АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/125/16 Справа № 188/239/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - Полубан М. П. Доповідач - Демченко Е.Л.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів - Волошина М.П., Куценко Т.Р.

при секретарі - Синенко Є.А.

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м.Дніпропетровську апеляційні скарги ОСОБА_2, приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» на рішення Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 23 червня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до приватного підприємця ОСОБА_3, приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія», третя особа - ОСОБА_4, про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, спричиненої ДТП, -

в с т а н о в и л а:

У лютому 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до приватного підприємця ОСОБА_3 (далі - ПП ОСОБА_3), приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» (далі - ПрАТ «УПСК») про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, спричиненої ДТП, мотивуючи тим, 22 січня 2014 року ОСОБА_4, який є третьою особою у справі, керуючи автомобілем - сідловим тягачем "Рено Магнум", реєстраційний номер НОМЕР_5 з напівпричепом "Кроне", реєстраційний номер НОМЕР_1, що належить ПП ОСОБА_3, на 343 км + 280м автодороги Знаменівка-Луганськ-Ізварино не вибрав безпечної швидкості та дистанції до транспортного засобу, який рухався по переду, а також особливості вантажу, що перевозився, почав різко гальмувати. Під час гальмування не впорався з керуванням транспортним засобом, виїхав на обочину по ході свого руху, де допустив зіткнення зі стоячим на узбіччі автомобілем ВАЗ-2107, реєстраційний номер НОМЕР_2.

В момент зіткнення він (позивач) протирав лобове скло автомобіля.

Вказував, що вироком Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 12 травня 2014 року ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України і призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк три роки. На підставі ст.75 КК України ОСОБА_4 звільнено від відбування покарання з іспитовим строком 2 роки, покладено обов'язки, передбачені п.204 ч.1 ст.76 КК України.

Зазначав, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди він отримав травми, які за своїм характером є тілесними ушкодженнями, які відносяться до категорії тяжких та є небезпечними для життя, крім того, його автомобіль також зазнав пошкодження.

Посилаючись на те, що йому завдані матеріальні та моральні збитки, а вантажний автомобіль - сідловий тягач "Рено Магнум", реєстраційний номер НОМЕР_3, та напівпричіп "Кроне", реєстраційний номер НОМЕР_1, відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу належить ОСОБА_3, цивільно-правова відповідальність якого застрахована ПрАТ «УПСК», просить стягнути з відповідача ПрАТ «УПСК» 16.532 грн.01 коп. - витрати на лікування, 18.547 грн.75 коп. - матеріальні збитки, спричинені пошкодженням автомобіля, 1.300 грн. - витрати за послуги спеціаліста автотоварознавця та 826 грн.60 коп. на відшкодування моральної шкоди; стягнути з відповідача ПП ОСОБА_3 кошти в сумі 199.173 грн.40 коп. на відшкодування моральної шкоди та 6.000 грн. витрат на правову допомогу та судові витрати.

Рішенням Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 23 червня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволені частково. Стягнуто з ПрАТ «УПСК» 16.532 грн. витрат на лікування; 18.547 грн. 75 коп. матеріальної шкоди, спричиненої позивачу, як власнику автомобіля ВАЗ-21070, реєстраційний номер НОМЕР_4, 1.300 грн. витрат за послуги спеціаліста автотоварознавця та 825 грн.60 коп. у рахунок відшкодування моральної шкоди.

Додатковим рішенням від 24 липня 2015 року вирішено питання стосовно судових витрат.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_2 ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення, яким його позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, зазначаючи, що рішення постановлене з порушенням норм матеріального й процесуального права.

В апеляційній скарзі відповідач ПрАТ «УПСК» ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_2 до ПрАТ «УПСК» залишити без задоволення, зазначаючи, що рішення постановлене з порушенням норм матеріального й процесуального права.

Перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає задоволенню частково, а апеляційна скарга ПрАТ «УПСК» підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які буди досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5)чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6)як розподілити між сторонами судові витрати; 7)чи є негайні підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8)чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Однак зазначеним вимогам закону ухвалене у справі рішення суду не відповідає.

Встановлено судом і це підтверджується матеріалами справи, що 22 січня 2014 року ОСОБА_4, третя особа по справі, керуючи автомобілем - сідловим тягачем "Рено Магнум", реєстраційний номер НОМЕР_5, з напівпричепом "Кроне", реєстраційний номер НОМЕР_1, що належить ПП ОСОБА_3, на 343 км + 280 м автодороги Знаменівка-Луганськ-Ізварино не вжив заходів безпеки, тобто не здійснив рух зі швидкості, при якій би мав можливість постійного контролювати рух автомобіля і виконувати всі необхідні дії по його керуванню, що забезпечило б безпеку всім учасникам дорожнього руху, та не вибрав безпечної швидкості та дистанції до транспортного засобу, який рухався по переду, а також особливості вантажу, що перевозився, почав різко гальмувати. Під час гальмування не впорався з керуванням транспортним засобом, виїхав на обочину по ходу свого руху, де допустив зіткнення зі стоячим на узбіччі автомобілем ВАЗ-2107, реєстраційний номер НОМЕР_2.

Вироком Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 12 травня 2014 року, який чинний на даний час, ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України і призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк три роки. На підставі ст.75 КК України ОСОБА_4 звільнено від відбування покарання з іспитовим строком 2 роки, покладено обов'язки, передбачені п.п.2-4 ч.1 ст.76 КК України. Вирішено питання щодо цивільного позову прокурора та вирішено питання щодо судових витрат (а.с.6-7).

Вироком суду встановлено факт спричинення потерпілому ОСОБА_2, тобто позивачу по справі, тяжких тілесних ушкоджень.

Відповідно до ч.4 ст.61 ЦПК вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. У зв'язку із цим у разі прийняття судом постанови про закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення, наприклад, через закінчення строків накладення адміністративного стягнення (ст.38 КУпАП), суд повинен звернути увагу на те, чи містить така постанова суду відповіді на питання про те, чи мала місце дорожньо-транспортна пригода та чи сталася вона з вини відповідача. Відсутність складу злочину, наприклад, у разі відмови у порушенні кримінальної справи, закриття кримінальної справи за правилами Кримінально-процесуального кодексу України 1960 року чи закриття кримінального провадження за правилами Кримінального процесуального кодексу України 2012 року не означає відсутність вини для цивільно-правової відповідальності. При цьому постанова (ухвала) слідчого, прокурора, суду про відмову в порушенні кримінальної справи або її закриття, закриття кримінального провадження є доказом, який повинен досліджуватися та оцінюватися судом у цивільній справі у порядку, передбаченому ЦПК.

Відповідно до свідоцтв про реєстрацію транспортних засобів НОМЕР_6, НОМЕР_7, виданих Луцьким ВРЕР УДАІ УМВС України в Волинській області 03 жовтня 2009 року та 26 червня 2009 року, власником вантажного автомобіля - сідловий тягач "Рено Магнум", реєстраційний номер НОМЕР_3, та напівпричепу "Кроне", реєстраційний номер НОМЕР_1, є ОСОБА_3

Цивільно-правова відповідальність власника зазначених наземних транспортних засобів застрахована в ПрАТ «УПСК» відповідно до полісів №АС/7060072 та №АС/7060074 зі строком дії з 23 жовтня 2013 року до 22 жовтня 2014 року включно (а.с.8,9).

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив з того, що ПП ОСОБА_3 є неналежним відповідачем та вважав, що відповідачем за вимогами пред'явленими до нього повинен бути ОСОБА_4, який керував автомобілем на підставі договору підряду, а тому відмовив в цій частині позову, а задовольняючи вимоги пред'явлені до ПрАТ «УПСК», вважав їх обґрунтованими та доведеними.

Однак, погодитися з такими висновками суду неможливо, оскільки суд дійшов них через неправильне застосування норм матеріального права, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, що у відповідності до ст.309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення.

Статтею 3 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників здійснюється обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності.

Згідно зі ст.21 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» на території України забороняється експлуатація транспортного засобу без поліса обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, тобто володільці транспортних засобів, за винятком осіб, звільнених від обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності згідно з пунктом 13.1 статті 13 цього Закону, зобов'язані застрахувати ризик своєї цивільної відповідальності, яка може настати внаслідок завдання шкоди життю, здоров'ю або майну інших осіб при використанні транспортних засобів.

Цивільно-правова відповідальність ПП ОСОБА_3, як власника наземних транспортних засобів, причетних до дорожньо-транспортної пригоди, застрахована в ПрАТ «УПСК» відповідно до полісів №АС/7060072, №АС/706004.

Відповідно до ст.979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Згідно з ст.6 Закону «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та/або майну потерпілого.

Відповідно до ст.29 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи. У зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України.

Згідно із ст.33 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» учасники дорожньо-транспортної пригоди зобов'язані: вжити заходів для невідкладного, але не пізніше трьох робочих днів, повідомлення страховика, з яким було укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, або, у випадках, передбачених цим Законом, МТСБУ про настання дорожньо-транспортної пригоди. Якщо зазначені особи з поважних причин не мали змоги виконати зазначені дії, вони мають підтвердити це документально. Учасники дорожньо-транспортної пригоди зобов'язані зберегти транспортний засіб чи пошкоджене майно в такому стані, в якому воно знаходилося після дорожньо-транспортної пригоди, до тих пір, доки їх не огляне призначений страховиком аварійний комісар або експерт.

Відповідно до ст.34 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик терміново, але не пізніше трьох робочих днів (враховуючи день отримання письмового повідомлення про страховий випадок), зобов'язаний направити аварійного комісара або експерта на місце настання страхового випадку та/або до місцезнаходження пошкодженого майна для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків. Якщо у визначений строк аварійний комісар або експерт не з'явився, потерпілий має право самостійно обрати аварійного комісара або експерта для визначення розміру шкоди. У такому випадку страховик зобов'язаний відшкодувати потерпілому витрати на проведення експертизи.

Крім того, неповідомлення страхувальником або водієм забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, страховика про страховий випадок відповідно до ст. 33 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» становить підставу для звернення страховиком із регресною вимогою до указаної особи (осіб) після виплати страхового відшкодування відповідно до п.38.1. цього Закону.

Аналогічна правова позиція висловлена Судовою палатою у цивільних справах Верховного Суду України в постанові від 16 вересня 2015 року № 6-284цс15, та згідно зі ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Між тим, стягуючи з страховика ПрАТ «УПСК» заявлені позивачем витрати, суд першої інстанції не врахував той факт, що у порушення вимог закону страховика не було повідомлено про страховий випадок.

У зв'язку з вищевикладеним колегія суддів приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги ПрАТ «УПСК», скасування оскаржуваного рішенні та відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, спричиненої ДТП, пред'явлених до відповідача ПрАТ «УПСК».

Відповідно до ч.1 ст.22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Зокрема збитками є витрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.

Майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодування в повному обсязі особою, яка її завдала (ч.1 ст.1166 ЦК України).

Згідно до вимог ч.1 ст.1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб.

Частиною 2 ст.1187 ЦК України передбачено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Суб'єктом є особа, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Не є таким суб'єктом і не несе відповідальності перед потерпілим за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, особа, яка керує транспортним засобом у зв'язку з виконанням своїх трудових (службових) обов'язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом.

Згідно ч.1 ст.1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків.

Отже, аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що шкода, завдана внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з вини водія, який на відповідній правовій підставі керував автомобілем, що належить роботодавцю, відшкодовується власником цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції, викладений Верховним Судом України в постанові від 06 листопада 2013 року № 6-108цс13, яка згідно зі ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Відповідно до вироку Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 12 травня 2014 року, який чинний на даний час, та довідки, виданої ФОП ОСОБА_3 (а.с.177), ОСОБА_4 дійсно працював у ФОП ОСОБА_3 по договору підряду №1 від 20 січня 2014 року з 20 по 24 січня 2014 року, тобто на час скоєння ДТП, а саме 22 січня 2014 року, ОСОБА_4 перебував у трудових відносинах з відповідачем по справі ПП ОСОБА_3

Крім того, у п.8 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року №4 (із змінами) роз'яснено, що за моральну (немайнову) шкоду, заподіяну працівником під час виконання трудових обов'язків, відповідальність несе організація, з якою цей працівник перебуває у трудових відносинах, а останній відповідає перед нею в порядку регресу.

Статтею 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до вимог ст.212 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду.

Колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, спричиненої ДТП, з ПП ОСОБА_3

Підтверджено матеріалами справи, що позивач зазнав тяжких травм, внаслідок яких потрапив до КЗ "Першотравенська центральна міська лікарня", де тривалий час лікувався і ще й до цього часу проходить відновлювальні процедури.

Витрати на лікування підтверджені наданими позивачем оригіналами чеків, платіжних доручень та оригіналом довідок ЛКК від 18 листопада 2015 року про стаціонарне лікування потерпілого на виробництві за період з 22 січня 2014 року по 14 лютого 2014 року та з 30 березня 2015 року по 03 квітня 2015 року в розмірі 8.921 грн.25 коп. Лікарські засоби і вироби медичного призначення були придбані за власні кошти ОСОБА_2, оскільки були відсутні під час його стаціонарного лікування в лікувально-профілактичному закладі.

З метою визначення вартості матеріального збитку, спричиненого внаслідок пошкодження автомобіля ВАЗ-2107, реєстраційний номер НОМЕР_4, та визначення вартості відновлювального ремонту автомобіля, позивач звертався до приватного підприємця ОСОБА_6, який є спеціалістом автотоварознавцем.

Відповідно до висновку №235/14 експертного автотоварознавчого дослідження від 29 жовтня 2014 року вартість матеріальних збитків складе 18.547 грн.75 коп (а.с.11-21).

Послуги спеціаліста автотоварознавця оплачені позивачем у розмірі 1.300 грн. (а.с.10)

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку щодо необхідності стягнення з відповідача ПП ОСОБА_3 матеріальної шкоди за пошкоджений автомобіль в розмірі 18.547 грн.75 коп. та витрати за проведення експертизи в розмірі 1.300 грн.

Відповідно до ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.5 постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року №4, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та чим він при цьому керується, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Беручи до уваги положення п.9 зазначеної вище постанови, відповідно до якого розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідачів та інших обставин, зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоров'я потерпілого, тяжкість завданої травми, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, конкретних обставин по справі і наслідків, що наступили, колегія суддів беручи до уваги ступінь тяжкості отриманих позивачем тілесних ушкоджень, перенесені позивачем страждання, стан здоров`я позивача, порушення звичного ритму життя позивача та зусилля, необхідні для його поновлення, вважає за необхідне стягнути з ПП ОСОБА_3 в рахунок відшкодування моральної шкоди 50.000 грн.

Що стосується позовних вимог в частині стягнення витрат на правову допомогу, колегія суддів приходить до наступного.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги; граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Особу, яка надає правову допомогу, згідно положень ч.1 ст.47 ЦПК України, віднесено до інших учасників цивільного процесу, крім осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

До матеріалів справи додано копію договору від 12 лютого 2015 року про надання ОСОБА_2 правової допомоги (а.с.30), яким передбачено, що довіритель доручає юридичні фірмі представлення та захист своїх прав, зокрема в судах.

Як вбачається з матеріалів справи, договір містить перелік послуг, які можуть бути надані однією стороною другій, але не містить домовленості щодо оцінки кожного виду послуги з зазначенням вартості одиниці кожного виду послуги.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню, апеляційна скарга ПрАТ «УПСК» підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_2

Відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача ПП ОСОБА_3 на користь держави слід стягнути судові витрати у розмірі 1.929 грн.20 коп.

Керуючись ст.ст.303,307,309,313,314,316,317 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Апеляційну скаргу приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» задовольнити.

Рішення Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 23 червня 2015 року скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія», третя особа - ОСОБА_4, про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, спричиненої ДТП, відмовити.

Позов ОСОБА_2 до приватного підприємця ОСОБА_3, третя особа - ОСОБА_4, про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, спричиненої ДТП, задовольнити частково.

Стягнути з приватного підприємця ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 витрати на лікування в розмірі 8.921 грн.25 коп., матеріальну шкоду за пошкоджений автомобіль в розмірі 18.547 грн. 75 коп., в рахунок відшкодування моральної шкоди 50.000 грн., витрати за проведення експертизи в розмірі 1.300 грн., а всього стягнути 78.769 грн. В іншій частині позову ОСОБА_2 відмовити.

Стягнути з приватного підприємця ОСОБА_3 на користь держави судові витрати в розмірі 1.929 грн.20 коп.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Волошин М.П.

Куценко Т.Р.