АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 серпня 2016 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Половінкіної Н. Ю.

суддів Винту Ю.М., Перепелюк Л.М.

секретаря Герман Я.І.

за участю відповідача ОСОБА_1, представника відповідача ОСОБА_2, представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Служби у справах дітей Чернівецької міської ради ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_4, ОСОБА_5 з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, служби у справах дітей Чернівецької міської ради про виселення за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_4, ОСОБА_5 на рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 4 травня 2016 року,

встановила:

Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» у жовтні 2014 року звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_4, ОСОБА_5 з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, служби у справах дітей Чернівецької міської ради про виселення.

Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» зазначало, що заочним рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівці від 18 червня 2012 року звернуто стягнення на предмет застави житловий будинок літ.А, який розташований по вул.Нечуя-Левицького,8 м.Чернівці

№22ц-861 2016 рік Головуючий у 1 інстанції Семенко О.В.

Категорія 43/44 Доповідач Половінкіна Н.Ю.

шляхом продажу предмету іпотеки публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» з укладанням від свого імені договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем.

Посилався на те, що за відсутності згоди публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» здійснено реєстрацію ОСОБА_4, ОСОБА_5 у квартирі АДРЕСА_1, відповідачі добровільно не звільнили приміщення.

Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» просило виселити ОСОБА_4, ОСОБА_5 з квартири АДРЕСА_1

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 4 травня 2016 року позов задоволено, постановлено виселити ОСОБА_4, ОСОБА_5 з квартири АДРЕСА_1.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_4, ОСОБА_5 в апеляційній скарзі просить рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 4 травня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про виселення відмовити, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_4, ОСОБА_5 підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Задовольняючи позов публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про виселення, суд першої інстанції керувався положеннями ч.1 ст.109 ЖК України та ст.40 Закону України «Про іпотеку» та вважав встановленим, що заочним рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівці від 18 червня 2012 року звернуто стягнення на предмет іпотеки квартиру АДРЕСА_2, публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» направлено письмову вимогу про звільнення жилого приміщення, яка не виконана.

Проте, погодитися з такими висновками не можна півністю.

На підставі ст.213 ЦПК України рішення сулу повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з»ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення ухвалено з порушенням наведених норм.

Судом першої інстанції встановлено, що між публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено договір кредиту 1 серпня 2007 року №CVHMG 103370067, який забезпечений договором між публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та ОСОБА_1 іпотеки, посвідчений приватни нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу ОСОБА_6 7 вересня 2007 року, зареєстрований в реєстрі за №379 (а.с.11-16).

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівці від 18 червня 2012 року звернуто стягнення на предмет застави житловий будинок літ.А, який розташований по вул.Нечуя-Левицького,8 м.Чернівці шляхом продажу предмету іпотеки публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» з укладанням від свого імені договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, дубліката правовластовлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, можливістю здійснення публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмета іпотеки (а.с.17-18).

Також Апеляційний суд Чернівецької області рішенням від 8 серпня 2012 року виселив ОСОБА_1 з житлового будинку, розташованого по вул..Нечуя-Левицького,8 м.Чернівці зі зняттям з реєстраційного обліку (а.с.19-20).

З матеріалів справи вбачається, що місцем реєстраційного обліку відповідачів ОСОБА_4, ОСОБА_5 є квартира АДРЕСА_2 (а.с.73).

За змістом ч. ч. 1, 2 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться в порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є ст. 109 ЖК Української РСР, у частині першій якою передбачені підстави виселення.

Згідно ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Зі змісту зазначених норм убачається, що вимога письмового попередження про добровільне звільнення житлового приміщення стосується лише такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки, як позасудове врегулювання на підставі договору, і не застосовується в порядку звернення стягнення за рішенням суду. Задоволення позову про виселення мешканців з переданого в іпотеку житлового приміщення не залежить від дотримання іпотекодержателем ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку».

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 03 лютого 2016 року №6-2947цс15.

Не заслуговують на увагу посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на право власності ОСОБА_7 на ? житлового будинку літ.А, вбиральню літ.В, сарай літ.Б, ? огорожі №1, розташовані по вул.Нечуя-Левицького,8 м.Чернівці.

Так, відповідно до п.33.3 договору між публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та ОСОБА_1 іпотеки, посвідченого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу ОСОБА_6 7 вересня 2007 року, зареєстрованого в реєстрі за №379, в іпотеку надано житловий будинок літ.А, вбиральню літ.В, сарай літ.Б, ? огорожі №1, розташовані по вул.Нечуя-Левицького,8 м.Чернівці.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівці від 18 червня 2012 року звернуто стягнення на житловий будинок літ.А, який розташований по вул.Нечуя-Левицького,8 м.Чернівці.

Не можна погодитися з доводами ОСОБА_1 щодо порушення прав неповнолітніх ОСОБА_4, ОСОБА_5

Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

Як роз'яснено у п. 44 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» суди повинні виходити із того, чи мала дитина право власності на предмет іпотеки чи право користування предметом іпотеки на момент укладення договору іпотеки. Будь-які дії, вчинені без згоди іпотекодержателя після укладення договору іпотеки (наприклад, реєстрація неповнолітньої дитини в житловому будинку, народження дитини після укладення договору іпотеки) не є підставою для визнання такого договору недійсним із підстави невиконання вимог закону про отримання згоди органу опіки та піклування.

З матеріалів справи вбачається народження ОСОБА_4, ОСОБА_5 після укладення договору між публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та ОСОБА_1 кредиту від 1 серпня 2007 року №CVHMG 103370067.

Також встановлено, що реєстрація ОСОБА_4, ОСОБА_5 у квартирі АДРЕСА_2 здійснена без згоди іпотеко держателя.

Частиною першою статті 405 ЦК України визначено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

За змістом цієї норми право членів сім'ї власників жилого приміщення ОСОБА_1 та ОСОБА_7 користуватись квартирою №2 по вул.Нечуя-Левицького,8 м.Чернівці є похідним від права власності ОСОБА_1 та ОСОБА_7, з припиненням права власності останніх втрачається й право користування жилим приміщенням у членів сім'ї.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян із жилих приміщень, придбаних не за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, забезпеченого іпотекою цього приміщення, без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення.

Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що в разі звернення стягнення на іпотечне майно в судовому порядку та ухвалення судового рішення про виселення мешканців з іпотечного майна, яке не придбане за рахунок кредитних коштів, підлягають застосуванню як положення частини другої статті 39 та/або частини першої статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і частини другої статті 109 ЖК УРСР.

Отже, за змістом зазначених норм особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), який є предметом іпотеки і придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При цьому за положенням частини другої статті 109 ЖК УРСР постійне житло вказується в рішенні суду.

При виселенні з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла в судовому порядку, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

Виселення громадян з іпотечного майна, придбаного за рахунок кредитних коштів, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання (частина четверта статті 109 ЖК УРСР).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 2 вересня 2015 року у справі № 6-1049цс15.

З огляду на наведене суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про виселення ОСОБА_4, ОСОБА_5 з квартири АДРЕСА_2 без надання іншого жилого приміщення.

Згідно з із ст.1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

Проаналізувавши норми Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» можна зробити висновок, що вони містять як норми матеріального права, так є і процесуальними нормами, які підлягають застосуванню на будь-якій стадії розгляду справи, враховуючи, що саме поняття «мораторій» є відстроченням виконання зобов'язань, що встановлюються на певний термін.

Відповідно до висновків Верховного Суду України, що викладені у постанові № 6-2947цс15 від 03 лютого 2016 року, на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягає виконанню рішення суду як в частині звернення стягнення на предмет іпотеки, так і в частині виселення.

Всупереч наведеного судом першої інстанції не вирішено питання про застосування Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

На підставі п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Тому судове рішення підлягає зміні з підстав, передбачених п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України.

На підставі п.7.1 договру між публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та ОСОБА_1 кредиту від 1 серпня 2007 року №CVHMG 103370067 банк зобов»ячався надати ОСОБА_1 кредитні кошти в розмірі 32000 доларів США на купівою житла.

З матеріалів справи вбачається, що предмет іпотеки житловий будинок літ.А, вбиральню літ.В, сарай літ.Б, ? огорожі №1, розташовані по вул.Нечуя-Левицького,8 м.Чернівці виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчим кредитом, загальна площа жилого приміщення становить 38,1 кв.м, це житло використовується як місце постійного проживання ОСОБА_4, ОСОБА_5

Відповідно приєднаних до матеріалів справи інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно у ОСОБА_4, ОСОБА_5 відсутнє інше нерухоме житлове майно у власності.

Разом з тим ОСОБА_4, ОСОБА_5 не відносяться до суб'єктів Закону України «Про засади запобігання і протидії корупції».

Згідно із ст.217 ЦПК України суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочку або розстрочити виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні.

Керуючись п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_4, ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 4 травня 2016 року змінити.

Відстрочити виконання рішення в частині виселення на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту іі проголошення, але може бути оскаржена в частині зупинення провадження у справі у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді