АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 211/1585/15-ц Головуючий у 1-й інстанції
№ провадження 22ц/774/1243/К/16 Папарига В.А.
Категорія - 6 (I) Доповідач Митрофанова Л.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 серпня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області:

в складі : головуючого судді: Митрофанової Л.В.

суддів: Братіщевої Л.А., Грищенко Н.М.,

за участі секретаря: Маслової К.В.

за участі: представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі апеляційну скаргу ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3 на рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 07 квітня 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Виконавчого комітету Довгинцівської районної в місті ОСОБА_4 ради, Державної архітектурно-будівельної інспекції у Дніпропетровській області про визнання права власності на самочинно збудований житловий будинок, -

В С Т А Н О В И Л А:

В березні 2015 року ОСОБА_2 звернулась з позовом до Виконавчого комітету Довгинцівської районної в місті ОСОБА_4 ради, Державної архітектурно-будівельної інспекції у Дніпропетровській області про визнання права власності на самочинно збудований житловий будинок.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 20.10.2007 року між нею та ОСОБА_5 був укладений договір купівлі-продажу незавершеного будівництвом житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1.

Зазначений договір був посвідчений нотаріально та зареєстрований в реєстрі за № 11125. 18.12.2007 року на підставі вказаного договору купівлі-продажу право власності на незакінчений будівництвом житловий будинок було зареєстровано в Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно.

На момент набуття нею права власності на незакінчений будівництвом житловий будинок його готовність складала 65 %. Готовність будинку не була закінчена, оскільки не були виконані такі роботи, як: введення в експлуатацію систем газопостачання, водопостачання, водовідведення, гідроізоляційні роботи, теплоізоляційні роботи, санітарно-технічні роботи, тощо. Після придбання будинку вона за власний рахунок завершила будівництво наприкінці 2007 року. Впродовж 2008 року за її замовленням почали постачати житлово-комунальні послуги. З метою забезпечення безпечної експлуатації будівлі будівництво виконувалось із дотриманням екологічних, санітарно-гігієнічних, протипожежних, правил і державних стандартів, діючих на території України. На час здійснення нею будівництва, земельна ділянка, на якій розміщувався незакінчений будівництвом будинок, залишалась у власності попереднього власника, так як правовстановлюючі документи на земельну ділянку належним чином не були оформлені.

03.10.2014 року між нею та ОСОБА_5 було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0, 0925 га за адресою: АДРЕСА_1. Вказаний договір був посвідчений нотаріально та зареєстрований реєстрі за № 2056.

Крім того, 03.10.2014 року на підставі вказаного договору купівлі-продажу право власності на зазначену земельну ділянку було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Так як вона не отримувала дозвіл на самочинне будівництво, змушена звернутись до суду та просила суд визнати за нею право власності на самочинно збудований двоповерховий житловий будинок загально площею 381,30 кв.м., в тому числі житловою 163,5 кв.м., що на технічному плані позначений під літ. «А-2» і розміщений на земельній ділянці розміром 0,0925 га за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 07 квітня 2016 року ОСОБА_2 відмовлено в задоволенні її позовних вимог.

В апеляційній скарзі позивач та її представник ставлять питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення по справі про задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що судом першої інстанції не надано належної оцінки наданим доказам.

Суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що відповідачем у справі повинна бути Криворізька міська рада, оскільки остання не є компетентним державним органом, який уповноважений вирішувати питання про видачу позивачу свідоцтва про право власності на самочинно збудований нею будинок.

Крім того суд порушив принцип цивільного судочинства та не залучив до участі в справі в якості співвідповідача Криворізьку міську раду.

Також суд дійшов помилкового висновку про те, що позивач не зверталась до компетентного органу із заявою про прийняття в експлуатацію самостійно збудованого будинку, оскільки остання в грудні 2014 року звернулась до Державної архітектурно-будівельної інспекції у Дніпропетровській області із вказаною заявою, проте відповіді не отримала дотепер.

В запереченнях на апеляційну скаргу Виконавчий комітет Довгинцівської районної в місті ОСОБА_4 ради просить рішення суду залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що матеріалами справи не встановлено порушення права позивача, яке підлягає захисту у відповідності до вимог ст.3 ЦПК України та ст. 16 ЦК України.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Способи захисту цивільних прав та інтересів передбачені ст.16 ЦК України.

По справі встановлено, що 20.10.2007 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 був укладений договір купівлі-продажу незавершеного будівництвом житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1. Зазначений договір був посвідчений нотаріально та зареєстрований в реєстрі за № 11125.

18.12.2007 року на підставі вказаного договору купівлі-продажу право власності на незакінчений будівництвом житловий будинок було зареєстровано в Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно за ОСОБА_2

03.10.2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0, 0925 га за адресою: АДРЕСА_1. Вказаний договір був посвідчений нотаріально та зареєстрований реєстрі за № 2056. 03.10.2014 року на підставі вказаного договору купівлі-продажу право власності на зазначену земельну ділянку було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_2

ОСОБА_2 завершила будівництво будинку. Житловий будинок був добудований із дотриманням будівельних норм і правил (а.с.56-62- копія технічного паспорту ТОВ «НВП ПРАЙД», а.с.64- 68- копія висновку з експертної оцінки технічного стану житлового будинку).

Наведені обставини свідчать, що зазначене нерухоме майно за вказаною адресою, право власності на яке просила визнати ОСОБА_2, є самочинним будівництвом, яке у передбаченому законом порядку до експлуатації не прийнято.

Згідно зі ст.331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Відповідно до ч.1,2,3 ст.376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

За правилами ст.9 Закону України від 20 травня 1999 року «Про архітектурну діяльність» будівництво (нове будівництво, реконструкція, реставрація, капітальний ремонт) об'єкта архітектури здійснюється відповідно до затвердженої проектної документації, державних стандартів, норм і правил, місцевих правил забудови населених пунктів у порядку, визначеному ст.24 Закону України «Про планування і забудову територій».

Відповідно до змісту ч.1 ст.31 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів у порядку, встановленому законодавством, відноситься до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад.

Згідно роз'яснень, що наведені в п.12 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва»), вирішуючи справу за позовом власника (користувача) земельної ділянки про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суди зобов'язані встановлювати усі обставини справи, зокрема: чи є позивач власником (користувачем) земельної ділянки; чи звертався він до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації; чи є законною відмова у такому прийнятті; чи є порушені будівельні норми та правила істотними.

Встановивши, що матеріали справи не містять даних про порушення прав та інтересів ОСОБА_2 відносно зазначеного об'єкта нерухомого майна, та що в матеріалах справи відсутні будь-які дані про звернення останньої до органів місцевого самоврядування з питання прийняття в експлуатацію зазначеного об'єкта нерухомого майна та з питання реєстрації права власності на вказаний збудований об'єкт, та що з приводу зазначеного питання приймалось відповідне рішення, яке б свідчило про порушення права ОСОБА_2, яке підлягає захисту у відповідності до вимог ст.3 ЦПК та у спосіб, передбачений ст.16 ЦК України, суд прийшов до правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Отже, визнання судом права власності на самочинно побудоване (реконструйоване) нерухоме майно можливе у тому разі, якщо в прийнятті такого об'єкта в експлуатацію було незаконно відмовлено та за умови дотримання визначених законом вимог, необхідних для прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що відповідачем у справі повинна бути Криворізька міська рада, оскільки остання не є компетентним державним органом, який уповноважений вирішувати питання про видачу позивачу свідоцтва про право власності на самочинно збудований нею будинок спростовуються нормами чинного законодавства.

Так, відповідно до змісту ч.1 ст. 31 закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів у порядку, встановленому законодавством, відноситься до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад.

Відповідно до ст. 22 Закону України «Про основи містобудування» забудова земельних ділянок здійснюється після виникнення права власності чи права користування земельною ділянкою та отримання дозволу на виконання будівельних робіт, а експлуатація об'єктів дозволяється після прийому їх державною технічною комісією (ст. 18 Закону).

Згідно роз'яснень, що наведені в п.12 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва»), вирішуючи справу за позовом власника (користувача) земельної ділянки про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суди зобов'язані встановлювати усі обставини справи, зокрема: чи є позивач власником (користувачем) земельної ділянки; чи звертався він до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації; чи є законною відмова у такому прийнятті; чи є порушені будівельні норми та правила істотними.

Матеріалами справи встановлено, що позивач не зверталась до компетентного державного органу, із питанням про узаконення самочинного будівництва та не отримувала відмову з даного приводу, що могло слугувати підставою для звернення до суду з позовом.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач в грудні 2014 року звернулась до компетентного органу - Державної архітектурно-будівельної інспекції у Дніпропетровській області із заявою, проте відповіді не отримала дотепер не можуть бути підставою для задоволення позову, оскільки Державна архітектурно-будівельна інспекція у Дніпропетровській області не є компетентним органом, оскільки прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів у порядку, встановленому законодавством, відноситься до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції порушив принцип цивільного судочинства та не залучив до участі в справі в якості співвідповідача Криворізьку міську раду також не можуть бути підставою для скасування рішення та задоволення позову, оскільки відсутні правові підстави для залучення відповідачем по справі Криворізьку міську раду, на розгляді якої не було заяви позивача про узаконення самочинного будівництва.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку та ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення судом ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального законодавства, у зв'язку із чим апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313 - 315 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 07 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: