Провадження №22-ц/784/1834/16 Суддя по 1 інстанції Мамаєва О.В.
Категорія 39 Доповідач апеляційного суду - ОСОБА_1
Ухвала

Іменем України

2 серпня 2016 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого - Шолох З.Л.,

суддів - Довжук Т.С., Коломієць В.В.,

із секретарем судового засідання - Тищенко Л.С.,

за участю:

- позивача ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3,

- відповідача ОСОБА_4 та його представників ОСОБА_5, ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_2

на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 22 червня 2016 року у справі за

позовом

ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про усунення від права на спадкування,

встановила:

У жовтні 2016 року ОСОБА_2 звернувся з позовом до ОСОБА_4 про усунення його від права на спадкування.

В обгрунтування позову вказував, що 22 березня 2015 року померла його, а також і відповідача, двоюрідна сестра ОСОБА_7. Після смерті якої відкрилася спадщина на квартиру АДРЕСА_1 та на земельну ділянку під № 9,10 для ведення садівництва, площею 0,0895 га, в садовому товаристві «Корабел», розташовану в межах території Калинівської сільської ради Жовтневого району Миколаївської області.

Вони з відповідачем є єдиними спадкоємцями пятої черги за законом (спадкоємців попередніх черг немає) після її смерті й прийняли спадщину, своєчасно подавши заяви про її прийняття до державної нотаріальної контори. На випадок своєї смерті спадкодавиця заповіт не залишила.

Позивач вказував, що ОСОБА_7, будучи особою похилого віку, часто хворіла та потребувала сторонньої допомоги, а останнім часом після тяжкої хвороби та проведеної операції перебувала у безпорадному стані, тому він нею опікувався та надавав матеріальну та іншу допомогу. Натомість відповідач ухилявся від надання допомоги, маючи можливість її надавати.

Посилаючись на викладені обставини та вимоги ч. 5 ст. 1224 ЦК України, позивач просив усунути відповідача від права на спадкування за законом після смерті ОСОБА_7

Заперечуючи проти задоволення позову, відповідач посилався на безпідставність позовних вимог, оскільки він та члени його сімї підтримували та надавали допомогу ОСОБА_7

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 22 червня 2016 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2

В апеляційній скарзі, поданій через свого представника, ОСОБА_2, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду, просив його скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які брали участь у справі, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

За змістом ст. 1258 ЦК України, при спадкуванні за законом спадкове майно переходить до зазначених в законі спадкоємців відповідно до встановленої черговості. Кожна наступна черга за законом одержує право на спадкування лише у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або ж відмови від її прийняття.

Згідно із ч. 1 ст. 1265 ЦК України у пяту чергу право на спадкування за законом мають інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно, причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення. Ступінь споріднення визначається за числом народжень, що віддаляють родича від спадкодавця. Народження самого спадкодавця не входить до цього числа.

Відповідно до ч. 4 ст. 1266 ЦК України двоюрідні брати та сестри спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхній матері, батькові (тітці, дядькові спадкодавця), якби вони були живими на час відкриття спадщини.

Як вбачається із матеріалів справи, 22 березня 2015 року у віці 68 років померла ОСОБА_7, після смерті якої відкрилася спадщина, яку прийняли її двоюрідні брати - позивач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_4, які є спадкоємцями пятої черги за законом відповідно до ч. 1 ст. 1265 ЦК України. На випадок своєї смерті ОСОБА_7 заповіт не залишила. Спадкоємців попередніх черг немає.

На день смерті ОСОБА_7 постійно проживала та була зареєстрована одна в належній їй однокімнатній квартирі АДРЕСА_1, на яку відкрилася спадщина. Крім того, спадщина також відкрилася й на земельну ділянку під № 9, 10 для ведення садівництва, в садовому товаристві «Корабел», розташовану в межах території Калинівської сільської ради Жовтневого району Миколаївської області.

Зазначене підтверджується копією спадкової справи № 318/2015, відкритої 25 травня 2015 року Першою Миколаївською державною нотаріальною конторою Миколаївської області після смерті ОСОБА_7, й сторонами не оспорюється ( а.с. 52-87).

Згідно із вимогами ч. 5 ст. 1224 ЦК України особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухиляються від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

З огляду на зміст цієї норми закону, суд повинен установити як факт ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги, так і факт перебування спадкодавця у безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво, а також потребу спадкодавця в допомозі цієї особи.

Для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права на спадкування відповідно до ч. 5 ст. 1224 ЦК має значення сукупність обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання, перебування спадкодавця у безпорадному стані, потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи. Лише при одночасному настанні наведених обставин і доведеності зазначених фактів в їх сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування.

Як розяснив Пленум Верховного Суду України в п. 6 постанови від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умов свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребував допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення обовязку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення повязане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обовязок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_7 після смерті свого чоловіка, зокрема з 4 листопада 2008 року, проживала одна в належній їй квартирі, отримувала пенсію, останнім часом у розмірі 1500 грн., мала у власності земельну ділянку в садовому товаристві, куди виїжджала для її обробітку, виконувала домашню роботу до дня доставляння її в лікарню 23 листопада 2014 року.

30 листопада 2014 року вона була прооперована в ургентному порядку з приводу герніолапаротомії («гігантська післяопераційна вентральна грижа»), в результаті операції їй була проведена резекція тонкої кишки, проведено дренаж черевної порожнини. 29 січня 2015 року ОСОБА_7 виписана з лікарні, а 22 березня 2015 року померла вдома від сечокамяної хвороби, як зазначено у медичній довідці про причину її смерті (а.с. 15, 33-34).

Судом також встановлено, що ОСОБА_7 у післяопераційний період та у звязку із наявними ускладненнями, перебуваючи у лікарні з 30 листопада 2014 року по 29 січня 2015 року була у безпорадному стані й потребувала сторонньої допомоги. В цей період догляд за нею та необхідну допомогу надавав відповідач та члени його сімї (син ОСОБА_5 та дружина ОСОБА_8).

Зазначені обставини підтвердили в судовому засіданні свідки ОСОБА_9 (медична сестра), ОСОБА_10 (лікар), ОСОБА_11 (санітарка), ОСОБА_8 (дружина відповідача). Крім того, покази свідків узгоджуються із письмовими доказами, зокрема, копіями довіреностей, які видавала ОСОБА_7 на ОСОБА_8 8 грудня 2014 року та 5 січня 2015 року для отримання її пенсії з метою придбання ліків тощо (а.с. 97-98).

До того ж, свідок ОСОБА_12 (подруга померлої з дитинства) пояснила, що вона постійно до дня смерті ОСОБА_7 спілкувалася з нею, вони підтримували дружні стосунки. Позивач відвозив ОСОБА_7 останнього разу в лікарню, але ключі від своєї квартири вона передала особисто їй і просила йому їх не передавати. Свідок вказувала, що ОСОБА_7 мала достатньо коштів для свого утримання та лікування, які у неї були від продажу квартири та гаражу її батька. В лікарні свідок часто навідувала хвору і знає, що нею опікувалася сімя відповідача. Після виписки ОСОБА_7 із лікарні, за її згодою, свідок передала ключі від її квартири позивачу, який мав допомагати їй.

Судом також встановлено, що й після виписки із лікарні, зокрема з 29 січня по 22 березня 2015 року (день смерті), ОСОБА_7 за станом свого здоровя не могла сама себе обходити, перебувала у безпорадному стані, тому потребувала сторонньої допомоги. В цей період догляд за нею здійснював позивач, у тому числі й наймав доглядальниць, що підтвердили в судовому засіданні свідки ОСОБА_13 (доглядальниця), яка здійснювала догляд за хворою з березня 2015 року по день її смерті, а також сусіди ОСОБА_14, ОСОБА_15

Як вбачається із виписок із історій хвороби ОСОБА_7 за 2008, 2010-2012 роки, у неї були супутні хронічні захворювання, зокрема, сахарний діабет ІІ типу середньої тяжкості в стадії субкомпенсації, дифузний кардіосклероз, артеріальна гіпертензія ІІ ст., хронічний пієлонефрит, з приводу чого вона періодично проходила стаціонарне лікування та рекомендовані їй курси підтримуючої терапії (а.с. 28-32).

Проте інвалідом ОСОБА_7 не визнавалася й довідка МСЄК про те, що вона потребувала постійного стороннього догляду їй не видавалась. Отже, до 30 листопада 2014 року ОСОБА_7 не перебувала у безпорадному стані та не потребувала сторонньої допомоги .

Зазначене також підтверджується і поясненнями свідка ОСОБА_16, яка вказувала, що постійно товаришувала з ОСОБА_17, вони разом їздили на дачу, однак за рік до її смерті вони посварилися і не спілкувалися.

Таким чином, судом першої інстанції вірно встановлено, що ОСОБА_7 лише в період з 30 листопада 2014 року по 22 березня 2015 року (день смерті) перебувала у безпорадному стані, потребувала сторонньої допомоги у звязку із хворобою та проведеною операцією. В цей період посильну допомогу їй надавали як позивач, так і відповідач, тому суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про відсутність законних підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про усунення відповідача від права на спадкування за законом.

При цьому не мають правового значення для вирішення цього спору посилання позивача на те, що саме він ніс витрати на поховання спадкодавиці, сплачував після її смерті пайові внески в СТ «Корабел», утримує квартиру після її смерті, як і те, що ОСОБА_7 в період з 5 січня 1996 року по 4 листопада 2008 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з його батьком ОСОБА_2

Доводи позивача в апеляційній скарзі фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди позивача з висновками суду та їх оцінкою.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Оцінює належність, допустимість. Достовірність кожного доказу окремо. а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

З врахуванням викладеного, колегія не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції, постановленого з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, а рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 22 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Судді: