АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 серпня 2016 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Половінкіної Н. Ю.

суддів Винту Ю.М., Перепелюк Л.М.

секретаря Герман Я.І.

з участю представника позивача публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» ОСОБА_1, відповідача ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на заочне рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 13 червня 2016 року,

встановила:

Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» у квітні 2016 року звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів.

Вказувало, що між публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та ОСОБА_2 укладено договір кредиту 1 вересня 2011року, за умовами якого публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» зобов»язалося надати ОСОБА_2 кошти у вигляді кредитного ліміту у розмірі 6000 грн.,строк дії якого відповідає строку дії картки.

У зв»язку з невиконанням ОСОБА_2 зобов»язання виникла заборгованість, що складається з кредиту в сумі 5245 грн. 90 коп., процентів за користування кредитом в сумі 4489 грн. 73 коп., пені в сумі 777 грн. 05 коп., штрафу

№22ц-1047 2016 рік Головуючий у 1 інстанції Пилип»юк І.В.

Категорія:19/27 Доповідач Половінкіна Н.Ю.

фіксована частина в сумі 500 грн., процентна складова в сумі 525 грн. 63 коп.

Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» просило стягнути з ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 11538 грн. 32 коп.

Рішенням Вижницького районного суду Чернівецької області від 13 червня 2016 року у позові відмовлено.

Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» в апеляційній скарзі просить рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 13 червня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів, суд першої інстанції керувався положеннями ч.2 ст.1055 ЦК України та зазначив про нікчемність договору між публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та ОСОБА_2 кредиту від 1 вересня 2011 року.

На обґрунтування такого висновку суд першої інстанції послався на недоведеність укладення договору між публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та ОСОБА_2 кредиту від 1 вересня 2011 року, втрату публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» договору між публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та ОСОБА_2 кредиту від 1 вересня 2011 року.

Водночас суд першої інстанції вважав недоведеним отримання ОСОБА_2 коштів в сумі 6000 грн.

Проте погодитися з такими висновками суду першої інстанції не можна.

На підставі ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з»ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення ухвалено з порушенням наведених норм.

Відповідно до правила, встановленого ч.1 ст.303 ЦПК України, апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції.

Згідно п.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Предметом позову публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», тобто матеріально-правовою вимогою, стосовно якої останнє просило ухвалити судове рішення, є стягнення з ОСОБА_2 на користь публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» заборгованості за договором між публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та ОСОБА_2 кредиту від 1 вересня 2011 року в сумі 11538 грн. 32 коп.

Звертаючись до суду з позовом, публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» обставинами, якими обґрунтовувало свої вимоги, зазначало невиконання зобов»язання за договором між публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та ОСОБА_2 кредиту від 1 вересня 2011 року.

Згідно із ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частинами 1-3 ст.203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

На підставі ч.2 ст.215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.7 постанови від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.

За змістом ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору ж умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

На підставі ч.1 ст.1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі.

Частинами 2 та 3 ст.207 ЦК України визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Частиною 2 ст.1055 ЦК України встановлено, що кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 своїм підписом у заяві-анкеті про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у публічному акціонерному товаристві комерційному банку «ПриватБанк» від 1 вересня 2011 року погодила, що ця заява разом із пам»яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також тарифами становить договір між публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та ОСОБА_2 кредиту, ознайомлена з Умовами та правилами надання банківських послуг, а також тарифами, які були надані для ознайомлення в письмовому вигляді.

Таким чином судом першої інстанції встановлено, що договір між публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та ОСОБА_2 кредиту від 1 вересня 2011 року складається з заяви-анкети кредитора, Умов і правил надання банківських послуг, пам»ятки клієнта, тарифів.

До матеріалів справи приєднано копію анкети-заяви ОСОБА_2 про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у публічному акціонерному товаристві комерційному банку «ПриватБанк» від 1 вересня 2011 року, яка підписана ОСОБА_2 (а.с.8).

Також ОСОБА_2 підписано довідку про Умови кредитування з використанням кредитної картки «Універсальна» (а.с.9).

Під час розгляду справи апеляційним судом ОСОБА_2 визнавалися обставини підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у публічному акціонерному товаристві комерційному банку «ПриватБанк» від 1 вересня 2011 року.

Крім того, заперечуючи проти позову ОСОБА_2, визнавала обставини вчинення публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та ОСОБА_2 договору кредиту 1 вересня 2011 року, посилаючись на виникнення заборгованості внаслідок шахрайських дій невідомої особи, яка схилила останню повідомити номер банківської картки (а.с.61-62).

На підставі ч.1 ст.61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Суд першої інстанції наведеного не врахував та дійшов висновку про укладення публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та ОСОБА_2 договору кредиту 1 вересня 2011 року з недодержанням письмової форми, та нікчемність правочину на порушення норм матеріального права.

На підставі п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Тому судове рішення підлягає скасуванню з підстав, передбачених п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України.

Згідно із ч.1 ст.509 ЦК України зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

На підставі ст.526 ЦК України зобов»язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов»язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов»язується повернути кредит та сплатити проценти.

Встановлено порушення ОСОБА_2 умов договору між публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та ОСОБА_2кредиту від 1 вересня 2011 року, не виконання зобов»язння із здійснення обов»язкового щомісячного платежу протягом з квітня 2015 року.

Зокрема, відповідно до розрахунку заборгованості за договором між публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та ОСОБА_4 кредиту від 1 вересня 2011 року боржник зобов»язання з повернення кредиту в сумі 5245 грн. 90 коп., сплати процентів за користування кредитом в сумі 4489 грн. 73 коп., пені в сумі 777 грн. 05 коп., штрафу фіксована частина в сумі 500 грн., процентна складова в сумі 525 грн. 63 коп.

не виконав.

Відповідно до частини 1 та 2 ст.614 ЦК України особа, яка порушила зобовязання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобовязання. Відсутність своєї вини доводить особа.

Аналіз положень ст.614 ЦК України дає підстави для висновку про те, що, установлюючи презумпцію вини особи, яка порушила зобовязання, ЦК України покладає на неї обовязок довести відсутність своєї вини.

Боржник звільняється від відповідальності лише у тому випадку, коли доведе відсутність своєї вини у порушенні зобовязання.

Згідно із положеннями п.1.1.2.12. Умов і правил надання банківських послуг публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», затверджених наказом від 6 березня 2010 року №СП-2010-258, у випадку, якщо держателю картки відомо щодо незаконного використання картки, останній зобов'язаний у триденний термін після усної заяви про втрату картки, стикера РауРаss, РІN-кода, надати до банку детальний виклад обставин втрати картки, стикера РауРаss, РІN-кода, та відомості щодо їх незаконного використання.

На підставі п.2.1.1.5.10 Умов і правил надання банківських послуг публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» держатель картки зобов»язаний приймати міри до запобігання втрати карт, ПІН (персонального ідентифікаційного номера) або інформації, нанесеної на карту і магнітну полосу, або їх незаконного використання.

Відповідно до Постанови Національного банку України від 20 квітня 2004 року № 223 «Про здійснення операцій з використанням спеціальних платіжних засобів» та п.п, 6.7., 6.8.,7.11., 10.1. Положення «Про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням» емітент у разі здійснення недозволеної або некоректно виконаної платіжної операції, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися або які були виконані некоректно, негайно відшкодовує платнику суму такої операції та, за необхідності, відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції. Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо спеціальний платіжний засіб було використано без фізичного пред'явлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя, крім випадків, коли доведено, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Матеріали справи, зокрема пояснення ОСОБА_2 стідчому слідчого відділення Вижницького районного відділу УМВС України в Чернівецькій області ОСОБА_5М, свідчать про те, що зняття коштів відбулося третьою особою, якій ОСОБА_2 повідомила останні чотири цифри номеру банківської картки (а.с.57-58).

Крім того, згідно із довідкою слідчого винницького відділення поліції Кіцманського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Чернівецькій області ОСОБА_6 від 13 червня 2016 року №3736/121/48/03/16 проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.190 КК України по факту незаконного заволодіння грошовими коштами ОСОБА_2 (а.с.111).

Відповідно наведеного встановлено, що ОСОБА_2 сприяла своїми діями незаконному використанню інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

За таких обставин ОСОБА_2 не довела,відсутність своєї вини у порушенні зобовязання за договором між публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та ОСОБА_4 кредиту від 1 вересня 2011 року.

У такому разі доводи ОСОБА_2 про відсутність підстав для стягнення на користь публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» грошових коштів за договором не заслуговують на увагу.

Згідно зі ст.599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У абз.1, 2 п.17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику розгляду судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» судам роз'яснено, що зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (ч.1 ст.598 ЦК України). Такі підстави, зокрема, зазначені у ст.ст.599-601, 604-609 ЦК України. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК України.

У такому разі висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для стягнення з ОСОБА_2 грошових коштів не відповідають обставинам справи.

За змістом ст.611 ЦК України в разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч.2 ст.549 ЦК України).

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України).

Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

За положеннями ст.61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Такого висновку дійшов Верховний Суд України, виклавши правову позицію із цього питання, зокрема у постанові від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-2003цс15.

За змістом п.2.1.1.12.6.1Умов та правил надання банківських послуг публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», затверджених наказом від 6 березня 2010 року №СП-2010-258, в разі виникнення простроченого зобов»язання на суму від 100 грн., ураховуючи прострочення зобов»язань, передбачених пп.2.1.1.12.6.2, 2.1.1.12.8.1 Умов клієнт сплачує банку пеню, яка розраховується як базова процентна ставка за договором/30 (нараховується за кожен день прострочення кредиту) + 50 грн. (одноразово).

Пунктом 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг встановлено, що при порушенні позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобов»язань, передбачених договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобов»язаний сплатити банку штраф у розмірі 500 грн. + 5% від суми заборгованості по кредитному ліміту з урахуванням нарахований і прострочених процентів і комісії.

Враховуючи вищевикладене штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

За таких обставин позовні вимоги публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про стягнення з ОСОБА_2 грошових коштів за договором між публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та ОСОБА_2 кредиту від 1 вересня 2011 року підлягають задоволенню частково.

Таким чином підлягають стягненню кредит в сумі 5245 грн. 90 коп., проценти в сумі 4489 грн. 73 коп., пеня в сумі 777 грн. 06 коп.

За правилами ч.3 ст.551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають значення для справи.

Відповідно до п. 27 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» положення ч.3 ст.551 ЦК Украъни про зменшення розміру неустойки може бути застосовано судом лише за заявою відповідача до відсотків, які нараховуються як неустойка, і не може бути застосовано до сум, які нараховуються згідно з ч. 2 ст.625 ЦК України, які мають іншу правову природу.

Істотними обставинами в розумінні ч.3 ст.551 ЦК України можна вважати, зокрема, ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу (наприклад, відсутність негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобов'язання).

Положення ч.2 ст.616 ЦК України передбачають право суду зменшити розмір збитків та неустойки, які стягуються з боржника, якщо кредитор умисно або з необережності сприяв збільшенню розміру збитків, завданих порушенням зобов»язання, або не вжив заходів щодо їх зменшення.

Встановлено, що публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» нараховано пеню в розмірі 777 грн. 06 коп., а розмір збитків становить сплату кредиту в сумі 5245 грн. 90 коп. процентів за користування кредитом в сумі 4489 грн.73 коп.

Ураховуючи наведене підстав для зменшення розміру пені немає.

Керуючись п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити чатково.

Рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 13 червня 2016 року скасувати.

Позов публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» за договором між публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та ОСОБА_2 кредиту від 1 вересня 2011 року грошові кошти в сумі 10512 грн. 69 коп., що складаються з кредиту в сумі 5245 грн. 90 коп., процентів в сумі 4489 грн. 73 коп., пені в сумі 777 грн. 06 коп.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді: