АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний номер справи: 661/527/16-ц Головуючий в 1 інстанції: Чирський Г.М. Номер провадження: 22-ц/791/1808/16 Доповідач Іванова І.П.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 серпня 2016 року Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Херсонської області у складі:

головуючого Іванової І.П.

суддів: Базіль Л.В., Кузнєцової О.А.,

секретар Мирненко А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1, яка діє в інтересах ОСОБА_2

на рішення Новокаховського міського суду Херсонської області від 01 липня 2016 року

по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання права спільної сумісної власності на нерухоме майно, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа - приватний нотаріус Новокаховського міського нотаріального округу ОСОБА_5 про визнання договору купівлі-продажу 1/2 частини квартири недійсним,-

в с т а н о в и л а:

У лютому 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що 06 лютого 2003 року ОСОБА_2 та ОСОБА_4, які на той час перебували у зареєстрованому шлюбі, набули на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна в рівних частинах квартиру № 32 по вулиці М. Букіна в м. Нова Каховка Херсонської області. 23 квітня 2013 року відповідачка та ОСОБА_4 розлучилися.

19 грудня 2003 року ОСОБА_2 зареєстровала шлюб з ОСОБА_6 та 14 грудня 2004 року придбала у колишнього чоловіка ОСОБА_4 ? частину зазначеної квартири згідно договору купівлі-продажу. Позивач зазначив, що вказану частину квартири відповідачка викупила за спільні кошти подружжя, однак договір був оформлений на дружину.

ОСОБА_3 у своїй позовній заяві вказує, що ОСОБА_2 не визнає його право спільної сумісної власності на ? частину спірної квартири, посилаючись на ст. 60, 61, 63, 70, 71 Сімейного кодексу України, просив: визнати ? частину квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 обєктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_2; визнати за ним право власності на ? частину ? частини зазначеної квартири.

25 квітня 2016 року ОСОБА_2 подала зустрічну позовну заяву через свого представника ОСОБА_1, в якій просила визнати недійсним договір купівлі-продажу від 14 грудня 2004 року ? частини квартири № 32 по вулиці М. Букіна в м. Нова Каховка Херсонської області, мотивуючи свої вимоги тим, що після розірвання шлюбу з ОСОБА_4 шляхом укладання договору купівлі-продажу колишнє подружжя вирішило таким чином спір щодо майна та всупереч ч. 3 ст. 65 СК України згоду на укладання вказаного правочину ОСОБА_3 як чоловік не надав, таким чином згідно ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України правочин слід визнати недійним.

Рішенням Новокаховського міського суду Херсонської області від 01 липня 2016 рокув задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено. Позов ОСОБА_3 задоволено. Визнано 1/2 частину квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 обєктом права спільної сумісної власності подружжя громадян ОСОБА_2 та ОСОБА_3 Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/4 частину вказаної квартири як обєкта права спільної сумісної власності подружжя. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 1174 грн. 41 коп.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, яка діє в інтересах ОСОБА_2, посилаючись на незаконність рішення суду, вважає ухвалене рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить рішення Новокаховського міського суду Херсонської області від 01 липня 2016 року скасувати та ухвалити нове, яким в позові ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання права спільної сумісної власності на нерухоме майновідмовити, зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа - приватний нотаріус Новокаховського міського нотаріального округу ОСОБА_5 про визнання договору купівлі-продажу 1/2 частини квартири недійсним задовольнити та стягнути з відповідачів на свою користь судові витрати.

Судом встановлено, що 06 лютого 2003 року ОСОБА_4 та ОСОБА_7 придбали під час перебування у шлюбі в рівних частинах (по ?) квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. 23 квітня 2013 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 розірвано.19 грудня 2003 року ОСОБА_2 взяла шлюб з ОСОБА_3 14 грудня 2004 року ОСОБА_2 придбала у власність 1/2 частину спірної квартири у ОСОБА_4 під час перебування у зареєстрованому шлюбі з позивачем.

До слухання в апеляційному суді справи по суті, представник ОСОБА_2 ОСОБА_1 відмовилась від зустрічного позову, колегією суддів відмова прийнята.

Заслухавши доповідача, вислухавши сторони, що зявились в судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Задовольняючи позов ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що частина квартири була придбана у шлюбі, а тому є обєктом спільного майна подружжя. При укладенні договору купівлі-продажу частини квартири було додержано вимог закону, а тому підстав для визнання договору недійсним не встановлено. У звязку з чим суд відмовив у задоволенні зустрічного позову. Таких висновків суд дійшов обґрунтовано.

Відмовившись від зустрічного позову, ОСОБА_1 не відмовилась від частини апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів справи, сторони взяли шлюб 19 грудня 2003 року. 14 грудня 2004 року ОСОБА_2 та ОСОБА_4 уклали договір купівлі-продажу ? частини квартири АДРЕСА_2.

Згідно з ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежного від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно зі ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

З огляду на вказані норми вбачається, що письмова згода одного з подружжя надається у випадку розпорядження майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таким чином, доводи апеляційної скарги щодо недодержання в момент вчинення правочину вимог ч. 3 ст. 65 СК України та вимог ст. 203 ЦК України колегія суддів не приймає до уваги. Виходячи з наведених норм закону, ОСОБА_3 міг оскаржувати договір, де не було його згоди на укладення, а ніяк не ОСОБА_8

Частиною 1 ст. 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Посилання представника ОСОБА_2 на те, що укладення договору купівлі-продажу ? частини квартири між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 стало наслідком поділу спільно набутого майна в період попереднього шлюбу, у звязку з чим ОСОБА_2 сплатила ОСОБА_4 грошову компенсацію за ? частини квартири у вигляді коштів, які належали їй особисто, не підтверджені жодними доказами в розумінні ст. 60 ЦПК України: кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 ЦПК України цього Кодексу, та з суті укладеного правочину від 19 грудня 2004 року вказане не випливає.

Відповідно до ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Згідно п.п. 23,24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК ( 2947-14 ), ч. 3 ст. 368 ЦК) ( 435-15 ), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.

Отже, у даному випадку єдиною підставою невизнання права спільної сумісної власності на ? частини квартири, набуту на підставі договору-купівлі продажу ОСОБА_2 є купівля вказаного нерухомого майна останньою за кошти, які належали їй особисто, однак ОСОБА_2 не надала жодних доказів цього.

На підставі викладеного, доводи апеляційної скарги є нічим не підтвердженими в розумінні надання доказів, якими згідно ч. 1 ст. 57 ЦК України є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, а отже висновків суду не спростовують. Таким чином, рішення суду ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. 303, п.1 ч. 1 ст. 307, ст.308, п.1 ч. 1 ст. 314, 315 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, яка діє в інтересах ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Новокаховського міського суду Херсонської області від 01 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з дня проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий І.П. Іванова

Судді: Л.В. Базіль

ОСОБА_9