Провадження № 2/522/1900/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 липня 2016 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси, у складі:

судді -Тарасова А.В.

за участю секретаря судового засідання -Ткаченко О.О.,

розглянувши в залі суду в м. Одесі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики, за зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання прострочення кредитора, стягнення моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

До Приморського районного суду м. Одеси 29.07.2015 року звернувся позивач із зазначеною позовною заявою, вказуючи, що 05.10.2011 року між ним та відповідачем ОСОБА_2 було укладено договір позики, згідно якого позивач надав відповідачу грошові кошти в сумі 160 400,00 грн., які відповідач зобовязався повернути в строк до 05.10.2012 року. Договір укладено за згодою чоловіка відповідачки ОСОБА_3, який є співвідповідачем по справі. Договір посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_4 05.10.2011 року. Оскільки ОСОБА_2 не виконала обовязку з повернення суми позики, позивач просить стягнути солідарно з відповідачів на його користь суму боргу в розмірі 160 400,00 грн., суму інфляційних в розмірі 94 475,60 грн, 3% річних від простроченої суми в розмірі 12 478,50 грн., пеню в розмірі 15% річних від простроченої суми, що становить 61 307,96 грн., моральну шкоду в розмірі 10 000,00 грн., витрати на правову допомогу в розмірі 50 839,80 грн.

В ході розгляду справи ОСОБА_2 заявила зустрічну позовну заяву, зазначаючи, що зобовязання з повернення суми позики виконала повністю та у встановлений договором строк, однак у звязку з тим, що між нею та ОСОБА_1 склались близькі відносини, факт повернення грошових коштів сторонами документально не засвідчувався. Згідно п. 16 (п.15) договору зазначено, що після повного виконання позичальником зобовязання за договором, позикодавець зобовязується передати свій примірник договору позичальнику з відміткою про отримання грошей. Оскільки ОСОБА_1 не виконав зазначеного обовязку, ОСОБА_2 просить визнати прострочення кредитором взятого на себе зобовязання та стягнути моральну шкоду в розмірі 30 000,00 грн.

У судовому засіданні представник позивача за первісним позовом ОСОБА_5 позовну заяву підтримав та просив задовольнити, проти задоволення зустрічної позовної заяви заперечував.

ОСОБА_2 проти задоволення первісного позову заперечувала, зазначаючи, що повністю виконала зобовязання з повернення суми позики, позивач, скориставшись її довірою ввів її в оману, звернувшись до суду із позовом про стягнення заборгованості за зобовязанням яке було виконане відповідачкою. Наполягала на врахування доказів у вигляді показань свідків, завірених у відповідних заявах в нотаріальному порядку, а також на врахування смс-листування між нею та позивачем та аудіо запис розмови стосовно обставин повернення суми боргу. Позовні вимоги за зустрічною позовною заявою підтримала та просила задовольнити в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не зявився, про час та місце судового розгляду сповіщений належним чином шляхом повідомлення в газеті «Одеські вісті».

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 05.10.2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, згідно якого позивач надав відповідачу грошові кошти в сумі 160 400,00 грн., які відповідач зобовязався повернути в строк до 05.10.2012 року. Договір укладено за нотаріально посвідченою згодою чоловіка відповідачки ОСОБА_3, який є співвідповідачем по справі. Договір посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_4 від 05.10.2011 року.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 зазначила, що у встановлений строк повернула повністю суму позики, однак, оскільки між нею та позивачем склались близькі довірительні відносини, вона не вимагала від позивача документального підтвердження факту повернення грошових коштів. Також зазначила про наявність свідків, які можуть підтвердити виконання нею зобовязання з повного повернення суми позики. Однак, суд не приймає показання свідків як належний доказ, оскільки згідно ч. 2 ст. 218 ЦК України у справах щодо встановлення факту вчинення правочину чи виконання зобовязань, що виникають з правочину, рішення суду не може ґрунтуватись на свідченнях свідків.

Також, відповідачем надано матеріали звукозапису, які по-перше не дають можливості однозначно ідентифікувати між ким іде розмова, по-друге, не містить обставин, що дають змогу встановити юридичних факт повернення суми боргу. З наданих до суду скріншотів листування між позивачем та відповідачем не встановлено даних, які б підтверджували факт виконання відповідачем обовязку з повернення суми позики.

Відповідач ОСОБА_2 також зазначає, що за фактом вимагання позивачем від неї грошових коштів, вона зверталась до правоохоронних органів, однак вину позивача у здійсненні злочинних дій на даний час не встановлено вироком суду. Факт звернення до правоохоронних органів не є належним доказом виконання зобовязання, що виникло з договору позики.

Оскільки рішення суду не може ґрунтуватись на припущеннях, суд не вважає надані відповідачем докази такими, що підтверджують факт виконання нею зобовязання.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та у порядку встановленому договором.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідачем не надано доказів, які б підтверджували факт часткового чи повного виконання нею зобовязання, у звязку з чим суд вважає можливим задоволення вимоги про стягнення на користь позивача суми заборгованості в розмірі 160 400,00 грн.

До того ж, враховуючи положення ст. 368 СК України та згоду співвідповідача ОСОБА_3 на взяття позики, суд зазначає, що сума заборгованості за договором позики підлягає стягненню з співвідповідачів у солідарному порядку, оскільки відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі під час укладення вказаного договору.

Згідно ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу, тобто з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення.

З розрахунку заборгованості вбачається, що розмір інфляційних втрат за період з 05.10.2012 року по 30.06.2015 року складає 94 475, 60 грн. та підлягає солідарному стягненню з співвідповідачів на користь позивача.

Вирішуючи питання щодо стягнення на користь позивача моральної шкоди, суд зазначає наступне.

Згідно п. 3 Постанови ПВСУ №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Згідно п. 5 Постанови обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Таким чином, зобовязання з відшкодування моральної шкоди не виникають з договірних правовідносин, тож вимога про відшкодування моральної шкоди, спричиненої внаслідок невиконання ОСОБА_2 обовязку з повернення суми позики, не підлягає задоволенню.

Вирішуючи питання в частині стягнення витрат на правову допомогу, суд керується Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах", згідно ст. 1 якого розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Згідно п. 48 Постанови ПВССУ «№10 від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Таким чином, законодавством встановлено необхідність надання детального переліку вчинених юридичних дій та розрахунку вартості таких дій погодинно. Дійсно, згідно акту повного розрахунку від 01.07.2015 року позивачем сплачено 50 839,80 грн. за договором про надання правової допомоги від 01.07.2015 року, укладеному між позивачем та адвокатом ОСОБА_5, однак розрахунку витрат позивачем не надано, що є підставою для відмови в відшкодуванні витрат на правову допомогу.

Стосовно заявленої зустрічної позовної заяви суд зазначає, що згідно п. 15 (п.16) договору позикодавець зобовязаний повернути оригінал примірника позичальнику з відміткою про одержання грошей після повного виконання позичальником взятих на себе зобовязань. Оскільки позивачем ОСОБА_2 не надано доказів, які б підтверджували факту виконання нею взятих на себе зобовязань за договором позики, відсутні правові підстави визнання за ОСОБА_1 факту прострочення кредитора. До того ж, як було зазначено вище, обовязок з відшкодування моральної шкоди не виникає з договірних зобовязань.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 206, 212- 214 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2, ОСОБА_3 солідарно на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 05.11.2011 року в розмірі 160 400 гривень.

Стягнути з ОСОБА_2, ОСОБА_3 солідарно на користь ОСОБА_1 суму інфляційних втрат за договором позики від 05.11.2011 року в розмірі 94 475,60 грн.

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 в частині стягнення моральної шкоди відмовити.

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 в частині стягнення витрат на правову допомогу відмовити.

В задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання прострочення кредитора, стягнення моральної шкоди відмовити.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Апеляційного суду Одеської області через Приморський районний суд м. Одеси протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя А.В. Тарасов

27 липня 2016 року