Справа №592/3561/15-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - Зорік М. В.
Номер провадження 22-ц/788/40/16 Суддя-доповідач - Околот Г. М.
УХВАЛА

і м е н е м У к р а ї н и

12 січня 2016 року м. Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Околота Г. М.,

суддів - Левченко Т. А. , Собини О. І. ,

при секретарі судового засідання - Чуприні В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні апеляційного суду Сумської області апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 03 вересня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про виселення, стягнення моральної шкоди,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 03 вересня 2015 року частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_4.

Виселено в примусовому порядку ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1, що на праві приватної власності належить ОСОБА_4.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 моральну шкоду у розмірі 1000 грн.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 витрати по сплаті судового збору в сумі 243 грн. 60 коп. У задоволенні інших позовних вимог було відмовлено за необґрунтованістю.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_3, посилаючись на незаконність рішення, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_4 В обґрунтування скарги зазначає, що судом першої інстанції при ухвалені рішення не враховано положень ст.ст.810, 821, 822, 825 ЦК України. Відповідач вважає, що між сторонами склались правовідносини з приводу найму житла, оскільки він вселився у квартиру за згодою позивача, сплачував йому кошти за користування житлом, незважаючи на те, що письмовий договір найму між ними не укладався і строк найму не встановлювався. Також зазначає у сказі, що оскільки з червня 2008 року він проживає у квартирі позивача і заперечень щодо продовження користування відповідачем квартирою від позивача не надходило, то договір найму квартири вважається укладеним на таких самих умовах і на такий самий строк, а саме до 30 червня 2018 року і підстави для виселення відсутні. Вказує, що судом не вирішено питання щодо місця проживання малолітньої дочки відповідача, яка проживає разом з ним у спірній квартирі.

Відповідач ОСОБА_3 та його представник адвокат Рижов С.Є. у засідання суду апеляційної інстанції не з'явилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Відповідачем ОСОБА_3 була надана суду заява від 12.01.2016 року про відкладання розгляду справи, оскільки за станом здоров'я він не може бути присутнім у судовому засіданні.

Колегія суддів розглянувши дану заяву, заслухавши думку сторін, вважає, що дана заява задоволенню не підлягає, оскільки будь-яких даних, що відповідач за станом здоров'я не може бути присутнім у судовому засіданні, суду надано не було. Крім того, 17.12.2015 року за заявами відповідача та його представника вже відкладався розгляд справи, а тому виходячи з вимог ч.3 ст.27 ЦПК України щодо неприпустимості зловживання сторонами своїми процесуальними правами, ст.303-1 ЦПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги, колегія суддів визнає причини неявки відповідача не поважними і відповідно до ч.2 ст.305 ЦПК України вважає, що така неявка відповідача та його представника, які належним чином повідомлені про розгляд справи, не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та його представників, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно відхилити з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_4, відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 07.10.1996 року, на праві власності належить квартира АДРЕСА_1 і ці обставини сторонами не оспорюються.

Також судом встановлено, що за усною домовленістю сторін, у квартирі, яка належить позивачу, проживав відповідач ОСОБА_3, з яким письмовий договір найму не укладався і останній проживав у квартирі як тимчасовий мешканець, який на першу вимогу власника повинен був звільнити квартиру.

З 2013 року позивач неодноразово звертався до ОСОБА_3 з проханням звільнити квартиру, однак останній відмовляється виконувати такі вимоги.

Рішенням Ковпаківського районного суду м.Суми від 21 листопада 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Ссумської області від 18.12.2013 року, зобов'язано ОСОБА_3 не чинити ОСОБА_4 перешкод у користуванні власністю, а саме: квартирою АДРЕСА_1 та зобов'язано ОСОБА_3 протягом трьох днів з дня набрання рішенням суду законної сили звільнити помешкання за адресою: квартира АДРЕСА_1 (а.с.10-11, 13-14).

Після набрання вказаного рішення законної сили, позивач неодноразово звертався до відповідача з вимогами про виконання рішення суду, однак вказане рішення суду відповідач не виконав, що вбачається з актів державного виконавця та постанов державного виконавця ВДВС Сумського МУЮ від 16 січня 2015 року про закінчення виконавчого провадження (а.с.24, 25, 26, 27, 29-31).

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач, не маючи письмової домовленості стосовно умов та часу користування квартирою позивача, чинить останньому перешкоди в користуванні та розпорядженні власністю, тому захистив порушене право позивача, виселивши відповідача зі спірної квартири, оскільки відповідач не набув права користування нерухомим майном. Також суд дійшов висновку, що протиправними діями відповідача позивачу заподіяно моральну шкоду, яку суд з урахуванням характеру та тривалості душевних страждань, принципів розумності і справедливості визначив у розмірі 1000 грн.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується, виходячи з наступного.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

При здійсненні права власності, як це передбачено ч.ч.1, 2 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно ч.1 ст.321 цього Кодексу право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні

Право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом. Гарантуючи захист прав власності, закон надає власнику право вимоги усунення будь-яких порушень його прав хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням права володіння. Способи захисту права власності визначені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України.

Згідно положень ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Права власника житлового будинку квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Згідно ст.158 ЖК України наймач користується жилим приміщенням у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення укладається між власником будинку (квартири) і наймачем у письмовій формі з наступною реєстрацією у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів або в органі управління, що ним утворюється. Договір повинен містити вказівку на предмет договору, строк, на який він укладається, визначити права і обов'язки наймодавця і наймача та інші умови найму.

Особливості правового регулювання найму (оренди) житла визначаються нормами статей 810, 811, 812 ЦК України.

Частиною 1 ст.810 ЦК України передбачено, що за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату.

Відповідно до ч.1 ст.811 ЦК України договір найму житла укладається у письмовій формі.

За змістом статті 812 ЦК України предметом договору найму житла можуть бути помешкання, зокрема квартира або її частина, житловий будинок або його частина. Помешкання має бути придатним для постійного проживання у ньому.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених статтею 61 цього Кодексу.

В той же час в матеріалах справи відсутні будь-які докази на підтвердження укладення сторонами договору найму житла у письмовій формі та сплати коштів за таким договором.

За таких обставин, виходячи з того, що позивач ОСОБА_4 є власником квартири, а також, що між сторонами договір найму житла не укладався і відповідач ОСОБА_6 проживає в квартирі без достатніх на те правових підстав, що обмежує права позивача у здійсненні права користування та розпорядження належним йому майном, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про необхідність поновлення прав позивача, усунувши перешкоди у здійсненні його права власності шляхом виселення відповідача.

Розмір моральної шкоди в сумі 1000 грн., на думку колегії суддів, є правильним, оскільки визначений він судом з урахуванням характеру, обсягу та тривалості моральних страждань, які зазнав позивач, а також виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості.

Колегія суддів вважає, що у відповідача відсутні правові підстави для проживання у спірній квартирі, оскільки відповідач ОСОБА_3 не набув права користування квартирою АДРЕСА_1 та не надав суду доказів, що між ним та позивачем був укладений договір найму або оренди відповідно до положень ст.158 ЖК України та ст.811 ЦК України, а тому доводи апеляційної скарги відповідача стосовно не застосування судом до спірних правовідносин вимог ст.ст.810, 821, 822 ЦК України є безпідставними і колегією суддів до уваги не приймаються.

Колегія суддів також не приймає до уваги доводи апеляційної скарги відповідача стосовно не надання судом оцінки довідці Сумської СШ №25 від 21.07.2015 року № 147 (а.с.61), оскільки це не призвело до неправильного вирішення справи і на підставі ч.2 ст.308 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних підстав.

Наявна в матеріалах справи довідка з місця навчання дитини, не є належним доказом яка б підтверджувала, що донька відповідача на час розгляду справи дійсно проживає разом із своїм батьком у спірній квартирі, дана довідка видана не належним органом, на який згідно діючого законодавства покладений обов'язок реєстрації місця проживання осіб. Крім того, довідка не підтверджує безспірно, що між сторонами був укладений договір найму квартири і позивач, як власник квартири, у 2008 році, або у подальшому, надавав свою згоду на проживання у належній йому квартирі також ще і малолітній донці відповідача, 2006 року народження.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що його виселення можливе лише в порядку та на підставі ст.825 ЦК України є необґрунтованими, оскільки даною нормою регулюються правовідносини договору найму житла, однак письмових доказів на підтвердження укладення такого договору найму відповідачем надано не було.

Твердження відповідача в апеляційній скарзі про те, що у 2013 році позивач не звертався до нього з вимогами про звільнення квартири та не заперечував щодо продовження останнім користуватися квартирою, спростовується наданими позивачем судовими рішеннями, які набрали законної сили, та з яких вбачається, що між сторонами дійсно на протязі 2013-2015 років виник спір щодо користування відповідачем спірною квартирою та його відмови звільнити квартиру. (а.с.10-12, 13-14)

Вирішуючи спір в частині стягнення моральної шкоди, суд першої інстанції, виходячи з вимог статті 23, 1167 ЦК України і роз'яснень викладених у Постанові Пленуму Верховного Суду від 31.03.95 №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» та встановивши факт порушення прав позивача ОСОБА_4 внаслідок протиправної дії відповідача, обґрунтовано дійшов висновку про завдання позивачу моральної шкоди та можливість її стягнення у грошовому виразі з відповідача.

Встановлюючи розмір цієї шкоди суд першої інстанції виходив із засад розумності, виваженості та справедливості та обґрунтовано врахував певні душевні страждання позивача внаслідок порушення його прав як власника майна, тривалість порушення цих прав і з врахуванням конкретних обставин справи прийшов до правильного висновку про те, що позивач має право на відшкодування моральної шкоди та визначив розмір відшкодування моральної шкоди у розмірі 1000 грн., а тому доводи апеляційної скарги у цій частині судом також не приймаються, як необґрунтовані.

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апелянта не спростовують фактичних обставин справи, встановлених судом, і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи і не містять передбачених законом підстав для скасування або зміни оскаржуваної ухвали суду.

Висновки суду першої інстанції є правильними, оскільки ґрунтуються вони на обставинах, які встановлені в судовому засіданні, наданих сторонами доказах, у відповідності з нормами матеріального і процесуального законодавства, рішення суду відповідає вимогам ст.ст.213, 214 ЦПК України, підстав для його скасування немає, тому відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313, 314, 315, 317, 325 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити

Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 03 вересня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий -

Судді -