АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження №22ц/790/421/16 Головуючий1 інстанції - Остропілець Є.Р.
Справа №619/4589/14-ц Доповідач - Кіпенко І.С.
Категорія: право власності
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

12 січня 2016 р. Судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого - Кіпенка І.С.,

суддів - Шаповал Н.М., Кіся П.В.,

за участі секретаря - Таран В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3 на рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 19 жовтня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання частково недійсним свідоцтва про право власності та визнання права власності на 1/2 частину нежитлової будівлі,

в с т а н о в и л а:

05 вересня 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання права власності за набувальною давністю на нежитлові будівлі, торговий павільйон та кіоск, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1

22 січня 2015 року ОСОБА_4 змінив підстави та предмет позову та просив визнати частково недійсним свідоцтва про право власності і визнати за ним право власності на 1/2 частину цих же нежилих будівель.

В обґрунтування позову вказував, що будівництво спірного об'єкту нерухомості було здійснено на спільні кошти, але на земельній ділянці належній ОСОБА_3 на праві постійного користування земельною ділянкою згідно державного акту на право постійного користування земельною ділянкою НОМЕР_1 від 15.12.2000р. для підприємницької діяльності.

Спірний об'єкт нерухомості був побудований і зданий у експлуатацію у 2000р. та видано акт державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництва об'єкта від 09.10.2000 р.

Після закінчення будівництва було видане Свідоцтво про право приватної власності на спірний об'єкт № 31 від 12.02.2002 р. на ім'я ОСОБА_3

21 жовтня 2002 року він з ОСОБА_3 уклав договір про спільне використання зазначених вище приміщень торгового павільйону та кіоску.

В липні 2014року ОСОБА_3 виявив бажання розірвати договір про спільне використання приміщення «Торгівельний павільйон» за адресою: АДРЕСА_1 про що в усній, а потім в письмовій формі повідомив ОСОБА_4

У зв'язку з тим, що ОСОБА_3 вирішив розірвати договір про спільну діяльність, ОСОБА_4 вважав спірний об'єкт таким що належить їм на праві спільної часткової власності та має бути поділений між ними в рівних частинах. З вказаного часу ОСОБА_4 вважає, що його права порушуються і він змушений звернутись до суду за захистом своїх прав.

В судовому засіданні першої інстанції позивач та його представник позов підтримали з підстав зазначених в позовній заяві, відповідач проти позову заперечував.

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 19 жовтня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_4 - задоволено. Суд визнав частково недійсним Свідоцтво про право власності на торговий павільйон з пивбаром від 12.02.2002 року видане Пересічанською селищною радою Дергачівського району Харківської області.

Суд визнав за ОСОБА_4 право власності :

на 1/2 частини нежитлової будівлі літера «А1» загальною площею 82 кв.м. /торговий павільйон з пивбаром/, та на 1/2 частини нежитлової будівлі літера «Б» загальною площею 10.00 кв.м. /торговий кіоск/, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 в особі свого представника, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального права, просить рішення районного суду скасувати та постановити нове рішення, про відмову у задоволенні позову.

Судова колегія, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог ст.303 ЦПК України, в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вважає, що вона підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до п. 4 прикінцевих та перехідних положень Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.

Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Оскільки спірні цивільні відносини між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, виникли до 1 січня 2004 року, дня набрання чинності ЦК України та продовжують існувати після набрання ним чинності, судова колегія вважає, що положення цього Кодексу застосовуються до спірних цивільних відносин.

Як встановлено судовим розглядом суду першої інстанції, відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 12.02.2002 р. та витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, копії яких містяться в матеріалах справи, ОСОБА_3 є власником та за ним зареєстровано право власності на торговий павільйон з пивбаром загальною площею 82,4 кв.м. за адресою АДРЕСА_1, на підставі рішення виконкому Пересічанської селищної ради від 12.02.2002р. за № 31.

Вищевказаний торговий павільйон з пивбаром розташований на земельній ділянці, яка згідно державного акту на право постійного користування землею НОМЕР_2 надана в користування ОСОБА_3 (копія на а.с. 81).

Зазначені обставини сторони не оспорюють.

Обґрунтовуючи позовні вимоги ОСОБА_4 посилався на положення глави 77 ЦК України про спільну діяльність та просте товариство. При цьому вказував, що 21 жовтня 2002 р. між відповідачем та позивачем, був укладений договір про спільне використання приміщення «Торговий павільйон» за адресою АДРЕСА_1 (а.с.89), який на думку позивача і є договором про спільну діяльність відповідно вимог ст.ст. 1130 - 113477 ЦК України.

З матеріалів справи вбачається, що 1.09.2002 р. між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір оренди торгового павільйону з пивним баром площею 76,4 м2 по АДРЕСА_1 які належать ОСОБА_3, що і є предметом цього договору.

В розділі 1 договору «Предмет договору» вказано, що власник, - ОСОБА_3, надає майно в оренду. П. 2.4 цього договору вказує на те, що утримання приміщень, їх поточний ремонт є платою Орендатором, тобто ОСОБА_4, Власнику, тобто ОСОБА_3 за використання орендованого майна.

21 жовтня 2002 р. між відповідачем та позивачем, був укладений договір про спільне використання приміщення «Торговий павільйон» за адресою АДРЕСА_1 (а.с.89), де в 2-му абз. розділу «Предмет договору» вказано, що майно створене ОСОБА_3 та ОСОБА_4, а в 3-му абз. визначено, що все майно належить на праві власності ОСОБА_3, тобто сторони визначили, що майно належить ОСОБА_3, а ОСОБА_4 користується ним протягом певного часу.

На підтвердження встановлених договором від 21 жовтня 2002р. про спільне використання приміщення «Торговий павільйон», щодо прав власності ОСОБА_3 на спірне майно та порядку його використання, сторони повторно укладали договір оренди торгових площ та підсобного приміщення торгового павільйону та додаткову угоду до нього.

Так, 10.01.2010 р. та додатковою угодою від 30.12.2013 р. між ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_4 був укладений договір оренди торгових площ та підсобного приміщення торгового павільйону в АДРЕСА_1 де в назві договору також вказано, що майно належать ОСОБА_3 (копія в матеріалах справи) та в предметі договору вказано, що саме власник майна ОСОБА_3 надає майно в оренду.

Відповідно до ч. 1 ст. 357 ЦК України частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом.

Згідно ч.1ст.1134 ЦК України внесене учасниками майно, яким вони володіли на праві власності, а також вироблена у результаті спільної діяльності продукція та одержані від такої діяльності плоди і доходи є спільною частковою власністю учасників, якщо інше не встановлено договором простого товариства або законом.

Як зазначено вище, всі договори оренди, а також договір про спільне використання свідчать про те, що співвласники визначили власником майна ОСОБА_3, який протягом більше десяти років не отримував жодного відшкодування, компенсації або прибутку від новоствореного майна, а ОСОБА_4 не є власником згідно домовленості сторін, що неодноразово підтверджував своїми підписами на договорах, але користувався новоствореним майном цей же проміжок часу безкоштовно, що і було встановлено договором від 21 жовтня 2002р. про спільне використання приміщення «Торговий павільйон» та узгоджується з положеннями ч. 1 ст. 357 та ч.1 ст. 1134 ЦК України.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а ст. 27 ЦПК України надає право особам, які беруть участь у справі, та зобов'язує їх подавати докази на підтвердження своїх вимог і заперечень.

Статтею 10 ЦПК України передбачено цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів, а суд має сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав та всебічному і повному з'ясуванню обставин справи.

ОСОБА_4 не надано належних та допустимих доказів на підтвердження доводів позову.

З урахуванням наведеного судова колегія дійшла висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

ОСОБА_3 при поданні апеляційної скарги було сплачено судовий збір в сумі 536 грн. 80 коп., який підлягає стягненню з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3

Керуючись ст. ст. 303, 304, п.2 ч.1 ст. 307, п. п.2-4 ч.1 ст.309, ч.2 ст.314, ст. ст. 316, 317, 319 ЦПК України, судова колегія,

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 19 жовтня 2015 року - скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_4 - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 536 грн. 80 коп. витрат по сплаті судового збору.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий -

Судді -