Головуючий суду 1 інстанції - ОСОБА_1
Доповідач - Стахова Н.В.
Справа № 415/5874/15-ц
Провадження № 22ц/782/366/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«28» липня 2016 року м.Сєвєродонецьк

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Луганської області у складі:

головуючого Стахової Н.В.

суддів: Авалян Н.М., Орлова І.В.

за участю секретаря Коротенка С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі Апеляційного суду Луганської області в м. Сєвєродонецьку Луганської області апеляційні скарги Публічного акціонерного товариства «Укргазбанк» та ОСОБА_2 на рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 16 березня 2016 року у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Укргазбанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитними договором,

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2015 року ПАТ АБ «Укргазбанк» звернувся до суду із вказаним позовом, вказавши, що 15.05.2008 року між банком та ОСОБА_2 укладено кредитний договір, за яким вона одержала кредит в сумі 129200,00 грн. на строк з 15.05.2008 по 14.05.2028 із сплатою процентів за користування кредитом 18,5 % річних на задоволення споживчих потреб. Повернення кредиту та процентів відбуваються згідно з погодженим сторонами графіком, проте позичальник свої обовязки за договором належним чином не виконує: порушує графік повернення кредиту та сплати процентів, не застрахував іпотечне майно, а тому банк має право достроково одержати від позичальника ОСОБА_2 та поручителя ОСОБА_3 всю суму кредиту, а також вимагати сплати процентів і пені.

Посилаючись на вказані обставини, банк просив суд стягнути з відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 солідарно 108859,17 грн., з яких:

85056,94 грн. - заборгованість по кредиту строкова;

5381,07 грн. - заборгованість по кредиту прострочена;

1747,31 грн. - поточна заборгованість по процентах;

13953,04 грн. - прострочена заборгованість по процентах;

752,42 грн. - пеня за несвоєчасне погашення кредиту в межах строку позовної давності;

1968,39 грн. - заборгованість по пені за несвоєчасну сплату процентів.

Крім того, просить стягнути з відповідачки ОСОБА_2 штраф за невиконання умов договору іпотеки в сумі 9500 грн.

Рішенням Лисичанського міського суду Луганської області від 16.03.2016 позовні вимоги ПАТ АБ «Укргазбанк» задоволені частково. Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 заборгованість по кредиту у розмірі 85056,94 грн. та заборгованість по процентах у розмірі 1747,31 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено за необґрунтованістю.

З рішенням суду частково не погоджуються позивач ПАТ АБ «Укргазбанк» та відповідач ОСОБА_2

Позивач ПАТ АБ «Укргазбанк» не погоджується з рішенням в частині відмови в задоволенні позову про стягнення штрафу та пені, посилаючись на порушення судом норм матеріального права. Вказує на те, що норми Цивільного кодексу України мають пріоритет над розпорядженням Кабінету Міністрів України, а також на те, що відповідачі не надали суду доказів реєстрації, проживання та здійснення господарської діяльності на території, яка віднесена Розпорядженням до території проведення антитерористичної операції. Крім того, відповідач не надала доказів набрання чинності договорами страхування. До того ж, сам факт укладення таких договорів не скасовує того, що позичальник порушила умови договору іпотеки щодо необхідності страхування.

Відповідач ОСОБА_2 не погоджується з рішенням в частині стягнення поточної заборгованості за кредитом та процентів за користування кредитом, посилаючись на відсутність правових підстав для такого стягнення, адже після погашення всієї поточної заборгованості права банку не можна вважати порушеними. А крім того, оскільки банк письмово не звертався до неї з пропозицією повернути кредит достроково, вимога про таке стягнення не може вважатись її заборгованістю перед банком.

Заслухавши доповідача, представника відповідача ОСОБА_2, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.1,ч.3 ст.303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, але апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення.

Згідно з ст.ст.213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень підтверджених тими доказами, які були досліджені судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції у повній мірі не відповідає.

Судом встановлені наступні факти, якы визнаються сторонами та підтверджені матеріалами справи.

За кредитним договором №Ф-702 від 15.05.2008 з урахуванням додаткової угоди №1 від 13.02.2009 ПАТ АБ «Укргазбанк» (Банк) надав ОСОБА_2 (Позичальник) кредит в сумі 129200,00 грн. на строк з 15.05.2008 по 14.05.2028, із сплатою процентів за користування кредитом, виходячи із 18.5 % річних на задоволення споживчих потреб позичальника.

Виконання позичальником зобовязань за кредитним договором забезпечене порукою відповідно до укладеного договору поруки №Ф-702/П від 15.08.2008 між ПАТ АБ «Укргазбанк» (Банк) та ОСОБА_3 (Поручитель). За вказаним договором поручитель зобов'язується перед банком відповідати за виконання позичальником зобов'язань по кредитному договору.

Позичальник ОСОБА_2 допустила прострочення повернення кредитних коштів та сплати процентів за користування кредитом, але після предявлення позову вона здійснила погашення простроченої заборгованості по кредиту, процентам за користування кредитом, що підтвердила в суді платіжними документами.

Після погашення простроченої заборгованості поточна (дострокова) заборгованість складає: по кредиту - 85056,94 грн., по процентам за користування кредитом - 1747 грн.31 коп.

Відмовляючи в задоволенні позову в частині стягнення поточної заборгованості та задовольняючи позов в частині дострокового стягнення заборгованості за кредитним договором, суд виходив з того, що поточна заборгованість погашена відповідачкою на момент ухвалення рішення, а банк має право на дострокове стягнення кредиту та процентів за користування кредитом у разі порушення позичальником строків виконання кредитних зобовязань.

Проте, повністю погодитись з такими висновками суду погодитись не можна, оскільки суд не звернув уваги на умови кредитного договору щодо підстав для дострокового стягнення кредиту та процентів за користування кредитом та не обґрунтував свій висновок з посиланням на умови договору та/або норми матеріального права. Зокрема, суд не навів в своєму рішенні висновків відносно того, чи є підстави, обумовлені договором та законом, для дострокового стягнення кредиту, оскільки позивач просив стягнути не тільки поточну заборгованість, але й достроково повернути кредит з нарахованими процентами. Також судом не надано правова оцінка запереченням відповідача про те, що позивач ніколи не звертався до неї з вимогою про дострокове повернення кредиту та процентів, а тому вона вважає, що суми дострокового повернення кредиту не є її заборгованістю перед банком. З вказаних підстав рішення суду в зазначеній частині не можна вважати законним та обґрунтованим.

Відмовляючи в задоволені позову в частині стягнення з позичальника ОСОБА_2 штрафних санкцій (штрафу та пені), суд першої інстанції виходив з положення ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02.09.2014, який набрав чинності 14.10.2014, оскільки відповідачка зареєстрована в ІНФОРМАЦІЯ_1, яке відповідно до Розпорядження Кабінету Міністрів України від 02.12.2015 року № 1275-р визначено, як місто, на території якого здійснювалася антитерористична операція, а також з того, що на час розгляду справи відповідачкою суду надано копію договору добровільного страхування від нещасних випадків.

Проте, повністю погодитись з такими висновками не можна, оскільки суд не дав оцінки запереченням відповідача ОСОБА_2, яка посилалась на форс-мажорні обставини. Крім того, свій висновок суд не обґрунтував з посиланням на норми матеріального права, на підставі яких позичальник звільняється від відповідальності, встановленої договором іпотеки, а договір іпотеки суд взагалі не прийняв до уваги. З вказаних підстав рішення суду в зазначеній частині не можна вважати законним та обґрунтованим.

У звязку з порушення судом норм матеріального та процесуального права рішення суду підлягає скасуванню відповідно до п.4 ч.1, ч.2, ч.3 ст.309 ЦПК України з ухваленням нового рішення.

Для ухвалення нового рішення не потребується встановлення нових обставин, оскільки вони встановлені судом першої інстанції правильно та сторонами не оспорюються.

Позивачем заявлено декілька позовних вимог з підстав невиконання позичальником ОСОБА_2 зобовязань за кредитним договором та договором іпотеки:

1) про стягнення простроченої заборгованості за кредитним договором (тіла кредиту та процентів за користування кредитом);

2) про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором (тіла кредиту та процентів за користування кредитом);

3) про стягнення штрафних санкцій (пені та штрафа) за неналежне виконання зобовязань за кредитним договором та договором іпотеки.

Надаючи оцінку щодо обґрунтованості кожної із заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що позов підлягає частковому задоволенню.

В частині стягнення простроченої заборгованості за кредитним договором (тіла кредиту та процентів) колегія суддів вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Суд приймає до уваги, що на момент звернення до суду права позивача ПАТ АБ «Укргазбанк» були порушеними, оскільки у відповідача ОСОБА_2 внаслідок порушення строків повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитом утворилась заборгованість, тобто мало місце не погашене зобовязання за кредитним договором, а тому позивач мав право на судовий захист шляхом стягнення простроченої заборгованості відповідно до норм цивільного матеріального права, що регулюють зобовязальні (договірні) правові відносини сторін.

Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами.

Порушенням зобовязання, у відповідності зі ст.ст.610, 611 ЦК України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання, тобто неналежне виконання. У разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно з ч.1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив виконання зобовязання, якщо він не приступив до його виконання або не виконав його в строк, встановлений договором або законом.

Разом з тим, на момент вирішення справи відповідач ОСОБА_2, визнавши позов в зазначеній частині, усунула порушення прав позивача, сплативши повністю строкову заборгованість та відшкодувала позивачу понесені ним витрати по сплаті судового збору, а тому на момент вирішення справи права позивача не можна вважати порушеними, виходячи з системного аналізу нищенаведених норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно із частиною першою статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Положення цих статей ґрунтуються на нормах Конституції України, які закріплюють обовязок держави забезпечувати захист прав і свобод людини і громадянина судом (стаття 55).

За статтею 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Отже, право на звернення до суду (право на захист у процесуальному розумінні) гарантується Конституцією та законами України, у тому числі статтями 15, 16 ЦК України та статтями 1, 3, 15 ЦПК України, і може бути реалізоване, зокрема, коли особа вважає, що її право порушене. У разі доведення в установленому законодавством порядку обставин, якими обґрунтовувалися вимоги, особа має субєктивне матеріальне право на їх задоволення.

У звязку з частковим задоволенням позову відповідачем до ухвалення рішення позивач мав право відповідно до ч.2 ст.31 ЦПК України зменшити розмір позовних вимог, але не користався цим правом.

В частині стягнення достроково заборгованості за кредитним договором (тіла кредиту та процентів за користування кредитом) колегія суддів вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

У відповідності до ст.ст. 525, 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, і одностороння відмова від виконання зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається

Згідно ст. 3 ЦК України однією із засад цивільного законодавства є свобода договору.

Статтею 627 ЦК України визначено, що відповідно до ст.6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 3 ст.6 ЦК України визначено, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Звернення до суду з вимогою про дострокове повернення всіх сум за кредитним договором у звязку з порушенням умов договору згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України є наслідком невиконання чи неналежного виконання боржником своїх договірних зобовязань. Це спосіб цивільно-правової відповідальності боржника.

Право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором, в тому числі дострокове стягнення кредиту та/або стягнення заборгованості належить виключно позивачеві (ч.1 ст. 20 ЦК України, ст.3, ст.4 ЦПК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 1050 Цивільного кодексу України, позикодавець у праві вимагати дострокового повернення частини позики та сплати процентів у разі прострочення позичальником повернення чергової частини позики (якщо договором передбачено обов'язок позичальника повертати позику частинами ).

Аналогічне право вимагати дострокового повернення кредиту передбачено ст. 1052 Цивільного кодексу України у разі невиконання позичальником обов'язків, встановлених договором позики, щодо забезпечення повернення позики, а також у разі втрати забезпечення виконання зобов'язань або погіршення його умов за обставинами, за які позикодавець не несе відповідальності.

Судом проаналізовано умови укладеного сторонами кредитного договору, якими сторони передбачили право банку вимагати дострокового виконання зобовязань позичальника за цим договором виключно у разі:

1) передання іпотекодавцем предмета іпотеки іншій особі без згоди банку, якщо одержання такої згоди необхідне;

2) порушення іпотекодавцем правил про зміну предмета іпотеки;

3) втрати/пошкодження предмета іпотеки за обставин, за які банк не відповідає, якщо іпотекодавець не змінив або не відновив предмет застави;

4) неналежної сплати страхових платежів до договору страхування майна, яке береться в іпотеку за ризиками від вогню, стихійних лих та впливу рідини з водопроводі них і каналізаційних труб, опалюваних та протипожежних систем, та договору страхування власного життя;

5) порушення іпотекодавцем правил про наступну іпотеку;

6) порушення іпотекодавцем правил про розпорядження предмета іпотеки;

7) не виконання письмової вимоги банку щодо часткового погашення кредиту при настанні події, визначеної п.3.3.11 договору (безперечно виконувати умови і змін і доповнень до договору, внесених банком в односторонньому порядку у відповідності з розділом «Порядок внесення змін (доповнень) та розірвання договору в односторонньому порядку».

Про це зазначено в пунктах 3.2.5, 3.2.6 кредитного договору.

За порушення позичальником зобовязання по поверненню кредиту або порушення строків повернення кредитних коштів кредитним договором передбачено;

1) право банку відмовитись від виконання своїх зобовязань та/або розірвати договір та зобовязання позичальника повернути заборгованість по кредиту, сплатити проценти за користування кредитом, неустойку та інші понесені банком видатки, а також відшкодувати банку збитки;

2) сплата позичальником пені в розмірі 0,1% від суми невиконаного зобовязання;

3) право банку на розірвання або зміну договору в односторонньому порядку, включаючи зміну процентної ставки за користування кредитом на рівні 19% річних.

Про це зазначено в пунктах 4,1, 5.1, 5.2, кредитного договору.

Таким чином, кредитним договором сторони обумовили право банку вимагати дострокового повернення кредиту та сплату процентів за користування кредитом виключно у разі порушення іпотекодавцем договору іпотеки.

Враховуючи, що ч. 2 ст. 1050 ЦК України, яка передбачає право банку вимагати дострокового повернення кредиту у разі порушення позичальником строків сплати тіла кредиту да процентів не носить імперативного характеру, а договором сторони передбачили, за порушення якого саме зобовязання позичальником банк вправі вимагати дострокового повернення кредиту, колегія суддів вважає, що банк вправі вимагати дострокового повернення кредитних коштів у випадку, передбаченому договором.

Виходячи з умов договору, вимога про дострокове стягнення кредиту за порушення строків повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитом свідчить про зміну умов договору. В такому випадку банку слід було дотриматись положення розділу ІV договору, яким передбачено наступне.

У випадку невиконання та/або неналежного виконання позичальником умов цього договору (в тому числі несвоєчасного виконання грошових зобовязань з простроченням їх виконання більше, ніж на один робочий день, а саме: несплати процентів та/або несвоєчасне повернення кредиту або його частини) банк має право на свій розсуд: припинити свої зобовязання в односторонньому порядку, розірвати договір або внести зміни/доповнення до договору в односторонньому порядку, включаючи зміну процентної ставки за користування кредитом на рівні 19% річних. У випадку внесення відповідних односторонніх змін до договору, банк попереджає позичальника на менше, ніж за сім календарних днів письмово рекомендованим листом з описом вкладення.

У зв'язку з вищевикладеним колегія суддів вважає, що у позивача не виникло право вимагати в судовому порядку дострокового стягнення заборгованості за кредитним договором за порушення строків повернення кредиту та процентів, оскільки дотримання умов договору є обов'язковим не тільки для позичальника, але й для банку відповідно до ст.ст.14, 526, 629 ЦК України.

Однак, на момент звернення до суду з позовом позивач мав право вимагати дострокового повернення кредиту за порушення умов договору іпотеки про обов'язковість страхування предмету іпотеки.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_2 15.05.2008 уклала з ПАТ АБ «Укргазбанк» (Банк) договір іпотеки, відповідно до якого в забезпечення своїх зобовязань за кредитним договором передала в іпотеку банку належне їй на праві власності нерухоме майно (квартиру) заставною вартістю 190000,00 грн.

Цим договором (п.3.3.4, 3.3.4.1, 3.3.4.2, 3.3.4.3) іпотекодавець ОСОБА_2 зобовязалась на період дії договору застрахувати предмет іпотеки на його повну вартість за власний рахунок від всіх ризиків по даному виду страхування (в тому числі від ризиків випадкового знищення, пошкодження або псування) вчиняти всі необхідні дії для дійсності договору страхування.

Пунктом 4.2 цього договору сторони передбачили відповідальність іпотекодавця за невиконання чи неналежне виконання умов договору у вигляді сплати штрафі у розмірі 5% від заставної вартості предмета іпотеки. В сумарному виразі розмір такого штрафа становить 9500 грн.

Це своє зобов'язання іпотекодавець (вона ж позичальник) ОСОБА_2 порушила.

Однак, на момент вирішення справи відповідач усунула допущене нею порушення - 30.10.2015 вона уклала договір №УА11783 добровільного страхування майна, що передається у заставу з ПАТ «Страхова компанія «Країна». Умови договору погоджені з банком (вигодонабувачем), про що свідчить підпис його представника на договорі.

У зв'язку з цим, виходячи з системного аналізу вищезазначених норм матеріального права, право банку не можна вважати порушеним. До того ж, позичальник ОСОБА_2 погасила заборгованість та виконує зобов'язання по щомісячному поверненню тіла кредиту та сплати процентів за користування кредитом, що підтверджується платіжними документами.

Доводи апеляційної скарги позивача про те, що відповідач не надала суду доказів того, що договір страхування не набрав чинності, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки відповідачем ОСОБА_2 представлена суду квитанція, з якої вбачається, що на виконання договору страхування вона здійснила страховий платіж.

В частині стягнення штрафних санкцій (пені та штрафа) за неналежне виконання зобовязань, колегія суддів вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

З особового рахунку позичальника ОСОБА_2 та розрахунку заборгованості за кредитним договором вбачається, що пеня та штраф були нараховані банком у зв'язку із зверненням до суду.

До правовідносин сторін в частині стягнення пені підлягають застосуванню положення Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» №1669- VII від 02.09.2014 .

Вказаним Законом з 14 квітня 2014 року був введений мораторій на нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами та договорами позики.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2014 року №1053-р затверджено перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція. Згідно з додатком до вказаного розпорядження до зазначених населених пунктів належить м. Лисичанськ Луганської області, в якому проживає та зареєстрована позичальник ОСОБА_2

За таких обставин нарахування банком пені слід визнати необґрунтованим, а тому позов в зазначеній частині задоволенню не підлягає.

Доводи апеляційної скарги позивача про те, що Розпорядження Кабінету Міністрів України має підзаконну силу по відношенню до норм Цивільного кодексу України про зобов'язання, колегія суддів не приймає до уваги, виходячи з наступного.

Дійсно, акт Кабінету Міністрів України є підзаконним актом, але він застосовується до правовідносин сторін у взаємозв'язку із Законом України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», норми якого про мораторій на нарахування штрафних санкцій по кредитним договорам є імперативними та підлягають застосуванню.

Також не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги позивача про те, що відповідачем не представлено доказів реєстрації, проживання або роботи (здійснення господарської діяльності) в зоні проведення антитерористичної операції, оскільки цей довод спростовується матеріалами справи, з яких вбачається, що з моменту укладання кредитного договору по сьогоднішній час постійним зареєстрованим місцем проживання позичальника ОСОБА_2 є м.Лисичанськ. Це підтверджується виданою на запит суду довідкою про реєстрацію, а також паспортними даними, відображеними в укладеному ОСОБА_2 договорі страхування від 30.10.2015.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що Закон України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» не підлягає застосуванню до правовідносин сторін в частині стягнення штрафу, оскільки, як зазначено вище, стягнення такого штрафу передбачено договором про іпотеку, який розраховується, виходячи з оцінки іпотечного майна, а мораторій застосовується на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитним договором.

Тому слід визнати обґрунтованим нарахування банком штрафу за невиконання умов договору іпотеки іпотекодавцем ОСОБА_2, а позов в зазначеній частині підлягає задоволенню.

Доводи відповідача про те, що штрафні санкції не підлягають застосуванню з підстав форс-мажору (проведення антитерористичної операції), не заслуговують на увагу, виходячи з наступного.

Правовий режим антитерористичної операції визначений в Законі України «Про боротьбу з тероризмом» № 638-ІV від 20.03.2003. В ст.14 цього Закону передбачені обмеження, які можуть вводитись в зоні проведення антитерористичної операції, в тому числі заборона на перебування в зоні антитерористичної операції, зупинення діяльності підприємств та інші. Такі обставини безумовно можуть привести до неможливості виконання зобовязань по договорам. Таким чином, події в зоні антитерористичної операції в певних випадках можуть бути кваліфіковані як форс-мажор. Але про обставини форс-мажора можна говорити виключно до конкретного випадку невиконання зобовязань, а сама по собі ця обставина не є підставою для звільнення від відповідальності за невиконання договору.

Належними доказом форс-мажору може бути сертифікат Торгово-промислової палати України, що передбачено ст.14-1 Закону «Про торгово-промислові палати в Україні» №671/97-ВР від 02.12.1997 та про що сторони домовились в п.5.6 кредитного договору.

Заявлені до відповідача ОСОБА_3 позовні вимоги є похідними від вимог, які пред'явлені до відповідача ОСОБА_2, а тому в задоволенні позову до вказаного відповідача слід відмовити з підстав, зазначених вище.

Вирішуючи питання про відшкодування позивачу витрат на сплату судового збору за подання позову в розмірі 1088,60 грн. та за подання апеляційної скарги в розмірі 1197,46 грн., колегія суддів виходить із пропорційності задоволених позовних вимог, виходячи із змісту ст.88 ЦПК України, а також враховує, що відповідач ОСОБА_2 до ухвалення рішення судом першої інстанції відшкодувала позивачу витрати по сплаті судового збору в розмірі 1088,60 грн.

Не підлягає відшкодуванню судовий збір в частині позову про стягнення пені в загальному розмірі 2729,81 грн. (2% від ціни позову), оскільки в цій частині в задоволенні позову відмовлено за необґрунтованістю. В іншій частині в задоволенні позову було відмовлено у зв'язку з усуненням відповідачем порушень прав позивача після пред'явлення позову, а тому вони підлягають задоволенню у повному обсязі, виходячи з вимог ч.1 ст.89 ЦПК України.

В сумарному виразі судові витрати, які підлягають стягненню з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача розподіляються з наступного розрахунку: (1088,60 + 1197,46) - (45,00 грн. + 1088,60).

Понесені відповідачем ОСОБА_2 судові витрати відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія,

ВИРІШИЛА:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 та Публічного акціонерного товариства «Укргазбанк» задовольнити частково.

Рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 16 березня 2016 року скасувати.

Ухвалити по справі нове рішення, яким позов Публічного акціонерного товариства «Укргазбанк» задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Укргазбанк» штраф у сумі 9500 грн. за невиконання умов договору.

В задоволенні інших позовних вимог Публічного акціонерного товариства "Укргазбанк" відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Укргазбанк» судовий збір у сумі 2241 грн.06 коп.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення але може бути оскаржене шляхом подання касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді: