УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючогоТкачука О.С.,
суддів: Висоцької В.С., Колодійчука В.М.,Гримич М.К., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_6, ОСОБА_7 про стягнення кредитної заборгованості, за касаційною скаргою ОСОБА_6, ОСОБА_7 на рішення апеляційного суду Чернігівської області від 16 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2015 року публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк») звернулося до суду з позовом, у якому просило стягнути в солідарному порядку з ОСОБА_6, ОСОБА_7 на користь банку 262 233,82 доларів США (еквівалент 5 508 473 грн 48 коп.) кредитної заборгованості та 3 654 грн витрат по сплаті судового збору.

Позовні вимоги ПАТ «Укрсоцбанк» обґрунтувало тим, що 20 грудня 2007 року між позичальником ОСОБА_6 та позикодавцем Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (правонаступник - ПАТ «Укрсоцбанк») було укладено кредитний договір за умовами якого банк надав позичальникові 120 тис. доларів США кредиту під 12 % річних терміном до 14 грудня 2032 року.

Того ж дня між банком, позичальником ОСОБА_6 та поручителем ОСОБА_7 було укладеного договір поруки, за умовами якого поручитель зобов'язався перед банком у повному обсязі солідарно відповідати за виконання позичальником вказаних вище кредитних зобов'язань.

17 липня 2009 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_6 укладено додаткову угоду до кредитного договору за умовами якої кредитор надав позичальникові 129 188,94 доларів США кредиту під 14 % терміном до 14 грудня 2037 року.

Того ж дня було укладено між банком позичальником ОСОБА_6 та поручителем ОСОБА_7 додаткову угоду до договору поруки, за умовами якої було внесено зміни до основного договору поруки щодо розміру повернення кредиту, порядку його сплати та процентної ставки.

Посилаючись на неналежне виконання позичальником кредитних зобов'язань та наявність непогашеної кредитної заборгованості, позивач просив суд стягнути солідарно з відповідачів кредитну заборгованість, розраховану станом на 04 червня 2015 року.

Заперечуючи проти позову, представник відповідачів ОСОБА_8 просив суд відмовити у його задоволенні через пропуск позивачем строку позовної давності та відсутності клопотання про його поновлення. Представник відповідачів ОСОБА_8 зазначив, що право на звернення до суду із вказаним позовом у позивача виникло 12 травня 2011 року, а позов до суду пред'явлено у червні 2015 року, тобто більше ніж через 3 роки.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 05 жовтня 2015 року в позові відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Чернігівської області від 16 грудня 2015 року рішення районного суду скасовано та ухвалено у справі нове судове рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Стягнуто в солідарному порядку з відповідачів на користь позивача 196 816,39 доларів США кредитної заборгованості, що еквівалентно згідно з курсом НБУ станом на 04 червня 2015 року (22,1477 грн = 1 долар США) становить 4 359 021 грн 72 коп., яка складається з: 115 740 доларів США заборгованості за кредитом; 53 478,99 доларів США заборгованості по процентам; 7 403,14 доларів США пені за несвоєчасне повернення кредиту (еквівалент 163 962 грн 52 коп.); 20 194,26 доларів США пені за несвоєчасну сплату процентів (еквівалент 447 256 грн 41 коп.).

Стягнуто з відповідачів на користь позивача судові витрати за розгляд справи в судах першої та апеляційної інстанцій - по 2 877 грн 53 коп. з кожного.

У касаційній скарзі ОСОБА_6, ОСОБА_7 просять скасувати рішення апеляційного суду Чернігівської області від 16 грудня 2015 року і залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним і обґрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

При розгляді справи судом першої інстанції встановлено, що 20 грудня 2007 року між позичальником ОСОБА_6 та позикодавцем Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» було укладено кредитний договір за умовами якого банк надав позичальникові 120 тис. доларів США кредиту під 12 % річних терміном до 14 грудня 2032 року.

Того ж дня між банком, позичальником ОСОБА_6 та поручителем ОСОБА_7 було укладеного договір поруки, за умовами якого поручитель зобов'язався перед банком у повному обсязі солідарно відповідати за виконання позичальником вказаних вище кредитних зобов'язань.

17 липня 2009 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_6 укладено додаткову угоду до кредитного договору за умовами якої кредитор надав позичальникові 129 188,94 доларів США кредиту під 14 % терміном до 14 грудня 2037 року.

Того ж дня було укладено між банком позичальником ОСОБА_6 та поручителем ОСОБА_7 додаткову угоду до договору поруки, за умовами якої було внесено зміни до основного договору поруки щодо розміру повернення кредиту, порядку його сплати та процентної ставки.

Встановлено судом, що останній платіж по тілу кредиту позичальник ОСОБА_6 здійснила 20 листопада 2008 року, а останній платіж по сплаті процентів за користування кредитом було здійснено 11 лютого 2011 року. Згідно з умовами п. 4.5 кредитного договору та, враховуючи порушення позичальником договірних зобов'язань по своєчасному поверненню кредитних коштів, суд дійшов висновків, що строк користування кредитом змінився і він сплив 12 травня 2011 року. Разом з тим, 05 січня 2012 року банк отримав від позичальника письмову заяву, зі змісту якої вбачається, що ОСОБА_6 визнала свій борг.

На підставі наведеного суд першої інстанції дійшов висновків, що строк позовної давності на звернення банку до суду із вказаним позовом переривався і розпочався знову 05 січня 2012 року, сплив 06 січня 2015 року. Позов подано до суду лише 12 червня 2015 року, більше ніж через 3 роки, що з урахуванням заяви представника відповідачів про застосування наслідків спливу строку позовної давності та вимог ч. 4 ст. 267 ЦК України стало підставою для відмови судом першої інстанції в позові за спливом позовної давності.

Апеляційний суд з такими висновками не погодився, встановив, що позов є обґрунтованим в частині вимог про стягнення кредитної заборгованості за останні 3 роки та в частині стягнення пені за останній рік перед зверненням до суду із вказаним позовом, оскільки п. 6.11 кредитного договору передбачено, що заборгованість по кредиту та процентам здійснюється частинами кожного місяця і початок строку позовної давності повинен обраховуватися з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобов'язань окремо і сторони погодили не тільки строк дії договору, а і строки виконання зобов'язань із щомісячним погашенням платежів окремо (графік платежів).

Пославшись на норми ст. ст. 1054, 254, 257, 258 ЦК України та, взявши за основу наданий позивачем розрахунок кредитної заборгованості і межі заявлених позовних вимог, суд апеляційної інстанції дійшов висновків про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог у обраний судом спосіб з покладенням обов'язку по поверненню частини непогашеної кредитної заборгованості на позичальника та поручителя в солідарному порядку. Питання щодо розподілу судових витрат вирішено апеляційним судом з посиланням на норми ст. 88 ЦПК України.

З такими висновками апеляційного суду погодитися не можна.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Визначення поняття зобов'язання міститься у ч. 1 ст. 509 ЦК України.

Відповідно до цієї норми зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).

Згідно зі ст. ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Якщо в зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобов'язання» (ст. ст. 530, 631 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.

При цьому перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Відповідно до ч. 5 ст. 261 ЦК України за зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Згідно із п. 4.5. кредитного договору (а. с. 10), у разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обов'язків, визначених пунктами 3.3.8. (сплата процентів), 3.3.9. (своєчасна та в належному розмірі сплата кредиту й процентів) цього договору, протягом більше, ніж 90 календарних днів, строк користування кредитом вважається таким, що сплив та відповідно позичальник зобов'язаний протягом одного робочого дня погасити кредит в повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції (штраф, пеню).

Таким чином, сторони кредитних правовідносин врегулювали у договорі питання дострокового повернення коштів, тобто зміни строку виконання основного зобов'язання, та визначили умови такого повернення коштів.

Судом першої інстанції встановлено, що останній платіж по тілу кредиту позичальник ОСОБА_6 здійснила 20 листопада 2008 року, а останній платіж по сплаті процентів за користування кредитом було здійснено 11 лютого 2011 року, а тому, за визначенням пункту 4.5. договору кредиту, строк користування кредитом вважається таким, що сплив через 90 днів. Як зазначено вище, позичальник визнала борг, направивши позивачеві відповідну заяву, а тому висновки суду першої інстанції про переривання строку позовної давності та необхідність його обчислення, починаючи з 05 січня 2012 року, заслуговують на увагу. Апеляційний суд мав дані обставини перевірити та врахувати при розгляді справи, чого зроблено не було.

Слід зазначити, що до аналогічних правових висновків дійшов і Верховний Суд України, висловивши свою правову позицію з даного питання у постанові від 02 грудня 2015 року, справа № 6-249цс15, яка за правилами ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для врахування судом/судами при розгляді справ.

При обґрунтуванні вимог касаційної скарги заявники також звертають увагу касаційного суду на помилковість висновків суду апеляційної інстанції щодо часткового дотримання позивачем строків звернення до суду з даним позовом, як наслідок - невідповідність вимогам закону висновків апеляційного суду щодо предмета та підстав позову, порушення апеляційним судом норм ст. 303, 212-214 ЦПК України при розгляді даної справи в апеляційному порядку та перевірці законності і обґрунтованості висновків районного суду щодо обґрунтованості заявлених позивачем вимог.

Оскільки апеляційним судом не виконано у повній мірі вимоги ст. 303 ЦПК України, порушено принципи закріплені у ст. ст. 213, 214 ЦПК України, та ухвалено у справі судове рішення з порушенням вимог Закону, колегія суддів касаційного суду дійшла висновків про необхідність скасування оспорюваного судового рішення апеляційного суду з передачею справи на розгляд до суду апеляційної інстанції, як це передбачено вимогами ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6, ОСОБА_7 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Чернігівської області від 16 грудня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийО.С. Ткачук
Судді:В.С. Висоцька М.К. Гримич В.М. Колодійчук І.М. Фаловська