Справа № 465/7460/15 Головуючий у 1 інстанції: Гулієва М.І.
Провадження № 22-ц/783/4408/16 Доповідач в 2-й інстанції: Монастирецький Д.І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 липня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Монастирецького Д.І.,

суддів: Кабаля І.І., Копняк С.М.,

секретаря Іванової О.О.,

з участю ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3, представника ДП «ЛДЗ «Лорта» - Гуменної Г.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Державного підприємства «Львівський державний завод «ЛОРТА» на рішення Франківського районного суду м. Львова від 16 травня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Державного підприємства «Львівський державний завод «ЛОРТА», третя особа - Львівська обласна організаця профспілки працівників інноваційних і малих підприємств України, про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

в с т а н о в и л а:

13 листопада 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з вищезазначеним позовом, уточнивши вимоги якого, просить визнати звільнення з роботи незаконним і поновити її на роботі в ДП «Львівський державний завод «ЛОРТА» на посаді провідного бухгалтера, стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 20 314,42 грн. та 2000,00 грн. витрат на правову допомогу. Свої вимоги мотивує тим, щопрацювала у відповідача на посаді провідного бухгалтера, з 02 березня 2013 року є членом Львівської обласної організації профспілки працівників інноваційних і малих підприємств України. 23 липня 2015 року наказом № 392к її поновлено на посаді провідного бухгалтера відділу головного метролога на підставі постанови Залізничного ВДВС Львівського МУЮ з 22.06.2015 року, однак вже наступного дня 24 липня 2015 року її повідомлено про звільнення у зв'язку із скороченням чисельності та штату працівників на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. 12 жовтня 2015 року Львівською обласною організацією профспілки працівників інноваційних і малих підприємств України було відмовлено у наданні згоди на її звільнення. Однак, наказом від 20 липня 2015 року її звільнено з посади в порядку ст. 40 п. 1 КЗпП України. Вважає дане звільнення незаконним, оскільки таке проведено без згоди профспілки. Просить визнати звільнення з роботи незаконним, поновити її на роботі та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Оскаржуваним рішенням позов задоволено.

Визнано звільнення з роботи ОСОБА_2 незаконним та поновлено ОСОБА_2 на посаді провідного бухгалтера відділу головного метролога (528) Державного підприємства «Львівський державний завод ЛОРТА».

Стягнуто з Державного підприємства «Львівський державний завод ЛОРТА» в користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 21841 (двадцять одну тисячу вісімсот сорок одну) грн. 82 коп. та 2000 грн. витрат на правову допомогу, а всього 23841 (двадцять три тисячі вісімсот сорок одну) грн. 82 коп.

Відповідно до ст. 235 КЗпП України допущено негайне виконання рішення в частині поновлення на роботі та стягнення заробітку в межах місячного платежу.

Стягнуто з Державного підприємства «Львівський державний завод ЛОРТА» судовий збір в дохід держави в сумі 551.2 грн.

Рішення суду оскаржило ДП «Львівський державний завод «ЛОРТА», вважає його незаконним з огляду на те, що суд застосовуючи належний закон та внаслідок неправильного застосування його змісту, допустив неправильне його тлумачення, дав неправильну оцінку належним доказам, що призвело до неправомірного висновку про право позивачки на визнання звільнення з роботи незаконним, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Вказує, що подання адміністрації ДП «ЛДЗ «Лорта» від 02 жовтня 2015 року щодо дачі згоди на звільнення за п. 1 ст. 40 КЗпП України провідного бухгалтера відділу головного метролога ОСОБА_2 мало розглядатися виключно виборним органом первинної профспілкової організації працівників, а у випадках, коли виборний орган не утворено, згоду на розірвання трудового договору надає профспілковий представник, яким є позивачка у справі. Натомість, в порушення даних норм, позивачка особисто вручила подання від 02 жовтня 2015 року голові Львівської організації профспілки Н. Герус. 12 жовтня 2015 року дане подання було розглянуто та відмовлено у наданні згоди на звільнення ОСОБА_2 Наведене свідчить про те, що позивачка як профорганізатор з власної ініціативи проігнорувала та не розглянула подання про своє звільнення. У зв'язку з вищенаведеним, просить скасувати рішення суду першої інстанції та увалити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3, представника ДП «ЛДЗ «Лорта» - Гуменної Г.А., перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

Частиною 1 ст. 292 ЦПК України передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Пунктом 17 постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24 жовтня 2008 року «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» роз'яснено, що, перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, суд апеляційної інстанції повинен з'ясувати: чи враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення всі факти, що входять до предмета доказування; чи підтверджені обставини (факти), якими мотивовано рішення, належними й допустимими доказами та чи доведені вони; чи відповідають висновки суду встановленим фактам; чи дотримано та чи правильно застосовані норми матеріального й процесуального права. При перегляді судових рішень необхідно виходити з повноважень суду апеляційної інстанції, визначених статтею 307 ЦПК, і відповідних їм підстав щодо перегляду судових рішень в апеляційному порядку, передбачених статтями 308-311 ЦПК. При цьому апеляційний суд керується статтею 307 ЦПК (відповідним пунктом) та нормою ЦПК, що визначає підстави перегляду судового рішення в такому разі, і відповідно до неї та наданих суду апеляційної інстанції повноважень формулює резолютивну частину своєї ухвали чи рішення.

Відповідно до статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором.

Захист цивільних прав це передбачені законом або договором способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Частинами першою та другою ст. 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку, або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (ст. 57 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Крім того, важливим є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Виходячи з вимог ст. ст. 10, 214, 215 ЦПК України, суд повинен сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснювати особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджати про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяти здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом, та встановлювати у рішенні обставини справи (в тому числі пропущення позовної давності), характер правовідносин сторін, правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин, навести мотиви прийнятого рішення: встановлені судом обставини, які мають значення для справи, їх юридичну оцінку, оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог.

Колегія суддів приходить до переконання, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам закону.

Суд першої інстанції задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 виходив з того, що позивачка звільнена з роботи з порушенням норм ст. ст. 43, 252 КЗпП України, а тому заявлені позовні вимоги про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу підставні та підлягають до задоволення .

З матеріалів справи вбачається, що згідно наказу ДП «ЛДЗ «ЛОРТА» за № 49к від 17 березня 2009 року ОСОБА_2 прийнята у порядку переведення з Державного концерну ЛОРТА провідним бухгалтером у відділ головного метролога (528) ДП «ЛДЗ «ЛОРТА» (а.с. 70).

Встановлено і не заперечується відповідачем, що позивачка працюючи на посаді провідного бухгалтера ДП «ЛДЗ «ЛОРТА» з 02.03.2013 року є членом Львівської обласної організації профспілки працівників інноваційних і малих підприємств України.

02.06.2015 року директором заводу винесено наказ по ДП «ЛДЗ «ЛОРТА» за № 214 про скорочення чисельності та штату працівників заводу (а.с. 98).

Згідно наказу від 23.06.2015 року за № 240 по ДП «ЛДЗ «ЛОРТА» проведено вивільнення працівників згідно додатку № 1 у зв'язку із скороченням чисельності та штату (а.с. 92-97).

Відповідно до штатного розпису керівників, фахівців відділу головного метролога (528) ДП «ЛДЗ «ЛОРТА» на 2016 рік, затвердженого в.о. директора ДП «ЛДЗ «ЛОРТА», посада провідного бухгалтера відсутня (а.с. 123).

Наказом № 275 від 24.07.2015 року доповнено додаток № 1 до наказу № 240 від 23.06.2015 року працівником - ОСОБА_2, провідний бухгалтер, підрозділ 528 (а.с. 99).

Згідно наказу за № 392к від 23.07.2015 року ОСОБА_2 поновлена на посаді провідного бухгалтера відділу головного метролога ДП «ЛДЗ «ЛОРТА» з 22.06.2015 року на підставі рішення апеляційного суду Львівської області від 22.06.2015 року (а.с. 22-26, 27).

З протоколу № 1 установчих профспілкових зборів первинної профспілкової організації працюючих та звільнених працівників ДП «ЛДЗ «ЛОРТА» від 16.12.2013 року вбачається, що профорганізатором первинної профспілкової організації працюючих та звільнених працівників ДП «ЛДЗ «ЛОРТА» обрано ОСОБА_2 строком на 3 роки (а.с. 6-7).

24.07.2015 року ОСОБА_2 повідомлено про наступне звільнення у двомісячний строк з дня отримання повідомлення, а також про те, що у зв'язку з відсутністю на підприємстві вакансій, запропонувати переведення на інше робоче місце немає можливості (а.с. 28).

11.09.2015 року ДП «ЛДЗ «ЛОРТА» звернулося з листом № 520-2296 до голови Львівської обласної організації профспілки працівників інноваційних і малих підприємств України щодо надання згоди на звільнення ОСОБА_2 за п. 1 ст. 40 КЗпП України, яка є головою первинної профспілкової організації працюючих та звільнених працівників ДП «ЛДЗ «ЛОРТА» Львівської обласної організації профспілки працівників інноваційних і малих підприємств України, який було отримано 14.09.2015 року, що вбачається з рекомендованого повідомлення про вручення (а.с. 72-74).

02.10.2015 року ДП «ЛДЗ «ЛОРТА» звернулося до голови профкому первинної профспілкової організації працюючих та звільнених працівників ДП «ЛДЗ «ЛОРТА» ОСОБА_2 з поданням № 520-2433 щодо дачі згоди на звільнення за п. 1 ст. 40 КЗпП України ОСОБА_2, яке отримане позивачкою 02.10.2015 року, і яке нею було направлено для розгляду у Львівську обласну організацію профспілки працівників інноваційних і малих підприємств України (а.с. 31, 75).

12.10.2015 року Львівська обласна організація профспілки працівників інноваційних і малих підприємств України, «на підставі отриманого від голови первинної профспілкової організації ОСОБА_2 подання щодо надання згоди на її звільнення від 02.10.2015 року, адресованого на її ім'я», відмовила у наданні згоди на звільнення ОСОБА_2, мотивуючи тим, що подання не несе достатньо інформаційного наповнення для можливості його предметного розгляду, а із розпочатої процедури звільнення вбачаються порушення чинного законодавства (а.с. 32-34, 77-79).

Дане повідомлення отримано відповідачем 15.10.2015 року, що вбачається з рекомендованого повідомлення про вручення (а.с. 35, 76).

З письмової пропозиції від 19.10.2015 року за підписом начальника відділу кадрів ДП «ЛДЗ «ЛОРТА», ОСОБА_2, у зв'язку з відсутністю на підприємстві вакансії за спеціальністю бухгалтер, запропоновано переведення на вакантні робочі місця - токар, токар-розточувальник, оператор верстатів, фрезерувальник, слюсар-ремонтник, коваль на молотах і пресах, гальваніка, маляр гальванічного цеху, терміст, ливарник легованих сталей, слюсар-інструментальник, плавильник металу та сплавів (а.с. 81).

З акту від 19.10.2015 року вбачається, що ОСОБА_2 з даною пропозицією ознайомилась, від підпису про згоду або відмову на переведення на запропоновані робочі місця відмовилась (а.с. 82).

З наказу № 566 к від 19.10.2015 року вбачається, що ОСОБА_2 звільнено з роботи 20 жовтня 2015 року відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України - у зв'язку із скороченням штату працівників. Підставою винесення даного наказу зазначено: наказ від 02.06.2015 року за № 214, наказ від 23.06.2015 року за № 240, наказ від 24.07.2015 року за № 275 (а.с. 36).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно до ч. 2 ст. 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 ст. 40 КЗпП України, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Статтею 49-2 КЗпП України встановлено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше, ніж за 2 місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівнику іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, чи організації.

Сторони не заперечують, що у відповідності до ст. 49-2 КЗпП України, 24.07.2015 року ОСОБА_2 повідомлено про наступне звільнення у двомісячний строк з дня отримання повідомлення.

Крім того, відповідно до ч.ч. 1, 5 ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, і виборний орган первинної профспілкової організації (профспілковий представник) повідомляє власника або уповноважений ним орган про прийняте рішення у письмовій формі в триденний строк після його прийняття. У разі пропуску цього строку вважається, що виборний орган первинної профспілкової організації (профспілковий представник) дав згоду на розірвання трудового договору.

За змістом ч. 3 ст. 252 КЗпП України, ч. 3 ст. 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», звільнення членів виборного профспілкового органу підприємства, установи, організації (у тому числі структурних підрозділів), його керівників, профспілкового представника (там, де не обирається виборний орган профспілки), крім додержання загального порядку, допускається за наявності попередньої згоди виборного органу, членами якого вони є, а також вищестоящого виборного органу цієї профспілки (об'єднання профспілок).

Ці норми встановлюють додаткові гарантії для працівників, обраних до профспілкових органів, і застосовуються, крім дотримання загальних норм.

Такий же правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 23 квітня 2014 року в справі № 6-30цс14.

Твердження відповідача, що повідомлення Львівської обласної організації профспілки працівників інноваційних і малих підприємств України про прийняте ними рішення надійшло з пропуском строку, встановленого ст. 43 КЗпП України, а тому було розцінене як згода на звільнення, є необґрунтованим.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що згідно наказу № 566к від 19.10.2015 року ОСОБА_2 звільнено з роботи 20 жовтня 2015 року, а повідомлення Львівської обласної організації профспілки працівників інноваційних і малих підприємств України від 12.10.2015, яким було відмовлено у наданні згоди на звільнення ОСОБА_2 отримано відповідачем 15.10.2015 року, що вбачається з рекомендованого повідомлення про вручення (а.с. 35, 76).

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що адміністрацією відповідача не було взято до уваги відмову профспілкового органу у дачі згоди на звільнення позивачки, хоча на момент винесення наказу про звільнення повідомлення Львівської обласної організації профспілки працівників інноваційних і малих підприємств України відповідачем було отримане.

Крім того суд першої інстанції вірно зазначив в оскаржуваному рішенні, що в наказі про звільнення ОСОБА_2 не зазначено, що відповідно до ч. 5 ст. 43 КЗпП України, виборний орган профспілкової організації дав згоду на розірвання трудового договору з позивачкою (а.с. 83).

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до переконання, що позовна вимога ОСОБА_2 до ДП «ЛДЗ «ЛОРТА» про визнання звільнення її з роботи незаконним та поновлення її на посаді провідного бухгалтера відділу головного метролога (528) Державного підприємства «Львівський державний завод «ЛОРТА» підлягає до задоволення, а рішення суду першої інстанції в цій частині є законним і обґрунтованим, оскільки прийняте з дотриманням вимог ст. ст. 10, 60, 212 ЦПК України.

Згідно ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівнику середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» № 100 від 08 лютого 1995 року (далі - Порядок) передбачено, що середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата (абз. 3 п. 2). Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо.

Пунктом 5 розділу IV Порядку нарахування виплат визначено, що у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно з пунктом 8 розділу IV Порядку - нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 розділу IV Порядку).

Пунктом 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (із змінами і доповненнями) передбачено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.

Відповідно до другого абзацу пункту 4 вищевказаного Порядку обчислення середньої заробітної плати - при обчисленні середньої заробітної плати за останні два місяці, крім перелічених вище виплат не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов'язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження тощо) та допомога у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю.

З довідки про доходи, яка видана ДП «ЛДЗ «ЛОРТА» 20.10.2015 року за № 357, середньомісячна зарплата позивачки (провідний бухгалтер) становить 3131,17 грн., а її середньоденний заробіток становить 152,74 грн. /(3158,31+3104,00):(20+21) = 152,74/ (а.с. 38, 130).

Враховуючи, що на день розгляду справи позивачка перебувала у вимушеному прогулі 143 робочі дні, суд першої інстанції вірно стягнув з Державного підприємства «Львівський державний завод «ЛОРТА» в користь позивачки 21 841,82 грн. (143д. х 152,74 грн. = 21841,82 грн.) середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Слід зазначити, що згідно абзацу 5 п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» суд, задовольняючи вимоги про оплату праці, має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд зазначає суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

На підставі викладеного колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду в цій частині необхідно залишити без змін.

Законним є рішення і в частині стягнення судових витрат, виходячи з наступного.

Згідно ч. 1 ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 79 ЦПК України до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу.

За змістом ст. 12 ЦПК України правова допомога надається адвокатами або іншими фахівцями у галузі права в порядку, встановленому законом.

Згідно статті 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги.

У ч. 1 ст. 88 ЦПК України зазначено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Відповідно до ст. 1 Закону України від 20 грудня 2011 року «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

У п. 47 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» судам роз'яснено, що право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009; Рішення від 11 липня 2013 року № 6-рп/2013). Витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 42, 56 ЦПК). Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу.

Згідно п. 48 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Отже склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.

Участь адвоката, який представляв інтереси позивачки у справі та факт надання ним правової допомоги підтверджено договорами про надання правової допомоги (а.с. 47, 86), Витягом з реєстру адвокатів України та копією свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю (а.с. 49), квитанцією про оплату послуг адвоката на суму 2 000,00 грн. (а.с. 87) та актом виконаних робіт (а.с. 88).

Законом України «Про державний бюджет на 2015 рік» розмір мінімальної заробітної плати на 2015 рік установлено в сумі 1 218 грн., отже вартість 1 год. роботи адвоката на момент ухвалення оскаржуваного рішення суду складала 487 грн. 20 коп.

Законом України «Про державний бюджет на 2015 рік» розмір мінімальної заробітної плати на 2016 рік установлено в сумі 1 378 грн., отже вартість 1 год. роботи адвоката на момент ухвалення рішення суду складає 551 грн. 20 коп.

З журналу судового засідання (25.11.2015 року, 25.12.2015 року, 27.01.2016 року, 14.03.2016 року, 27.04.2016 року та 16.05.2016 року) вбачається, що тривалість судових засідань, в яких брав участь адвокат в 2015 році становила 6 хвилин, а в 2016 році становить 4 год.

Розмір компенсації витрат на правову допомогу у даній цивільній справі за участь у судовому засіданні при розгляді справи становить 2253,52 грн. (487,20:60х6 = 48,72 грн.; 4х 551,20= 2204,80).

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до переконання, що позовна вимога ОСОБА_2 щодо стягнення з ДП «ЛДЗ «ЛОРТА» витрат на правову допомогу в сумі 2 000,00 грн. є підставною та підлягає до задоволення.

Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Оскільки позивачка звільнена від сплати судового збору за подання позову, то суд першої інстанції задовольнивши її вимоги, вірно стягнув його з відповідача в дохід держави.

За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції ухвалив правильне по суті і справедливе рішення, дійшовши його на основі повно з'ясованих обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених дослідженими в судовому засіданні доказами, з дотриманням норм матеріального й процесуального права.

Інші доводи, наведені в апеляційній скарзі, були належним чином досліджені судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди відповідача з висновками суду першої інстанції та з їх оцінкою.

Будь яких інших належних та допустимих доказів для спростування рішення суду першої інстанції, передбачених статтями 57, 58, 59 ЦПК України, які б мали доказове значення та заслуговували на увагу, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України, апелянтом не представлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Рішення відповідає вимогам закону і зібраним по справі доказам, доводи апеляційної скарги, матеріали справи, зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішення, тому підстав для задоволення скарги немає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307 ч. 1 п. 1, 308, 313, 314 ч. 1 п. 1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Львівський державний завод «ЛОРТА» - відхилити.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 16 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: Монастирецький Д.І.

Судді: Кабаль І.І.

Копняк С.М.