Справа № 346/3585/15-ц
Провадження № 2/346/56/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 серпня 2016 р. м. Коломия Коломийський міськрайонний суд Івано - Франківської області

з участю позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_4,

представника відповідача ОСОБА_2,

представника третьої особи Торос В.Я.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_4, третя особа: Коломийська міська рада Івано-Франківської області про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, - В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 посилається на те, що він та відповідач ОСОБА_4 є співвласниками будинку АДРЕСА_1 і користувачами земельної ділянки площею 163, 84 кв.м, яка знаходиться за вищевказаною адресою. Незважаючи на те, що дана земельна ділянка передана йому, позивачу ОСОБА_1 та відповідачу ОСОБА_4 у спільне користування, остання чинить йому перешкоди в користуванні даною земельною ділянкою.

Вказує, що згідно договору дарування від 23.08.2000 року йому належить 27/50 частини будинку АДРЕСА_1, а 23/50 частини вказаного будинку згідно договору купівлі-продажу від 20.05.1992 року належить на праві власності відповідачу ОСОБА_4 За вказаним будинком обліковується земельна ділянка загальною площею 1153 кв.м. Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 07.12.2006 року встановлено порядок користування даною земельною ділянкою.

Вищезгаданим рішенням суд виділив йому, позивачу в користування 451, 51 кв.м земельної ділянки розміщеної на двох площах розміром 261, 13 кв.м та 190, 38 кв.м., а відповідачу ОСОБА_4 виділив в постійне користування 384, 62 кв.м земельної ділянки. Суд залишив у спільному користуванні сторін земельну ділянку площею 163,84 кв.м, яка межує з суміжним землекористувачем ОСОБА_5 по довжині 48, 22 м та по ширині: від АДРЕСА_3, 87 м. біля металевої хвіртки відповідача ОСОБА_4 - 2, 80 м та на початку його, позивача ОСОБА_1 земельної ділянки - 3, 48 м. Суд також виділив йому в тимчасове користування 82, 62 кв.м, а відповідачу ОСОБА_4 - 70,38 кв.м земельної ділянки загальною площею 153 кв.м, яка обліковується як надана в тимчасове користування.

Вказане судове рішення вступило в законну силу, а відповідно він та відповідач є співкористувачами земельної ділянки площею 163,84 кв.м, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1.

Зазначив, що відповідач чинить йому перешкоди в користуванні даною земельною ділянкою, зокрема: заїзд, прохід до його земельної ділянки, що знаходиться за будинком, вглибині від вулиці Довбуша, можливий лише через спірну земельну ділянку, яка виділена йому та відповідачу у спільне користування. На спірній земельній ділянці знаходиться огорожа (ворота), яка встановлена відповідачем ОСОБА_4 і якою перекрита по ширині спірна земельна ділянка.

У варіанті № 1 графічних матеріалів висновку судової земельно-технічної експертизи, який по вищевказаній цивільній справі визнаний доказом і у відповідності з яким судом постановлено судове рішення, вказано, що огорожа ( ворота), які встановлені відповідачем ОСОБА_4, підлягають демонтажу (зносу). Незважаючи на вказане відповідач ОСОБА_4 ворота не демонтувала, а постійно перешкоджає проїзду його транспортним засобом по спірній земельній ділянці до його, позивача присадибної земельної ділянки. Крім того, встановлені відповідачем на спільній земельній ділянці ворота утруднюють заїзд його автомашини до його земельної ділянки, оскільки ширина воріт 2,44 м, а ширина машини (з дзеркалами заднього виду) - 2, 30 м.

Також вказує, що відповідач на спірній земельній ділянці до входу до веранди останньої встановила сходинку шириною 30 см, чим звузила спірну земельну ділянку до ширини 2, 14 м і тим самим унеможливила проїзд до його земельної ділянки. Внаслідок таких дій порушено його права землекористувача, фактично він не взмозі в повній мірі користуватися своєю земельною ділянкою, завезти автомобілем добрива, забрати урожай.

Крім того, зазначив, що відповідач на спірній земельній ділянці біля межі з його земельною ділянкою без його згоди і відома встановила вольєр, в якому тримає великого собаку, чим також чинить йому перешкоди в користуванні спірною земельною ділянкою і унеможливлює доступ до неї. Відповідач фактично спільну земельну ділянку перетворила на частину свого подвір»я і вважає, що це її особиста власність.

Зазначив, що по факту чинення йому перешкод до правоохоронних органів не звертався, визнав, що огорожа на ключ не закривається, підтвердив, що має доступ до земельної ділянки, але бажає заходити саме там де розміщений вольєр.

Просить суд зобов»язати позивача П»явкіну демонтувати огорожу (металеві ворота), позначену буквою « N » у варіанті № 1 графічних матеріалів висновку судової земельно-технічної експертизи по цивільній справі Коломийського міськрайонного суду № 2-121/2006 р., що знаходиться на земельній ділянці площею 163,84 кв.м по АДРЕСА_1 і яка виділена у спільне користування йому, позивачу та відповідачу ОСОБА_4, демонтувати збудовану на вказаній земельній ділянці сходинку до входу у веранду відповідача ОСОБА_4, забрати вольєр з собакою з вказаної земельної ділянки; не чинити йому перешкод в користуванні даною земельною ділянкою та стягнути з відповідача понесені судові витрати - оплату судового збору та 807 грн. надання юридичних послуг.

Відповідач ОСОБА_4 та її представник ОСОБА_2 в судовому засіданні позов не визнали та представник пояснила, що відповідач П явкіна та позивач ОСОБА_1 є співвласниками будинку по АДРЕСА_1 і користувачами земельних ділянок, власником яких є територіальна громада м. Коломиї. Рішенням Коломиийського міськрайонного суду від 07 грудня 2006р. між ними встановлено порядок користування земельною ділянкою та передбачена наявність земельної ділянки спільного користування. Однак між ними дійсно виникають спори щодо користування земельною ділянкою. Між сторонами існують особисті неприязні стосунки.

Пояснює, що і огорожа, яку позивач вимагає демонтувати, і сходинка, яка ніби унеможливила доступ до земельної ділянки відповідача і звузила спірну земельну ділянку, як вважає позивач, вольєр, який теж унеможливив доступ до його земельної ділянки були встановлені ще до того моменту як позивач став власником частини будинку »(квартири АДРЕСА_1).

Наявність вольєру не створює йому перешкод, так як ширина земельної ділянки біля межі його земельної ділянки становить 3,78м (згідно висновку експртизи), а ширина вольєру 2,60 м.(згідно показів свідка ОСОБА_6), тобто 1,28 м цілком достатньо для проходу до його земельної ділянки та нормального користування.

Що стосується сходинки, то наявність даної сходинки передбачена проектною документацією, а саме будівельним паспортом на добудову до будинку ще в 2000р. та технічним паспортом і при прийнятті Коломийським міськрайонним судом рішення 07.12.2006 року з урахуванням висновку експерта варіант 1 експерт не згадував та не вказував про знесення спірної сходинки.

Що стосується огорожі, зазначає, що дійсно така огорожа (ворота) встановлена, але не закривається на ключ, і будь-хто може її відчинити при потребі, в тому числі і позивач ОСОБА_1 Сама по собі огорожа не є перешкодою зайти на земельну ділянку спільного користування, а слугує лише для того щоб посторонні особи чи тварини на заходили на відповідача подвір я та земельну ділянку і жодним чином відповідач перешкод не чинить.

Крім того рішенням Коломийського міськрайонного суду від 07.12.2006 року визнано

незаконним рішення Коломийської міської ради № 556 від 05.11.2003 року в частині передачі у приватну власність відповідачу ОСОБА_4 460кв.м. земельної ділянки, а також і позивачу ОСОБА_1 - 540кв.м. земельної ділянки, що розміщена в АДРЕСА_1 та визнано недійсним тільки Державний акт на право приватної власності на землю, виданий відповідачу ОСОБА_4 14.07.2004 року, що зареєстрований в Книзі Державних актів на право власності на землю за № 04, тобто Державний акт на право приватної власності на землю, виданий позивачу ОСОБА_1 на сьогоднішній день не визнано недійсним, хоча рішення Коломийської міської ради № 556 від 05.11.2003 року в частині передачі йому у приватну власність 540 кв.м. земельної ділянки АДРЕСА_1, визнано незаконним. Крім того, як і не заперечив позивач, рішення Коломийського міськрайонного суду від 07.12.2006 року не виконано про що ствердив спеціаліст управління Держгеокадастру у Коломийському районі Івано-Франківської області, тобто на сьогоднішній день на земельну ділянку по АДРЕСА_1 існує декілька правовстановлювальних документів із зазначеними різними площами та конфігурацією земельної ділянки, тому вважає, що позов пред явлено передчасно і безпідставно так як перешкод відповідач позивачу не чинить. Просить у задоволенні позову відмовити.

Представник третьої особи без самостійних вимог Коломийської міської ради в судовому засіданні заперечив щодо задоволення позову посилаючись на те, що позивач підтвердив право користування земельною ділянкою посилаючись на рішення Коломийського мськрайонного суду від 07.12.2006 року, котре є не реалізованим, Державний акт на право приватної власності на землю, виданий позивачу, не визнаний недійсним; після набрання рішенням Коломийського міськрайонного суду від 07.12.2006 року законної сили відповідачем не вчинено ряд юридичних дій по питанню оформлення права власності чи користування земельною ділянкою по АДРЕСА_1, тому відповідач неправомірно посилається на дане рішення суду.

Вислухавши пояснення сторін, свідків, спеціаліста управління Держгеокадастру у Коломийському районі Івано-Франківської області, з'ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданн, суд вважає, що позов слід задоволити частково.

Статтею 95 ЗК України встановлено, що землекористувачі, якщо інше не передбачено законом або договором, мають право: самостійно господарювати на землі; власності на посіви і насадження сільськогосподарських та інших культур, на вироблену продукцію; використовувати у встановленому порядку для власних потреб наявні на земельній ділянці загальнопоширені корисні копалини, торф, ліси, водні об'єкти, а також інші корисні властивості землі; на відшкодування збитків у випадках, передбачених законом; споруджувати жилі будинки, виробничі та інші будівлі і споруди. Порушені права землекористувачів підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.

Статтею 96 ЗК України встановлено, що землекористувачі зобов'язані: забезпечувати використання землі за цільовим призначенням та за свій рахунок приводити її у попередній стан у разі незаконної зміни її рельєфу, за винятком випадків незаконної зміни рельєфу не власником такої земельної ділянки; додержуватися вимог законодавства про охорону довкілля; своєчасно сплачувати земельний податок або орендну плату; не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів; підвищувати родючість ґрунтів та зберігати інші корисні властивості землі; своєчасно надавати відповідним органам виконавчої влади та органам місцевого самоврядування дані про стан і використання земель та інших природних ресурсів у порядку, встановленому законом; дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов'язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон; зберігати геодезичні знаки, протиерозійні споруди, мережі зрошувальних і осушувальних систем. Законом можуть бути встановлені інші обов'язки землекористувачів.

Статтею 103 ЗК України встановлено, що власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо); власники та землекористувачі земельних ділянок зобов'язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок

використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив); власники та землекористувачі земельних ділянок зобов'язані співпрацювати при вчиненні дій, спрямованих на забезпечення прав на землю кожного з них та використання цих ділянок із запровадженням і додержанням прогресивних технологій вирощування сільськогосподарських культур та охорони земель (обмін земельних ділянок, раціональна організація територій, дотримання сівозмін, встановлення, зберігання межових знаків тощо).

Статтею 152 ЗК України визначено, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

Відповідно до п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 25 грудня 1996 р. № 13 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» передбачено, що при встановленні порядку використання земельної ділянки й розпорядження нею громадянами, яким жилий будинок, господарські будівлі та споруди належать на праві спільної часткової власності, суд з'ясовує і враховує можливість нормального користування будинком та здійснення догляду за ним, розташування господарських будівель, споруд, необхідність зведення будівель, розташування плодово-ягідних насаджень співвласників, можливість проходу з вулиці на подвір'я тощо.

Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Судом встановлено, що сторони по справі є співвласниками будинку АДРЕСА_1 і користувачами земельної ділянки площею 163, 84 кв.м, яка знаходиться за вищевказаною адресою. Згідно договору дарування від 23.08.2000 року позивач є власником 27/50 частини будинку АДРЕСА_1, а 23/50 частини вказаного будинку згідно договору купівлі-продажу від 20.05.1992 року належить на праві власності відповідачу ОСОБА_4 За вказаним будинком обліковується земельна ділянка загальною площею 1153 кв.м. Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 07.12.2006 року встановлено порядок користування даною земельною ділянкою.

Вищезгаданим рішенням згідно до висновку № 23ч2 судової земельно-технічної експертизи від 23.06.2006р. варіант 1 судом виділено позивачу в постійне користування 451, 51 кв.м земельної ділянки розміщеної на двох площах розміром 261, 13 кв.м та 190, 38 кв.м., а відповідачу ОСОБА_4 виділено в постійне користування 384, 62 кв.м земельної ділянки, залишено у спільному користуванні сторін земельну ділянку площею 163,84 кв.м, яка межує з суміжним землекористувачем ОСОБА_5 по довжині 48, 22 м та по ширині: від АДРЕСА_3, 87 м. біля металевої хвіртки відповідача ОСОБА_4 - 2, 80 м та на початку земельної ділянки позивача ОСОБА_1 - 3, 48 м., виділено позивачу в тимчасове користування 82, 62 кв.м, а відповідачу ОСОБА_4 - 70,38 кв.м. та вказано, що огорожа (ворота) встановлена відповідачем П явкіною підлягає демонтажу (зносу). Вказане судове рішення, залишене ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 20.03.2007 року без зміни, вступило в законну силу, тобто сторони по справі є співкористувачами земельної ділянки площею 163,84 кв.м, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 (а.с.42-45). Як вбачається, вищезгаданим рішенням вказано розміри й межі земельних ділянок, які має використовувати кожна зі сторін і тих, які виділено для спільного користування. Отже суд доходить до висновку, що заявлена позовна вимога позивача щодо демонтажу огорожі до задоволення не підлягає так як була предметом розгляду в іншій справі, в котрій в тому числі з даного приводу ухвалено рішення, котре набрало законної сили.

Встановлено, що предметом розгляду даної справи є те, що відповідач чинить перешкоди на земельній ділянці спільного користування, залишеної у спільному користуванні сторін згідно рішення Коломийського міськрайонного суду від 07.12.2006 року, що спростовує заперечення відповідача, його представника та представника третьої особи щодо передчасного заявлення даного позову так як рішення Коломийського міськрайонного суду від 07.12.2006 року не виконано і Державний акт про право власності на земельну ділянку, виданий на ім я позивача, не визнано недійсним.

Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

У судовому засіданні свідок ОСОБА_7, яка являється дружиною позивача ОСОБА_1 зазначила, що відповідач і її дочка чинять перешкоди в користуванні їх з позивачем земельною ділянкою, а саме зачиняє хвіртку на замок, не дозволяють іти з города, щоб не смітили, не дозволяють заїжджати машиною, щоб завести солому, оскільки буде пошкоджена тротуарна плитка, крім того відповідачем встановлено вольєр на земельній ділянці спільного користування, в котрому знаходиться великий злий собака відповідача.

Свідок ОСОБА_8, мати позивача, вона ж попередній власник АДРЕСА_1, яка вказала, що спільна дорога була до самого городу, а зараз огорожа на замку, і чиняться відповідачем перешкоди в користуванні земельною ділянкою її синові. Зазначила, що огорожу, вольєр для собаки, сходинку встановили без їх дозволу, коли ще вона ОСОБА_8, була попереднім власником, але на той час відповідач жодних претензій не висловлювала і перешкод не чинила. Із-за вольєра з собакою неможливо спокійно та безпечно пройти до земельної діялнки її сина.

Свідок ОСОБА_9, подруга сім»ї відповідачів, у судовому засіданні пояснила, що часто приходить до дочки відповідача -ОСОБА_9 і замка на огорожі вона не бачила, а огорожа закривалась за допомогою шнурка. Щодо сходинки до входу до веранди, то вона була постійно. Особисто вона не бачила, щоб відповідач чинила перешкоди своїм сусідам ОСОБА_8.

Свідок ОСОБА_10 , зазначив, що родину відповідачів знає більше 10 років. Часто забирає причіп до автомобіля і бачив, що огорожа на ключ не закривається, хіба на шнурок. Заїжджаючи вільно автомобілем на подвір'я до відповідачів йому, встановлена сходина до веранди, не є перешкодою.

Свідок ОСОБА_6, вказав, що позивача знає з 2000 року, часто приходить до відповідача і бачив, що огорожа закривається тільки на шнурок, при потребі постійно можна зайти. Стверджує, що огорожа з 2000 року, а вольєр для собаки був постійно і є можливість безперешкодно позивачу користуватись належною останньому земельною ділянкою, сходинка до веранди встановлено з часу побудови будинку.

Допитаний в судовому засіданні спеціаліст управління Держгеокадастру у Коломийському районі Івано-Франківської області ОСОБА_11 пояснив, що сторони по справі не звертались до управління із рішенням Коломийського міськрайонного суду від 07.12.2006 року і йому не відомо, що Державний акт про право власності на землю, виданий на ім я відповідача П явкіної, визнаний недійсним.

Встановлено, що сходинка до будинку відповідачем встановлена згідно проектної документації, а саме будівельним паспортом на добудову до будинку за 2000р. та технічним паспортом, і в судовому засіданні не встановлено, що наявність даної сходинки є перешкодою у користуванні позивачем земельною ділянкою спільного користування про що ствердили свідки ОСОБА_10, ОСОБА_6, ОСОБА_9, а тому в частині позову щодо демонтажу спірної сходинки слід відмовити (а.с.65-74,75-79) .

В судовому засіданні встановлено та стверджується показаннями свідків ОСОБА_7, ОСОБА_8, що позивачу чиняться перешкоди відповідачем із-за встановленого останньою на земельній ділянці спільного користування вольєра, в котрому знаходиться великий собака, який поводить себе вкрай агресивно, коли позивач проходить біля вольєра до власної земельної

ділянки. Відповідач не заперечила, що вольєр з собакою знаходиться на земельній ділянці спільного користування, однак вважає, що позивачу є достатньо місця для проходу до власної земельної ділянки через її хвіртку, а також зауважила, що не чула, щоб її собака гарчав на позивача та не давав можливості пройти на город.

Виходячи з наведеного у задоволенні позову в частині демонтажу огорожі, сходинки по АДРЕСА_1 слід відмовити, а позов в частині зобов язання відповідача не чинити перешкод у користуванні належній йому земельній ділянці та звільнення земельної ділянки спільного користування від вольєра з собакою слід задовольнити.

На підставі наведеного та ст. ст..95,103,154 ЗК України, ст. 391 ЦК України та керуючись ст.ст. 10,11,61,88,209,213,214,218 ЦПК України,-

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити частково.

Зобов»язати ОСОБА_4 не чинити перешкод в користуванні земельною ділянкою що знаходиться по АДРЕСА_1, виділеної у спільне користування ОСОБА_1 та ОСОБА_4 та звільнити земельну ділянку спільного користування по АДРЕСА_1 від встановленого вольєра з собакою.

Стягнути з ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, жительки АДРЕСА_4, ідентифікаційний номер НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, жителя АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_2 судові витрати: сплачений судовий збір в сумі 243,60 грн. та 807 грн. за надання юридичних послуг.

В решті позову відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення встановленого строку апеляційного оскарження.

Апеляційна скарга на рішення може бути подана до апеляційного суду Івано-Франківської області через Коломийський міськрайонний суд протягом десяти днів з дня його проголошення , або отримання його копії.

Суддя Беркещук Б. Б.