська Л.В.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 квітня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого: Барановської Л.В.

суддів: Панченка М.М., Побірченко Т.І.

при секретарі: Куркіній І.В.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника Державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 10.11.2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України про скасування наказів, зобов'язання вчинити дії та стягнення моральної шкоди.

Заслухавши доповідь судді Барановської Л.В., пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія -

В С Т А Н О В И Л А :

У липні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва із позовом до відповідача Державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України про скасування наказів, зобов'язання вчинити дії та стягнення моральної шкоди.

Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що з 01.06.2001 року по 06.01.2014 року він працював на різних посадах в ДП «Інформаційний центр» МЮ України. Перед звільненням займав посаду начальника відділу обліку та технічного забезпечення.

20.12.2013 року ОСОБА_1 надіслав відповідачу заяву про звільнення його з посади за власним бажанням у відповідності до ст. 38 КЗпП України і відпрацювавши два тижні з 08.01.2014 року не вийшов на роботу.

Відповідач не видав наказ про його звільнення з роботи відповідно до поданої заяви від 20.12.2013 року, всупереч ст. 47 КЗпП України не видав на вимогу позивача належно оформлену трудову книжку і не провів розрахунок у строки зазначені в ст. 116 КЗпП України. При цьому, всупереч поданій заяві про звільнення за ст. 38 КЗпП України видав 20.06.2014 року наказ про накладення на нього дисциплінарного стягнення та звільнив з роботи за прогул без поважних причин за п. 4 ст. 40 КзпП України.

ОСОБА_1 вважає, що його звільнення відбулось з грубим порушенням норм трудового законодавства , а тому позивач вимушений був звернутися до суду за захистом своїх порушених прав.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 10.11.2015 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано незаконним наказ №319 від 20.06.2014 року про накладення дисциплінарного стягнення та наказ № 221-К від 20.06.2014 року про припинення трудового договору виданого ДП «Інформаційний центр» МЮ України.

Змінено дату та формулювання причин звільнення ОСОБА_1 у його трудовій книжці - запис № 13 від 08.01.2014 року «звільнений у зв'язку з прогулами без поважних причин на підставі п. 4 ст. 40 Кодексу законів про працю України» на запис «звільнений за власним бажанням за ч. 1 ст. 38 КЗпП України з 03.07.2014 року», зобов'язавши ДП «Інформаційний центр» МЮ України внести зміни в запис про звільнення, щодо дати та формулювання причин звільнення з роботи до трудової книжки ОСОБА_1

Стягнуто з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 47 705 грн. 28 коп., моральну шкоду в розмірі 500 грн.

Стягнуто з ДП «Інформаційний центр» МЮ України на користь держави судовий збір в розмірі 974 грн. 40 коп.

В апеляційній скарзі представник ДП «Інформаційний центр» МЮ України просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального права.

Апеляційна скарга представника ДП «Інформаційний центр» МЮ України задоволенню не підлягає з огляду на наступне.

Судом встановлено, що згідно наказу № 130-к від 31.05.2001 року, ОСОБА_1 був прийнятий на роботу в ДП «Інформаційний центр» МЮ України на посаду інженера 3 категорії технічного відділу, що підтверджується записом у трудовій книжці позивача.

01.02.2008 року наказом № 52-к позивача було переведено на посаду начальника відділу обліку та технічного забезпечення підприємства.

20.06.2014 року згідно наказу №319 на ОСОБА_1 було накладено дисциплінарне стягнення за грубе порушення трудової дисципліни, а саме звільнення з роботи за прогул.

Наказом № 221-к від 20.06.2014 року позивач був звільнений з роботи за п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогул без поважних причин, який був погоджений Радою трудового колективу підприємства відповідно до протоколу від 16.06.2014 року.

Згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України передбачено, що прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безпосередньо або сумарно протягом робочого дня без поважних причин.

Задовольняючи позовні вимоги позивача частково, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив матеріали справи та вірно дійшов висновку, що відповідачем не надано належних та допустимих доказів порушення трудової дисципліни позивачем, а саме прогулу без поважних причин ОСОБА_1, а тому наказ відповідача щодо звільнення позивача є незаконним, а дата та формулювання причин звільнення неправильними.

Таких висновків суд першої інстанції дійшов після повного, всебічного з'ясування обставин справи, перевірки доводів і заперечень сторін, надання належної правової оцінки зібраним у справі доказам та застосування правових норм, які регулюють дані правовідносини, з огляду на що рішення суду відповідає матеріалам справи та вимогам закону, є законним та обгрунтованим і підстав для його скасування не вбачається.

Судом встановлено, що 20.12.2013 року позивач написав заяву про звільнення з роботи за власним бажанням, яку направив відповідачу по пошті.

Дану заяву відповідач отримав 23.12.2013 року, що підтверджується повідомленням - розпискою.

На наступний день після отримання заяви позивача про звільнення, Генеральним директором підприємства було видано наказ № 309 «Про проведення службової перевірки наявності та обліку товарно-матеріальних цінностей, закріплених за матеріально-відповідальною особою ОСОБА_1»

У відповідності до ч. 1 ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні.

Як встановлено судом, позивач від дня отримання відповідачем його заяви про звільнення за власним бажанням, відпрацював два тижні та з 08.01.2014 року не вийшов на роботу.

Крім того, 10.01.2014 року позивач надіслав заяву відповідачу з проханням провести з ним повний розрахунок та видати трудову книжку, однак відповідач проігнорував дану вимогу та продовжував вносити у табель обліку робочого часу відомості про прогул позивача.

Окрім цього, згідно табелю обліку робочого часу за січень 2014 року та акту відсутності позивача на робочому місці, невихід (прогул) ОСОБА_1 на роботу було виявлено 08.01.2014 року, та в порушення ч. 1 ст. 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення до позивача було застосовано лише 20.06.2014 року.

Частина 1 ст.148 КЗпП України вбачає, що дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця згідно його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебуванням його у відпустці.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що відповідач повинен був звільнити позивача на підставі ст.38 КЗпП України в останній день двотижневого терміну, відраховуючи цей день від дати одержання заяви позивача, а саме з 23.12.2013 року та видати відповідний наказ та провести повний розрахунок з видачею трудової книжки.

Окрім цього, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що не підлягає задоволенню вимога позивача про скасування наказів № 319 від 20.06.2014 року про накладення дисциплінарного стягнення та № 221-К від 20.06.2014 року про припинення трудового договору, оскільки скасування наказів відноситься до компетенції роботодавця, а вірно захистив трудові права позивача шляхом зміни формулювання причин звільнення.

Згідно п.п.2,8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Час, протягом якого працівники згідно з чинним законодавством або з інших причин не працювали і за ними не зберігався заробіток або зберігався частково, виключається з розрахункового періоду. Нарахування що обчислюється із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 07.01.2014 року по 03.07.2014 року в розмірі 47 705 грн. 28 коп.

Щодо стягнення з ДП «Інформаційний центр» МЮ України моральної шкоди в розмірі 500 грн., колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до п.п.9, 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику у справах про відшкодування моральної шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин . Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

З урахуванням викладеного, судом першої інстанції вірно встановлено, що вимоги щодо відшкодування моральної шкоди позивачем частково доведені, а тому підлягають відшкодуванню в розмірі 500 грн.

Доводи апеляційної скарги про відсутність позивача на роботі 08.01.2016 року і він повинен був вийти на роботу, не заслуговують на увагу, оскільки ці доводи були предметом дослідження суду першої інстанції,з оцінкою якого колегія суддів погоджується.

Щодо засідання ради трудового колективу, колегія суддів вважає його не законним, та таким, що не підлягає задоволенню, оскільки не було взято до уваги заяву позивача про звільнення за власним бажанням та заяву від 10.01.2014 року в якій ОСОБА_1 просив провести з ним повний розрахунок та видати трудову книжку.

Виходячи з матеріалів справи, наданих суду документів, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, що звільнення позивача у вигляді за прогул без поважних причин є незаконним, а дата та час формулювання причин звільнення є неправильною.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що відповідач у розумінні ст. 57 ЦПК України не надав суду належних та допустимих доказів, що доводять вину позивача у вчиненні ним дисциплінарного правопорушення, за яке на нього може бути накладене дисциплінарне стягнення згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України, що передбачає звільнення з роботи за прогул без поважних причин.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції доказів,колегія суддів погоджується з зазначеними висновками суду та вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим і підстав для його скасування не вбачається.

Доводи апеляційної скарги про порушення судом процесуального та матеріального права не знайшли свого підтвердження, на правильність висновків суду не впливають та їх не спростовують та є такими, що не тягнуть за собою безумовне скасування рішення суду.

Відповідно до ст.308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 315, 317 ЦПК України, колегія, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника Державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України відхилити, рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 10.11.2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді