Справа №473/487/16-ц 06.05.2016 06.05.2016 06.05.2016
Справа №473/487/16-ц Головуючий у першій інстанції Старжинська О.Є.
Провадження №22-ц/784/794/16 Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Ухвала

Іменем України

06 травня 2016 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого - Серебрякової Т.В.,

суддів: Галущенка О.І., Самчишиної Н.В.,

із секретарем судового засідання Гавор В.Б.,

за участі представника позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_4,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_3 рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 25 лютого 2016 року, ухвалене у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Олександрівської селищної ради Вознесенського району Миколаївської області, ОСОБА_5, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Управління Держгеокадастру у Вознесенському районі Миколаївської області, про визнання права власності на нерухоме майно,

УСТАНОВИЛА:

У січні 2016 року ОСОБА_3 пред'явив вищевказаний позов до Олександрівської селищної ради Вознесенського району Миколаївської області та ОСОБА_5.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що відповідно до договору купівлі-продажу від 27 грудня 2003 року, визнаного рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 25 березня 2015 року дійсним, позивач ОСОБА_3 є власником житлового будинку АДРЕСА_1.

За вказаним будинком закріплена земельна ділянка, площею 0.2500 га, яка передана для індивідуального житлового будівництва та земельна ділянка, площею 0.1700 га, яка передана для ведення особистого підсобного господарства, та які належать ОСОБА_5 на підставі державних актів на право приватної власності.

Посилаючись на те, що внаслідок переходу у 2015 році права власності на житловий будинок до нього перейшло і право власності на земельну ділянку за вищевказаною адресою, позивач просив позов задовольнити, визнати за ним право власності на земельну ділянку площею 0.1700 га для ведення особистого підсобного господарства та земельну ділянку площею 0.2500 га для індивідуального житлового будівництва, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 25 лютого 2016 року у задоволені позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив із того, що при переході до позивача права власності на житловий будинку, право на земельну ділянку до нього не перейшло, оскільки сторони не укладали будь-яких цивільно-правових угод щодо землі.

З такими висновками міськрайонного суду колегія суддів не у повній мірі погоджується з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, ст.1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.1,3-4,10-11,303 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Судом першої інстанції встановлено, що на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу житлового будинку від 26 листопада 2003 року відповідач ОСОБА_5 продала ОСОБА_6 житловий будинок АДРЕСА_1.

27 грудня 2003 року позивач ОСОБА_3 за біржовим договором купівлі-продажу купив у ОСОБА_6 вказаний житловий будинок АДРЕСА_1.

Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 25 березня 2015 року договір купівлі-продажу вищевказаного будинку між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 визнано дійсним, а 21 липня 2015 року позивач зареєстрував право власності на обумовлений будинок в реєстраційній службі Вознесенського міськрайонного управління юстиції Миколаївської області.

Власником двох земельних ділянок, розташованих за вищевказаною адресою є попередній власник житлового будинку ОСОБА_5 на підставі державних актів на право приватної власності на землю, зокрема площею 0.1700 га наданої для ведення особистого підсобного господарства та площею 0.2500 га наданої для обслуговування житлового будинку.

Звертаючись до суду із позовом, позивач підставою набуття права власності на спірні земельні ділянки зазначав перехід до нього у 2015 році права власності на розташований на них об'єкт нерухомості.

Відповідно до ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом і є непорушним.

Згідно зі ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За положенням ст.4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

За правилами ст.16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до частин 1,2 ст.78 ЗК України (2001 року) право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Поняття земельної ділянки як об'єкта права власності визначено у ч.1 ст.79 ЗК України як частини земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

При переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 01 січня 2002 року, згідно з положеннями чинної до цієї дати ст.30 ЗК України (в редакції 1990 року) до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження. Після 31 грудня 2001 року в таких випадках право власності на земельну ділянку або її частини могло переходити відповідно до ст.120 ЗК України (в редакції 2001 року) на підставі цивільно-правових угод, а право користування на підставі договору оренди, укладених відповідно відчужувачем або набувачем.

На відміну від норми ст.30 ЗК Української РСР (1990 року), яка в імперативній формі передбачала автоматичний перехід права власності на земельну ділянку у разі переходу права власності на будівлю і споруду, ч.1 ст.120 ЗК України (в редакції, чинній на час укладення договору купівлі-продажу житлового будинку - 27 грудня 2003 року) визначила, що при переході права власності на будівлю і споруду до набувача нерухомого майна право власності на земельну ділянку, на якій розташовані будівля або споруда, може переходити на підставі цивільно-правових угод між власниками земельної ділянки і набувачем будівель або споруд (договори купівлі-продажу, дарування, міни тощо).

Перехід права користування земельної ділянки при переході права власності на будівлю або споруду, які розташовані на ній, також визначається на підставі договору (ч.2 ст.120 ЗК України).

Відповідно до ст.377 ЦК України до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду після 31 грудня 2003 року, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування.

Разом з тим, при відсутності цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об'єкт нерухомості, як і у справі, яка переглядається, слід враховувати наступне.

Аналіз змісту норм ст.120 ЗК України у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені.

Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об'єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

При цьому при застосуванні положень ст.120 ЗК України у поєднанні з нормою ст.125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об'єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об'єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об'єкта права власності.

Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у ч.1 ст.120 ЗК України, особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду стає власником земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

За змістом частин 1,3 ст.626 ЦК України двостороннім договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору.

Отже, правова природа двостороннього договору передбачає волевиявлення обох сторін договору на зміну, припинення або встановлення прав та обов'язків сторін цього договору.

За змістом ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу продавець передає/зобов'язується передати майно (товар), а покупець приймає/зобов'язується прийняти майно (товар).

Суд першої інстанції встановив, що договір купівлі-продажу житлового будинку укладено 27 грудня 2003 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_3

Тому саме між цими суб'єктами цивільних правовідносин виникли права та обов'язки, і саме від ОСОБА_6 мало перейти право власності на спірну земельну ділянку у порядку, передбаченому чинним на той час законодавством. Саме з моменту укладення договору купівлі-продажу та реєстрації нерухомого майна до особи переходить право на земельну ділянку (ст. 657 ЦК України).

Однак, під час розгляду справи в апеляційній інстанції встановлено, що відносно об'єкту нерухомості - житлового будинку АДРЕСА_1, існує інший біржовий договір купівлі-продажу, який укладений 07 лютого 2004 року між тими ж сторонами, що і договір купівлі-продажу нерухомого майна від 27 грудня 2003 року, але за яким наступають інші правові наслідки щодо предмету позову.

Суд першої інстанції встановивши, що позивач набував право власності на житловий будинок згідно договору купівлі-продажу від 27 грудня 2003 року, належним чином не дослідив зміст договору купівлі-продажу від 07 лютого 2004 року (правову оцінку якому надано у іншій цивільній справі №473/5015/14-ц за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_5, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_3, Управління Держземагенства у Вознесенському районі Миколаївської області, про встановлення земельного сервітуту) та не врахував його правових наслідків щодо переходу права власності на земельну ділянку, визначених діючим, на час його укладення, законодавством.

На тепер, апеляційний суд позбавлений такої можливості, оскільки договір купівлі-продажу від 07 лютого 2004 року не був предметом розгляду у суді першої інстанції.

Окрім того, слід зазначити, що продавець житлового будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_6, не була стороною у даній справі, а у разі вирішення справи по суті, судове рішення безпосередньо буде стосуватися її прав та обов'язків.

Оскільки, до повноважень апеляційного суду не відноситься вирішення питання про зміну процесуального становища сторін і залучення до участі у справі співвідповідачів, то апеляційний суд позбавлений можливості перевірити правомірність переходу права власності на земельну ділянку до попереднього власника житлового будинку - ОСОБА_6

Разом з тим, хоча міськрайонний суд і не врахував вищевказаних обставин, однак вірно вирішив спір по суті та з урахуванням того, що внаслідок ухвалення колегією суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області нового рішення результат по суті не зміниться, тому колегія суддів вважає, що судове рішення суду першої інстанції необхідно залишити без змін.

Керуючись ст.ст.303, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 25 лютого 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: О.І. Галущенко

Н.В. Самчишина