Справа № 561/327/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 серпня 2016 року смт. Зарічне

Зарічненський районний суд Рівненської області в складі:

судді Світличного Р.В.,

з участю секретаря Савич Ж.В.,

позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Зарічне цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

06 червня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просить стягнути з ОСОБА_2 на його користь матеріальну шкоду завдану кримінальним правопорушенням в сумі 6187,83 грн. та моральну шкоду в розмірі 20000,00 грн.

На обгрунтування позовних вимог вказує, що вироком Зарічненського районного суду Рівненської області від 11 червня 2015 року, відповідача ОСОБА_2 визнано винним за ч. 3 ст. 342 КК України та призначено йому покарання у виді обмеження волі строком на два роки, із застосуванням ст. 75 КК України звільнено від покарання з встановленням іспитового строку в один рік, а також стягнуто моральну шкоду в розмірі 5000,00 грн. Ухвалою Апеляційного суду Рівненької області від 22 вересня 2015 року вирок в частині стягнення моральної шкоди змінено, та залишено його цивільний позов без розгляду. Злочином йому заподіяно матеріальної шкоди в сумі 6187,83 грн., яка полягає у витратах на додаткове медичне обстеження в сумі 1775,50 грн., втраті середньомісячного заробітку в сумі 812,33 грн., та витрат на адвокатські послуги під час розгляду кримінального провадження, в сумі 3600,00 грн. Завдана йому моральна шкода полягає у фізичних стражданнях, що мали місце під час вчинення злочину щодо нього відповідачем, а також під час проходження курсу лікування, пережитих незручностях, яких він зазнав під час дисциплінарних проваджень відносно нього та під час проходження атестації на відповідність займаній посаді у Національній поліції. Через хвилювання повязані з можливими негативними наслідками у нього погіршилися відносини в сімї, він менше спілкувався з дружиною та дітьми, став замкнений. Розмір моральної шкоди оцінює в 20000,00 грн.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 предявлений позов підтримав у повному обсязі з підстав викладених у позовній заяві. Просив позов задовольнити повністю.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не зявився. В адресованих суду письмових запереченнях проти позову вказує про недоведеність позовних вимог. Просить в задоволенні позову відмовити повністю, а справу розглядати без його участі.

Заслухавши пояснення позивача, дослідивши письмові докази по справі, суд дійшов до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення, виходячи з таких підстав.

Судом встановлено, що вирок Зарічненського районного суду Рівненської області від 11 червня 2015 року про обвинувачення ОСОБА_2 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 342 КК України, ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 22 вересня 2015 року змінено. Цивільний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення моральної шкоди залишено без розгляду. В решті вирок суду першої інстанції залишено без змін.

За цим вироком ОСОБА_2 визнано винним та засуджено за те, що він 15 жовтня 2014 року близько 01 год., перебуваючи в кафе-барі «Валентина», що по вул. Центральна,57а в смт. Зарічне, Рівненської області, вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ст. 173 КУпАП дрібне хуліганство, яке виразилося у порушенні ним громадського порядку та спокою громадян, що стало підставою для виклику працівників Зарічненського РВ УМВС України в Рівненській області. На повідомлення про вчинення зазначеного правопорушення, з метою припинення хуліганських дій до вказаного закладу прибув оперуповноважений ДСБЕЗ Зарічненського РВ УМВС України в Рівненській області капітан міліції ОСОБА_1, який знаходився у складі слідчо-оперативної групи та перебував при виконанні обовязків з охорони громадського порядку, був у форменому одязі, поверх якого була одягнута шкіряна куртка, а також працівники міліції ОСОБА_3, ОСОБА_4 Після їх прибуття ОСОБА_2 продовжував протиправні дії, поводив себе агресивно. Підійшовши до нього, працівник міліції ОСОБА_1, зробив йому зауваження та у звязку з вчиненням правопорушення запросив до Зарічненського РВ УМВС України в Рівненській області для зясування обставин його вчинення, відібрання пояснень, складання протоколу про адміністративне правопорушення. У відповідь ОСОБА_2 висловився в адресу працівника міліції нецензурною лайкою. При цьому ОСОБА_1 було прийнято рішення про затримання та доставку порушника до райвідділу міліції та вони разом вийшли з кафе. Однак, ОСОБА_2, з метою уникнення адміністративного затримання, перешкоджання працівнику міліції виконувати покладені на нього згідно до ч. 2 ст. 10 Закону України «Про міліцію» обовязки, зокрема, щодо вжиття заходів до попередження і припинення правопорушень, встановлення і затримання осіб, які вчинили правопорушення, усвідомлюючи, що вчиняє незаконні дії щодо працівника правоохоронного органу, вийшовши за територію вказаного кафе, неподалік вхідних воріт, став чинити йому опір, відштовхнув його від себе, пошкодивши при цьому куртку останнього, та застосувавши насильство, наніс працівнику міліції два удари кулаком в обличчя та в область шиї, один удар головою в обличчя, внаслідок чого заподіяв йому тілесні ушкодження у вигляді забою гортані, забою обличчя, травматичного зламу 1-го зуба верхньої щелепи справа, які відносяться до легких тілесних ушкоджень з короткочасним розладом здоровя. Такими своїми діями ОСОБА_2 примусив ОСОБА_1 до виконання явно незаконних дій, які виразилися у застосуванні сили, шарпанині та сутичці між ними.

У відповідності до ч. 4 ст. 61 ЦПК України вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обовязкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Згідно ч. 1 ст. 1195 ЦК України фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я фізичній особі, зобов'язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо.

Тобто на користь потерпілого відшкодовуються витрати, які повязані з лікуванням та заходами, спрямованими на відновлення здоровя.

Позивач ОСОБА_1 поніс витрати на проведення комплексної томографії в сумі 550,00 грн., що стверджується квитанцією відділення ПАТ КБ «Приватбанк» від 15 вересня 2015 року (а.с.9), а також витрати по лікуванню та реставрації зуба в сумі 730,00 грн., що стверджується товарним чеком № 68 лікаря ОСОБА_5 (а.с.9). Заперечення відповідача про відсутність причинно-наслідкового звязку між протиправним діянням і заподіяною позивачу шкодою судом не приймаються, оскільки з висновку судово-медичної експертизи від 24 жовтня 2014 року видно, що у ОСОБА_1 виявлені тілесні ушкодження у вигляді забою гортані, забою обличчя, травматичного зламу 1-го зуба верхньої щелепи справа (а.с.42). На думку суду проведення такого обстеження та лікування зуба перебуває у безпосередньому причинному звязку між вчиненим відповідачем злочином та шкодою для здоровя позивача.

Згідно досліджених в судовому засіданні квитків на автобус з смт. Зарічне до м. Рівне та у зворотному напрямку від 15 вересня 2015 року, позивачем сплачено 150,00 грн. Такі витрати перебувають у безпосередньому звязку з проведенням комплексної томографії в діагностичному центрі «РАМ» м. Рівне, та співпадають з датами початку та закінчення такого обстеження, а тому підлягають стягненню з відповідача.

Також, 20 жовтня 2015 року позивач ОСОБА_1 в діагностичному центрі імені ОСОБА_6 м. Рівне проходив обстеження «Електроенцефалографія (ЕЕГ)», та поніс витрати на автобус з смт. Зарічне до м. Рівне та у зворотному напрямку в сумі 150,00 грн., що підтверджується дослідженими в ході судового розгляду квитками на автобус від 20 жовтня 2015 року (а.с.12).

В решті позовних вимог в частині стягнення матеріальної шкоди слід відмовити за недоведеністю. Зокрема, позивачем не надано належних доказів понесених ним витрат на обстеження «Реоенцефалографія» та «Електроенцефалографія (ЕЕГ)», а досліджені в судовому засіданні квитанції про благодійні внески на суму 190,00 грн. не мають відношення до лікування позивача.

Не погоджується суд також з доводами позивача про необхідність відшкодування на його користь 812,33 грн. середньомісячного заробітку під час перебування його на лікарняному з 15 жовтня 2014 року по 22 жовтня 2014 року, оскільки у відповідності до ч. 1 ст. 35 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування у звязку з тимчасовою втратою працездатності та витратами зумовленими похованням» (в редакції Закону чинного на час виникнення спірних правовідносин), допомога по тимчасовій непрацездатності надається застрахованій особі у формі матеріального забезпечення, яке повністю або частково компенсує втрату заробітної плати (доходу), у разі настання тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не повязаної з нещасним випадком на виробництві. Позивач ОСОБА_1 не заперечує фактичного отримання ним такого відшкодування на підставі вказаного вище Закону. Також, оскільки позивачем не надано доказів втрати чи зменшення у нього професійної або загальної працездатності, суд не вбачає правових підстав для повторного стягнення на користь позивача 812,33 грн.

Не підлягає до задоволення також вимога позивача про стягнення на його користь 3600,00 грн. витрат на адвокатські послуги. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 118 КПК України, процесуальні витрати складаються із витрат на правову допомогу, та у відповідності до ч. 1 ст. 124 КПК України у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати. Суд вирішує питання щодо процесуальних витрат у вироку суду або ухвалою (ч.1 ст.126 КПК України).

Виходячи із вказаних норм закону, понесені позивачем витрати в сумі 3600,00 грн. є процесуальними, порядок їх стягнення чітко встановлений нормами кримінального процесуального кодексу України, стягнення таких витрат не передбачено ч. 2 ст. 16 ЦК України, як спосіб захисту цивільних прав та інтересів, такі витрати не є збитками чи шкодою в розумінні положень цивільного законодавства, а відтак суд не вбачає правових підстав для задоволення позову в цій частині.

Позовна вимога про відшкодування моральної шкоди підлягає до задоволення частково з таких підстав.

В силу ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Вина ОСОБА_2 у вчиненні злочину передбаченого ч. 2 ст. 342 КК України відносно позивача ОСОБА_1 безспірно встановлена вироком Зарічненського районного суду Рівненської області від 11 червня 2015 року, який набрав законної сили.

Відповідно до розяснень Пленуму Верховного суду України в ч.2 п.3 постанови № 4 від 31.03.95 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у звязку з ушкодженням здоровя, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у звязку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих звязків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Факт заподіяння позивачу ОСОБА_1 моральної шкоди знайшов своє підтвердження в судовому засіданні.

Враховуючи характер та обсяг моральних страждань, яких зазнав позивач, тяжкість вимушених змін у його житті та інші обставини, виходячи із засад розумності та справедливості, суд визначає розмір відшкодування, що належить до стягнення на користь позивача в сумі 5000,00 грн.

В іншій частині суд вважає за необхідне відмовити за недоведеністю.

Позивач у відповідності до п. 6 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору у справах про відшкодування матеріальних збитків, завданих внаслідок вчинення кримінального правопорушення, позов в цій частині задоволено частково, відтак судові витрати підлягають розподілу у відповідності до правил, визначених ч. 3 ст. 88 ЦПК України, пропорційно до задоволеної частини вимог. Позов майнового характеру задоволено на 25,5%, відтак з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 140,55 грн. (551,20*25,5%).

За позовною вимогою про стягнення моральної шкоди судові витрати підлягають розподілу у відповідності до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, шляхом присудження з відповідача на користь позивача понесених ним і документально підтверджених судових витрат по сплаті судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Позов в цій частині задоволено судом на 25%, відтак з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 137,80 грн. (551,20*25%).

На підставі ст.ст. 11, 15, 16, 22, 23, 1167, 1195 ЦК України, керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 61, 88, 212-215 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 у відшкодування матеріальної шкоди 1580,00 грн. (ОСОБА_3 тисяча пятсот вісімдесят гривень).

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 у відшкодування моральної шкоди 5000,00 грн. (Пять тисяч гривень).

Стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір в сумі 140,55 грн. (Сто сорок гривень пятдесят пять копійок).

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 137,80 грн. (Сто тридцять сім гривень вісімдесят копійок).

В решті позовних вимог відмовити за недоведеністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду Рівненської області через Зарічненський районний суд Рівненської області.

Суддя: Р.В. Світличний