Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"15" квітня 2016 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Катющенко В.П.,

при секретарях - Лесик Ю.С., Сидоренку П.М., Бабченко Ю.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа без самостійних вимог: ОСОБА_4 про визнання добросовісним набувачем, та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Чернова О.І., ОСОБА_2 про визнання договорів купівлі продажу недійсними, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_1, звернулася до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, в якому просить суд: визнати її добросовісним набувачем автомобіля марки TOYOTA CAMRY 2008 р.в., сірого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1, номер кузова НОМЕР_2; визнати її право власності на автомобіль марки TOYOTA CAMRY 2008 р.в., сірого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1, номер кузова НОМЕР_2.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 28 листопада 2014 року у м. Запоріжжі на підставі довідки-рахунку № 899938, нею у гр. ОСОБА_4 був придбаний автомобіль марки TOYOTA CAMRY 2008 р.в., сірого кольору, номер кузова НОМЕР_2. Працівниками ВРЕР ДАІ м. Запоріжжя дана угода була оформлена та надано їй свідоцтво про реєстрацію даного транспортного засобу серії НОМЕР_6 від 28 листопада 2014 року, наданий автомобілю реєстраційний номер НОМЕР_1. На момент реєстрації авто будь-яких порушень чи фактів, унеможливлюючих реєстрацію, не було. Перед купівлею автомобіля у ОСОБА_7 нею було здійснено дії, які є належними для встановлення наявності у ОСОБА_7 права власності на автомобіль та, відповідно, права на його відчуження. Так, під час зняття автомобіля з обліку автомобіля, було отримано облікову картку № 53403346 згідно якої власником автомобіля був ОСОБА_7 Зазначене підтверджувалося і свідоцтвом НОМЕР_7. Отже, у неї були відсутні підстави сумніватися у правомочності ОСОБА_4 на здійснення розпорядження автомобілем. 11 грудня 2014 року автомобіль марки TOYOTA CAMRY 2008 р.в., реєстраційний номер НОМЕР_1, який на той момент з її дозволу знаходився у користуванні ОСОБА_8, було затримано співробітниками Шевченківського районного відділу Запорізького міського управління ГУ МВС України в Запорізькій області. Після огляду автомобіля і перевірки номера кузова, було повідомлено про факт знаходження авто у розшуку і про його затримання та вилучення на підставі ухвали Голосіївського районного суду м. Києва від 08 грудня 2014 року по справі № 752/20789/14-к. З посиланням на ухвалу від 08 грудня 2014 року у неї було вилучено: автомобіль марки TOYOTA CAMRY 2008 р.в., реєстраційний номер НОМЕР_1, номер кузова НОМЕР_2; комплект ключів до автомобіля марки TOYOTA CAMRY 2008 р.в., реєстраційний номер НОМЕР_1, номер кузова НОМЕР_2; свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу - автомобіля марки TOYOTA CAMRY 2008 р.в., сірого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1, номер кузова НОМЕР_2, на ім'я ОСОБА_1 На наступний день, звернувшись до Шевченківського районного відділу Запорізького міського управління ГУ МВС України в Запорізькій області з вимогою повернути незаконно вилучений автомобіль або, хоча б, свідоцтво реєстрації цього транспортного засобу, її поставили перед фактом, що у слідства мається нібито оригінал протоколу вилучення з підписом обох свідків, які підтверджують, що вона та користувач авто, у якого і було його вилучено, відмовилися його підписати. У задоволенні вимоги надати цей протокол їй для ознайомлення або видати копію протоколу посадовими особами відповідача було відмовлено. При цьому їй було надано копію ухвали Голосіївського районного суду м. Києва від 08 грудня 2014 року по справі № 752/20789/14-к. Згідно з ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 08 грудня 2014 року по справі № 752/20789/14-к було накладено арешт на автомобіль марки TOYOTA CAMRY 2008 р.в., сірого кольору, номер кузова НОМЕР_2. Отже, власника вказаного автомобіля, тобто її, було обмежено в можливості здійснити відчуження автомобіля. Проте ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 08 грудня 2014 року по справі № 752/20789/14-к не було передбачено заборону для неї, розпоряджатися будь-яким чином вищевказаним автомобілем та використовувати його. Більше того, вказаного ухвалою було відмовлено в задоволенні клопотання слідчого в частині прохання про затримання та вилучення автомобіля марки TOYOTA CAMRY 2008 р.в., сірого кольору, номер кузова НОМЕР_2. Враховуючи, що вона не погодилася з вилученням автомобіля, нею було подано заяву про скасування арешту. В процесі розгляду відповідної заяви представник позивача ознайомився з матеріалами, якими слідчий обґрунтував необхідність накладення арешту. Серед таких матеріалів були наявні, зокрема, такі документи: копія свідоцтва про реєстрацію на ОСОБА_3 автомобіля марки TOYOTA CAMRY 2008 р.в., сірого кольору, номер кузова НОМЕР_2, з якого вбачається, що 11 травня 2013 року автомобіль було зареєстровано за ОСОБА_3; копія довіреності від 13 травня 2013 року , з якого вбачається, що ОСОБА_3 11 травня 2013 року уповноважила трьох осіб, в т.ч. ОСОБА_2 та ОСОБА_9 бути своїми представниками в питаннях пов'язаних з експлуатацією автомобіля, надано право керування, право укладати договори прокату та оренди автомобіля, отримувати кошти по відповідним договорам. При цьому довіреність надана з правом передоручення; копія договору оренди № 13/08-2014-2 від 13 серпня 2014 року, з якого вбачається, що ОСОБА_9, який діяв як представник ОСОБА_3 уклав з ФОП ОСОБА_10 договір оренди автомобіль TOYOTA CAMRY 2008 р.в., номер кузова НОМЕР_2; копія договору прокату № ДБП-288 від 22 листопада 2014 року, з якого вбачається, що ФОП ОСОБА_10 передав у платне користування гр. ОСОБА_11 автомобіль TOYOTA CAMRY 2008 р.в., сірого кольору, номер кузова НОМЕР_2. Таким чином, вбачається, що автомобіль вибув з володіння колишнього власника автомобіля ОСОБА_3 з її волі - шляхом передання права керування автомобілем своїм представником - ОСОБА_2 та ОСОБА_9 В свою чергу, автомобіль вибув з володіння представників колишнього власника автомобіля ОСОБА_3 - ОСОБА_2 та ОСОБА_9 - також з їх волі - шляхом укладення договору оренди для передання в подальший прокат.

Не погоджуючись із заявленими позовними вимогами, відповідачем ОСОБА_3 10 грудня 2015 року до Дніпровського районного суду м. Києва було подано зустрічну позовну заяву до ОСОБА_1, ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Чернова О.І., ОСОБА_2 про визнання договорів купівлі продажу недійсними, яка ухвалою суду від 10 грудня 2015 року, постановленою без видалення до нарадчої кімнати із занесенням до журналу судового засідання, була прийнята судом до спільного розгляду з первісним позовом.

Відповідно до заявлених зустрічних позовних вимог, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, позивач за зустрічним позовом ОСОБА_3 просить суд: визнати недійсним договір купівлі продажу автомобіля TOYOTA CAMRY 2008 р.в., сірого кольору, д.н.з. НОМЕР_4, номер кузова НОМЕР_2 укладеного між ОСОБА_5 (який діяв на підставі довіреності від 25 листопада 2014 року ВТВ № 753238 посвідченою приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Черновою О.І.) та ОСОБА_4 оформленого довідкою-рахунком № 2929222 від 27 листопада 2014 року виданого ТОВ «БМ ГРУПП» та скасувати запис про право власності на даний автомобіль за ОСОБА_4 в базі даних ЦБДР та АС (Центр безпеки дорожнього руху та Автоматизованих систем); визнати недійсним договір купівлі продажу автомобіля TOYOTA CAMRY 2008 р.в., сірого кольору, д.н.з. НОМЕР_4, номер кузова НОМЕР_2 укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 оформленого довідкою-рахунком № 2899938 від 28 листопада 2014 року виданого ПП «Шлях 2002» та скасувати запис про право власності на даний автомобіль за ОСОБА_1 в базі даних ЦБДР та АС (Центр безпеки дорожнього руху та Автоматизованих систем); судові витрати пов'язані з розглядом даної справи покласти на відповідачів.

Свої зустрічні позовні вимоги позивач за зустрічним позовом обґрунтовує тим, що 11 травня 2013 року на підставі довідки рахунку № ААВ114305 від 11 травня 2013 року було придбано автомобіль марки TOYOTA CAMRY 2008 р.в., сірого кольору, д.н.з. НОМЕР_4, номер кузова НОМЕР_2. Право власності на автомобіль було зареєстроване на ОСОБА_3 13 травня 2013 року ОСОБА_3 було посвідчено доручення № 633 Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_12 на ОСОБА_2, ОСОБА_13, ОСОБА_14, на право користування та розпорядження автомобілем. В подальшому між ОСОБА_13 та ФОП «ОСОБА_25» був укладений договір оренди № 13/08-2014-2 від 13 серпня 2014 року даного автомобіля та на виконання даного договору було складено акт прийому передачі легкового автомобіля. 22 листопада 2014 року ФОП «ОСОБА_25» в особі працівника ОСОБА_15 було передано автомобіль в прокат ОСОБА_11 відповідно до договору прокату легкового автомобіля № ДБП-288 від 22 листопада 2014 року. 27 листопада 2014 року ОСОБА_11 відповідно до умов договору та акту-передачі легкового автомобіля, мав повернути даний автомобіль (однак на зв'язок не вийшов). 28 листопада 2014 року ОСОБА_13 звернувся до Ордженікідзевського РУГУ МВС України в м. Запорожжя з заявою про вчинення злочину передбаченого ст. 289 КК України. В ході справи було встановлено, що 29 листопада 2014 року в Голосіївському РУГУ МВС в м. Києві зареєстроване аналогічне звернення ОСОБА_16 (працівник ФОП «ОСОБА_25»). Всі матеріали справи були передані до Голосіївського РУГУ МВС в м. Києві по місцю вчиненню злочину. В ході розслідування було встановлено, що 25 листопада 2014 року ОСОБА_3 було видано нову довіреність ВТВ № 753238, посвідченою приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Черновою О.І., на ОСОБА_5 з правом на відчуження даного автомобіля. 27 листопада 2014 року діючи на підставі довіреності від 25 листопада 2015 року ВТВ № 753238 ОСОБА_5 уклав договір купівлі продажу автомобіля TOYOTA CAMRY 2008 р.в., сірого кольору, д.н.з. НОМЕР_4, номер кузова НОМЕР_2, та на підставі довідки рахунку № 2929222 від 27 листопада 2015 року виданою ТОВ «БМ ГРУПП» автомобіль був знятий з реєстрації і зареєстрований на ОСОБА_4 28 листопада 2014 року ОСОБА_4 уклав договір купівлі продажу автомобіля TOYOTA CAMRY 2008 р.в., сірого кольору, д.н.з. НОМЕР_4, номер кузова НОМЕР_2 та на підставі довідки рахунку № 2899938 від 28 листопада 2015 року виданою ПП «Шлях 2002» автомобіль був знятий з реєстрації і зареєстрований за ОСОБА_1 В свою чергу, 26 травня 2015 року слідчим СВ Голосіївського РУ ГУ МВС України в м. Києві лейтенантом міліції ОСОБА_17 було винесено постанову про призначення почеркознавчої експертизи підпису ОСОБА_3 в довіреності від 25 листопада 2014 року ВТВ № 753238. 28 травня 2015 року судовим експертом ОСОБА_18 було надано висновок експерта № 427 в якому зазначалось, що «Підпис та рукописний текст в довіреності ВТВ № 753238 від 25 листопада 2014 року в графі «Підпис», виконано не ОСОБА_3, а іншою особою. Так, як матеріалами справи, а саме висновком експерта, доводиться факт укладення правочину поза волею позивача, то правочин є недійсним з моменту його укладення у відповідності до ст. 203 та 215 Цивільного кодексу України. Отже, всі інші правочини, які були вчинені також не створюють юридичних наслідків як зазначається ст. 216 ЦПК. Водночас існування даних договорів не дає можливості належним чином користуватися майном в частині подальшої здачі його в оренду.

Позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом - ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги, заявлені у первісному позові підтримала в повному обсязі, проти зустрічного позову заперечувала. Пояснила суду, що спірний автомобіль нею було придбано 28 листопада 2014 року у гр. ОСОБА_4 для особистих цілей. Спочатку було заявлено вартість автомобіля в сумі 12 000 доларів США, проте при проведенні огляду автомобіль було придбано за 10 000 доларів США. Нею було перевірено наявність обмежень на автомобіль, також було проведено експертизу, зроблено довідку-рахунок та придбано автомобіль. При придбанні нею автомобіля був також присутній її знайомий - гр. ОСОБА_8 При цьому, ОСОБА_4 пред'явив паспорт та технічний паспорт на автомобіль. Зазначила, що раніше ОСОБА_4 вона не бачила та не знала. Після придбання автомобіля, вона віддала його знайому ОСОБА_8 для здійснення ремонтних робіт, так як в кермі авто щось замкнуло. Після цього, ОСОБА_8 було зупинено працівниками ДАІ та повідомлено, що авто перебуває під арештом. Зазначила, що під час купівлі спірного автомобіля її дещо збентежив той факт, що право власності на спірний автомобіль ОСОБА_4 набув 27 листопада 2014 року, у зв'язку з чим всі дані про право власності нею було перевірено через МРЕВ.

Представник позивача за первісним позовом та відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_1 - ОСОБА_19 в судовому засіданні заявлені первісні позовні вимоги підтримав, проти зустрічного позову заперечував. Пояснив суду, що позивач ОСОБА_1 з метою придбання автомобіля розмістила оголошення про намір придбати автомобіль. В подальшому, їй зателефонував ОСОБА_20 і запропонував спірний автомобіль, на що вона погодилася. Після було здійснено огляд автомобіля, перевірено відомості про автомобіль у відповідних базах державних органів. При цьому, позивач ОСОБА_1 здійснила всі дії для перевірки права власності ОСОБА_20 на автомобіль у МРЕВ. Після перевірки було встановлено, що ОСОБА_20 є власником авто і будь-яких заборон немає. Таким чином, у позивача не було підстав вважати, що ОСОБА_20 не мав права власності на автомобіль. Також, зазначила, що відповідачам за первісним позовом було відомо про передачу спірного автомобіля третім особам.

Представник відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом ОСОБА_3 - ОСОБА_21 в судовому засіданні первісний позов не визнав, зустрічні позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Пояснив суду, що ОСОБА_3 на праві власності належав спірний автомобіль. Нею 13 травня 2013 року було видано довіреність на ім'я ОСОБА_13 та ОСОБА_2 для здачі автомобіля в оренду та отримання доходу. До 13 серпня 2014 року автомобіль перебував у ОСОБА_13 та ОСОБА_2 Будь-яких довіреностей на ім'я ОСОБА_5 з боку ОСОБА_3 оформлено не було. Так, дійсно між ОСОБА_13, який був уповноважений ОСОБА_3 на підставі довіреності, та ФОП «ОСОБА_25» було укладено договір оренди спірного автомобіля. В подальшому, з боку ФОП «ОСОБА_25» автомобіль було передано в прокат ОСОБА_11 27 листопада 2014 року ФОП «ОСОБА_25» звернувся до ОСОБА_11 щодо повернення автомобіля, а в подальшому, 29 листопада 2014 року - в районне управління ГУ МВС України в м. Києві із заявою про зникнення автомобіля.

Представник відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом ОСОБА_3 та третьої особи за зустрічним позовом ОСОБА_2 - ОСОБА_22 в судовому засіданні первісний позов не визнав, зустрічні позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

Третя особа за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_4 в судове засідання не з'явився, про день, час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином.

Відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_5 в судове засідання не з'явився, про день, час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином, суд про причини неявки не повідомив.

Третя особа за зустрічним позовом - приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Чернова О.І. в судове засідання не з'явилася, надіслала до суду письмові пояснення, в яких також просила суд розглянути справу без її присутності.

За таких обставин суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність ОСОБА_23, відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_5 та третьої особи за зустрічним позовом - приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Чернової О.І.

Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, приходить до наступного.

Як вбачається з свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, автомобіль марки TOYOTA CAMRY 2008 р.в., сірого кольору, д.н.з. НОМЕР_4, номер кузова НОМЕР_2 зареєстрований за ОСОБА_3, дата реєстрації - 11 травня 2013 року (а.с.87, Том 1).

13 травня 2013 року ОСОБА_3 на підставі довіреності уповноважила ОСОБА_13 або ОСОБА_14 або ОСОБА_2 кожного діючи самостійно, незалежно один від одного, бути її представниками в органах Державтоінспекції, міліції, державній та приватних охоронних структурах, страхових компаніях, станціях технічного обслуговування, з питань, пов'язаних з реєстрацією, проходженням технічного огляду, встановленням додаткового охоронного та навігаційного обладнання, моніторингу переміщень та охорони автомобіля, експлуатації та ремонту належного їй на праві власності автомобіля, зареєстрованого 11 травня 2013 року в ВРЕР-9 УДАІ в м. Києві, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_8, виданим 11 травня 2013 року ВРЕР-9 УДАІ в м. Києві, марка якого TOYOTA, модель - CAMRY, рік випуску - 2008, колір - сірий, номер шасі (кузова, рами): НОМЕР_2, тип ТЗ - легковий сєдан - В, реєстраційний номер НОМЕР_5, для чого надала їм право, зокрема, керувати цим автомобілем, укладати та підписувати договори прокату та оренди автомобіля (а.с.88, Том 1).

В подальшому, 13 серпня 2014 року між ОСОБА_13 та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_10 було укладено договір № 13/08-2014-2 оренди легкового автомобіля, за яким орендодавець ОСОБА_13 передав, а орендар Фізична особа-підприємець ОСОБА_10 прийняв у строкове платне користування легковий автомобіль TOYOTA, модель - CAMRY, рік випуску - 2008, колір - сірий, номер шасі (кузова, рами): НОМЕР_2, тип ТЗ - легковий сєдан - В, реєстраційний номер НОМЕР_5 (а.с.91-92, Том 1). Факт передачі автомобіля в оренду підтверджується актом приймання-передачі легкового автомобіля від 13 серпня 2014 року (а.с.93, Том 1).

22 листопада 2014 року між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_10 та ОСОБА_11 було укладено договір № ДБП-288 прокату легкового автомобіля, за яким наймодавець ФОП ОСОБА_10 передав, а наймач ОСОБА_11 прийняв у строкове платне користування легковий автомобіль TOYOTA CAMRY НОМЕР_5 (а.с.95-96, Том 1). Факт передачі автомобіля в прокат підтверджується актом приймання-передачі легкового автомобіля, за яким строк повернення автомобіля встановлено - 27 листопада 2014 року (а.с.97, Том 1).

В подальшому, на підставі довіреності ВТВ № 753238 ОСОБА_3 від 25 листопада 2014 року, гр. ОСОБА_5 був уповноважений керувати, розпоряджатися (продати, подарувати, обміняти та інше) належний ОСОБА_3 автомобіль TOYOTA CAMRY, 2008 року випуску, номер шасі НОМЕР_2, реєстраційний номер НОМЕР_5 (а.с.106, Том 1).

27 листопада 2014 року на підставі довідки-рахунку серії ВІА № 2929222 автомобіль TOYOTA CAMRY, 2008 року випуску, номер шасі НОМЕР_2, реєстраційний номер НОМЕР_5 було відчужено на користь ОСОБА_4 (а.с.109, Том 1).

28 листопада 2014 року на підставі довідки-рахунку серії ВІА № 899938 автомобіль TOYOTA CAMRY, 2008 року випуску, номер шасі НОМЕР_2, реєстраційний номер НОМЕР_5 було відчужено на користь ОСОБА_1 (а.с.10, том 1).

28 листопада 2014 року на ім'я ОСОБА_1 було видано свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу - автомобіля TOYOTA CAMRY, 2008 року випуску, номер шасі НОМЕР_2, реєстраційний номер НОМЕР_5 (а.с.9, Том 1).

Таким чином, на підставі довідки-рахунку, що підтверджує реалізацію транспортного засобу, тобто перехід права власності на транспортний засіб від продавця до покупця та є оформленням договірних відносин купівлі-продажу транспортного засобу, спірний автомобіль було зареєстровано за ОСОБА_1

В подальшому, транспортний засіб TOYOTA CAMRY, 2008 року випуску, номер шасі НОМЕР_2, реєстраційний номер НОМЕР_5 був затриманий співробітниками ДАІ як оголошений у розшук на підставі рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 08 грудня 2014 року.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 08 грудня 2014 року, на автомобіль марки «TOYOTA», моделі «CAMRY», д.н.з. НОМЕР_4, сірого кольору, номер кузова НОМЕР_2 накладено арешт (а.с.22-25, Том 1).

В обґрунтування заявлених первісних позовних вимог, сторона позивача за первісним позовом посилалася на той факт, що ОСОБА_1 є добросовісним набувачем спірного автомобіля, при цьому при придбанні спірного автомобіля вчинила всі дії, направлені на перевірку права власності ОСОБА_20, відсутності заборон на відчуження спірного автомобіля.

Так, статтею 328 Цивільного кодексу України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Як роз'яснено в п. 25 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року № 5, набувач визнається добросовісним, якщо при вчиненні правочину він не знав і не міг знати про відсутність у продавця прав на відчуження майна, наприклад, вжив усіх розумних заходів, виявив обережність та обачність для з'ясування правомочностей продавця на відчуження майна. При цьому в діях набувача не повинно бути і необережної форми вини, оскільки він не лише не усвідомлював і не бажав, а й не допускав можливості настання будь-яких несприятливих наслідків для власника.

Таким чином, набувач визнається добросовісним, якщо він не знав і не повинен був знати про незаконність свого володіння. Тобто, якщо набувач знав про те, що продавець не має законних підстав для того щоб продати таке майно, це буде підставою для того щоб визнати такого набувача недобросовісним. Добросовісність набувача презумується, тобто незаконний набувач буде вважатися добросовісним доки не буде доведено протилежне.

Відповідно до ст. 57 Цивільного процесуального кодексу України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Будучи допитаним в судовому засіданні свідок ОСОБА_8 пояснив суду, що являється знайомим ОСОБА_1 Вона звернулася до нього з проханням допомогли придбати автомобіль для майбутнього продажу. Саме він надавав оголошення про купівлю автомобіля та йому подзвонив ОСОБА_4 щодо купівлі спірного автомобіля та запропонував зустрітися. Він зустрівся з ОСОБА_4, з ним було ще двоє осіб, вони оговорили вартість автомобіля, після він подзвонив ОСОБА_1, вона приїхала та вони разом поїхали до ДАІ, провели експертизу, перевірили можливість накладеного арешту на автомобіль через ВРЕР. ОСОБА_4 для підтвердження права власності надав технічний паспорт. На питання чому він продає автомобіль, ОСОБА_4 сказав, що автомобіль йому не сподобався. Зазначив, що згідно оголошення, ціна автомобіля була вказана у сумі 12 000 доларів США. При цьому, після купівлі автомобіля, він також займався ремонтуванням останнього.

Будучи допитаною в судовому засіданні в якості свідка відповідач за первісним позовом, позивач за зустрічним ОСОБА_3 пояснила суду, що її чоловік ОСОБА_24 та ОСОБА_13 вирішили організували бізнес щодо передачі автомобіля у прокат та проведення ремонту, у зв'язку з чим об'єднавши кошти ними було придбано спірний автомобіль. Кожним було надано по 10 000 доларів США, письмово питання щодо коштів вони не оформлювали. Право власності на автомобіль було оформлено на неї за спільні кошти її сім'ї та ОСОБА_13 На ОСОБА_13, його дружину ОСОБА_2 була оформлена довіреність на право користування автомобілем. Після купівлі автомобіля вона ним не користувалася, а одразу передала ОСОБА_13, так як необхідно було провести невеликий ремонт автомобіля. Зазначила, що хто такий ОСОБА_14 вона не пам'ятає, при цьому довіреність оформлювалась саме для здачі автомобіля оренду. Про наявність договору прокату з ФОП «ОСОБА_25» їй нічого не відомо. ОСОБА_13 говорив їй про те, кому здає та коли автомобіль, проте вона цих відомостей не пам'ятає. Прибутку від оренди вона не отримувала, так як були значні витрати на автомобіль (страховка, купівля навігатору, техогляд). Зазначила, що не заперечувала щодо тих дій, які були вчинені ОСОБА_13 щодо автомобіля. Після викрадення автомобіля, вона зверталася до міліції, про висновок експертизи щодо довіреності ОСОБА_3 вона знає, проте з матеріалами справи не ознайомлювалася.

Будучи допитаною в судовому засіданні в якості свідка відповідач за первісним позовом, третя особа за зустрічним - ОСОБА_2, пояснила суду, що в травні 2014 року за спільні кошти її та її чоловіка ОСОБА_13 та кошти сім'ї ОСОБА_3 ними було придбано спірний автомобіль для здачі останнього в оренду та отримання доходу. Даним питанняи займався її чоловік ОСОБА_13 Через 1,6 років після придбання автомобіля чоловік передав його в оренду, після чого автомобіль зник. Так, як ОСОБА_13 не було у місті, саме вона звернулася до міліції із заявою про зникнення автомобіля. Зазначила, що вона була включена у довіреність на право користування автомобілем, оскільки чоловік часто був у роз'їздах та вона підписувала відповідні договори та інші документи на автомобіль. Автомобіль вона бачила останній раз при купівлі останнього. ОСОБА_14, який також був включений у довіреність від імені ОСОБА_3 являється її рідним братом та був вписаний у довіреність на випадок її відсутності та відсутності ОСОБА_13 Зазначила, що автомобіль було придбано на ім'я ОСОБА_3, але в користування автомобіль перебував у її чоловіка, він здавав його в оренду. Їй відомо, що ФОП ОСОБА_10 працював з її чоловіком, але договору прокату автомобіля вона не бачила, їй не відомо, де був автомобіль після здачі його в прокат. Після зникнення автомобіля, ФОП ОСОБА_10 повідомив її чоловіка про цей факт, після чого ОСОБА_13 одразу повідомив її та вона звернувся до міліції. При цьому, при здачі в оренду автомобіля, значного доходу вони не отримували, так як автомобіль необхідно було ремонтувати.

Відповідно до ст. 330 Цивільного кодексу України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Як роз'яснено в п. п. 8, 24 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року № 5, відповідно до статей 330, 334 ЦК право власності на нерухоме майно, відчужене особою, яка не мала на це права, виникає у добросовісного набувача з моменту реєстрації права на таке майно, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу воно не може бути витребувано у нього.

Під час розгляду позову про витребування майна відповідач згідно зі статтею 388 ЦК має право заперечити проти позову про витребування майна з його володіння шляхом подання доказів відплатного придбання ним цього майна в особи, яка не мала права його відчужувати, про що він не знав і не міг знати (добросовісний набувач). У такому разі пред'явлення зустрічного позову про визнання добросовісним набувачем не вимагається і, крім того, не є належним способом судового захисту (стаття 16 ЦК), оскільки добросовісність набуття - це не предмет позову, а одна з обставин, що має значення для справи та підлягає доказуванню за позовом про витребування майна. Разом із тим відплатність придбання майна сама по собі не свідчить про добросовісність набувача.

Як роз'яснено в п. 25 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року № 5, до вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (пункт 3 частини першої статті 388 ЦК) відносяться, зокрема, такі випадки, як вчинення правочину під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника власника з другою стороною, тобто у всіх випадках, коли майно вибуло з володіння поза волею власника (або законного володільця). Набувач не може бути визнаний добросовісним, якщо на момент вчинення правочину з набуття майна право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно було зареєстроване не за відчужувачем або у цьому реєстрі був запис про судовий спір відносно цього майна (обтяження). Водночас запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про право власності відчужувача не є безспірним доказом добросовісності набувача. Відповідач може бути визнаний добросовісним набувачем за умови, що правочин, за яким він набув у володіння спірне майно, відповідає усім ознакам дійсності правочину, за винятком того, що він вчинений при відсутності у продавця права на відчуження. Власник має право спростувати заперечення набувача про його добросовісність, довівши, що під час вчинення правочину набувач повинен був засумніватися у праві відчужувача на відчуження майна.

Відповідно до висновку експерта № 427 від 28 травня 2015 року, складеного Науково-дослідним експертно-криміналістичним центром Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві в рамках кримінального провадження, підпис та рукописний текст в довіреності ВТВ № 753238 від 25 листопада 2014 року в графі «Підпис», виконаний не ОСОБА_3, а іншою особою (а.с.118-127, Том 1).

Таким чином, спірний автомобіль вибув із права власності власника ОСОБА_3 на підставі довіреності, яка останньою не підписувалася, тобто поза її волею, як власника транспортного засобу. При цьому, під час придбання автомобіля ОСОБА_1, як встановлено судом, були здійснені всі дії, направлені на перевірку належного права власності ОСОБА_4 на спірний автомобіль, що свідчить про беззаперечно добросовісність у набутті права власності з боку ОСОБА_1

В той же час, відповідно до ст. 388 Цивільного кодексу України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Як роз'яснено в п. 26 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року № 5, відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК.

З огляду на викладене вбачається, що власник майна має право вимагати витребування свого майна у добросовісного набувача у разі, якщо майно вибуло з його володіння не з його волі, у зв'язку відсутні правові підстави визнання права власності на спірний автомобіль за ОСОБА_1 та визнання її добросовісним набувачем, оскільки законодавчо відсутні підстави для неможливості витребування з боку власника транспортного засобу у добросовісного набувача, враховуючи той факт, що майно вибуло з володіння власника не з його волі.

Аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, суд приходить до висновку паро відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа без самостійних вимог: ОСОБА_4 про визнання добросовісним набувачем.

Щодо заявлених зустрічних позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі продажу автомобіля TOYOTA CAMRY 2008 р.в., сірого кольору, д.н.з. НОМЕР_4, номер кузова НОМЕР_2 укладеного між ОСОБА_5 (який діяв на підставі довіреності від 25 листопада 2014 року ВТВ № 753238 посвідченою приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Черновою О.І.) та ОСОБА_4 оформленого довідкою-рахунком № 2929222 від 27 листопада 2014 року виданого ТОВ «БМ ГРУПП» та скасування запису про право власності на даний автомобіль за ОСОБА_4 в базі даних ЦБДР та АС (Центр безпеки дорожнього руху та Автоматизованих систем); визнання недійсним договору купівлі продажу автомобіля TOYOTA CAMRY 2008 р.в., сірого кольору, д.н.з. НОМЕР_4, номер кузова НОМЕР_2 укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 оформленого довідкою-рахунком № 2899938 від 28 листопада 2014 року виданого ПП «Шлях 2002» та скасування запису про право власності на даний автомобіль за ОСОБА_1 в базі даних ЦБДР та АС (Центр безпеки дорожнього руху та Автоматизованих систем), то суд зазначає наступне.

Як роз'яснено в п. 22 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року № 5, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 ЦК). Якщо в такій ситуації (саме так обґрунтовано підставу позову) пред'явлений позов про визнання недійсними договорів про відчуження майна, суду під час розгляду справи слід мати на увазі правила, встановлені статтями 387, 388 ЦК. У зв'язку із цим суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові суду від 18 вересня 2013 року у справі № 6-95цс13, за загальним правилом ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Згідно зі ст. 330 ЦК України майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Право особи, яка вважає себе власником майна, не підлягає захистові шляхом задоволення позову до чергового добросовісного набувача з використанням правового механізму, установленого ст. ст. 215, 216 ЦК України. Норма ч. 1 ст. 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.

У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України.

Статтею 16 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути:1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Статтею 11 ЦПК України, врегульовуючи принцип диспозитивності цивільного судочинства, визначає, що особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Таким чином, з огляду на викладене вбачається, що позивачем за зустрічним позовом ОСОБА_3 обрано невірний спосіб захисту свого порушеного права, враховуючи, що власник майна при вибутті майна з його володіння поза його волею, має право витребувати його у добросовісного набувача, при цьому визнання правочинів недійсними не є належно обраним способом захисту порушеного права, у зв'язку з чим зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3 не підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

За нормою статті 4 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

У відповідності до ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 та зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 та відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа без самостійних вимог: ОСОБА_4 про визнання добросовісним набувачем, та зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Чернова О.І., ОСОБА_2 про визнання договорів купівлі продажу недійсними.

Враховуючи наведене та керуючись ст. ст. 16, 215, 216, 328, 330, 388 Цивільного кодексу України, Постановою Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року № 5, ст.ст. 1, 4, 10, 11, 56, 57, 58, 60, 61, 208, 209, 212-215, 218, 294 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В:

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа без самостійних вимог: ОСОБА_4 про визнання добросовісним набувачем - відмовити.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Чернова О.І., ОСОБА_2 про визнання договорів купівлі продажу недійсними - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: