АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22-ц-/790/5648/16 Доповідач: Івах А.П.
Категорія: стягнення боргу
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2016 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого - Івах А.П.,

суддів - Пономаренко Ю.А., Шевченко Н.Ф.,

при секретарі - Каплоух Н.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 13 липня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу,-

в с т а н о в и л а:

У грудні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу.

В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що згідно договору позики від 06 травня 2011 року посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Дорогій В.А., зареєстровано 06 травня 2011 року в реєстрі за №987, ОСОБА_4, 06 травня 2011 року позичила у ОСОБА_2 валютні цінності - 40000,00 доларів США, що на день укладення Договору позики було еквівалентно 320000,00 гривень, які зобов'язалася повернути в натурі не пізніше 06 травня 2014 року.

У визначений у Договорі позики термін, а саме до 06.05.2014 року, ОСОБА_4 свої зобов'язання за Договором позики від 06.05.2011 року не виконала - позичені валютні цінності, у сумі 40000.00 доларів США, не повернула без зазначення причини.

На її неодноразові звернення до ОСОБА_1 не відповідає, від зустрічі ухиляється.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 13 липня 2016 року позов ОСОБА_2 задоволено, стягнуто зі ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 955382 гр. 24 коп. відповідно до договору позики від 06 травня 2011 року. Вирішено питання щодо судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким ОСОБА_2 у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі та скасувати заходи забезпечення позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, що були заявлені сторонами у суді першої інстанції, дослідивши матеріали справи, судова колегія приходить до наступного:

Відповідно до положень ст. ст. 3, 11 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За положеннями ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання:

-чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та яким доказами вони підтверджуються;

-чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

-які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

-яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Вимогам цивільного процесуального закону рішення відповідає у повній мірі.

Розглядаючи спір, суд першої інстанції повно, всебічно і об'єктивно з'ясував та встановив дійсні обставини справи, правильно визначився з юридичною природою правовідносин, що виникли між сторонами і законом, що ці правовідносини регулює.

По справі достеменно встановлено, що між сторонами 06 травня 2011 року був укладений договір позики, за умовами якого ОСОБА_2 передала у власність ОСОБА_5 валютні цінності у вигляді в натурі на сумі 320000 грн., що за домовленістю сторін еквівалентно на день укладення договору 40000 доларів США.

ОСОБА_5 взяла на себе зобов'язання повернути валютні цінності у вигляді в натурі та на суму еквівалентну 4000 доларів США не пізніше 06 травня 2014 року.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2, суд вважав встановленою наявність фактів, якими позивач обґрунтовував позовні вимоги.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За положеннями ч. 1 ст. 1049 ЦК України за договором позики на позичальникові лежить зобов'язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені в договорі.

На підтвердження укладення договору позики суду представлені фотокопії договору позики та документів, на підставі яких він посвідчувався, фотокопія виписки із реєстру для реєстрації нотаріальних дій №987 від 06 травня 2011 року приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу.

Всі ці документи належним чином завірені та скріплені мокрою печаткою, надані Харківським обласним державним нотаріальним архівом 07 липня 2016 року за вих.. №1820/01-21 (а.с.86-94), тому є належними та допустимими доказами.

Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише укладення договору, але й факту передачі грошових коштів позичальнику.

Судова колегія вважає, що висновок суду щодо обґрунтованості позову є таким, що відповідає вимогам ст. ст. 1046, 1049 ЦК України.

Суд першої інстанції, виконавши вимоги цивільного судочинства, ухвалив законне і обґрунтоване рішення. На виконання ч. 3 ст. 215 ЦПК України привів мотиви, з яких вважав доведеними позовні вимоги ОСОБА_2 дав оцінку твердженням ОСОБА_5 щодо не її підпису в договорі та щодо повернення грошових коштів на виконання договору позики, та правильно застосував зазначені в рішенні нормативно-правові акти.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують. Підстав для їх задоволення скасування чи зміни рішення суду судова колегія не вбачає.

Підстави передбачені діючим законодавством для скасування заходів забезпечення позову також відсутні.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315, 317 ЦПК України, судова колегія, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 13 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і протягом двадцяти днів може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий -

Судді -