Справа № 199/3635/16-ц
РІШЕННЯ

Іменем України

16.09.2016 року Амур-Нижньодніпровський районний суд міста Дніпропетровська в складі:

головуючого судді Руденко В.В.,

при секретарі Куземі О.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання розписки недійсною,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання розписки недійсною. У підтвердження своїх позовних вимог зазначає, що 03.07.2014 року він склав розписку про те, що позичив у відповідача грошову суму в розмірі 71600 доларів США. Однак, як зазначає позивач, насправді 03.07.2014 року відповідач не передав йому суму позики, що є підставою для визнання судом даної розписки недійсною. Також позивач наголошує на тому, що фактично він позичив у відповідача суму позики 15.03.2014 року за усною домовленістю та не заперечує проти повернення даної суми в повному обсязі.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала, просила суд їх задовольнити, надала суду пояснення аналогічні викладеним у позові.

Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечував в повному обсязі, посилаючись на обставини, зазначені у письмових запереченнях.

Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази в їх сукупності, суд вважає, що заявлені вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають із підстав, установлених ст. 11 цього Кодексу, зокрема: договорів та інших правочинів (ч. 2 ст. 509 ЦК України).

Зобов'язання перестає діяти в разі його припинення з підстав, передбачених договором або законом (ч. 1 ст. 598 ЦК України), та ці підстави зазначені в ст. ст. 599, 600, 601, 604 - 609 ЦК України, та за відсутності інших підстав припинення зобов'язання, передбачених договором або законом, зобов'язання припиняється його виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).

Належним виконанням зобов'язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов'язки сторін зобов'язання.

Згідно зі змістом ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту (ст. 527 ЦК).

Як передбачено ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Статтею 203 ч.1-3 ЦК України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

За правилами ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Судом встановлено, що рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 17 листопада 2014 року було встановлено, що 03 липня 2014 року ОСОБА_2 надала борг ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 71600,00 доларів США, що за курсом НБУ на момент укладання договору еквівалентно сумі 923640 грн., що підтверджується розпискою ОСОБА_1 від 03 липня 2014 року. Даним рішенням суду було стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 03 липня 2014 року у розмірі 71600 доларів США, що за курсом НБУ еквівалентно 923640 грн.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 лютого 2016 року вищевказане рішення суду було змінено в частині стягнутої суми, збільшено суму заборгованості з суми 923640 грн. до 1829380 грн.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

У звязку з викладеним, немає жодної підстави вважати розписку, складену позивачем, недійсною. Позивачем на підтвердження своїх доводів не надано жодного доказу в порушення норм ст.60 ЦПК України, відповідно до якої кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне судові витрати віднести за рахунок позивача.

Керуючись ст.ст. 11, 60, 61, 77, 84, 88, 209, 212-215 ЦПК України, ст.ст. 203,215 ЦК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У позовних вимогах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання розписки недійсною, - відмовити.

Судові витрати позивача у вигляді судового збору віднести за його рахунок.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Дніпропетровської області через Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подачі у десятиденний строк з дня його проголошення апеляційної скарги.

Суддя