Справа № 750/5225/16-ц Провадження № 22-ц/795/1574/2016 Головуючий у I інстанції -Карапута Л. В. Доповідач - Шитченко Н. В.
Категорія - цивільна
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 серпня 2016 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючої - судді Шитченко Н.В.

суддів: Бобрової І.О., Вінгаль В.М.,

при секретарі - Зіньковець О.О.,

за участю позивача ОСОБА_1, її представника ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3, його представника ОСОБА_4,

третіх осіб ОСОБА_5, ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 08 липня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до державного нотаріуса Першої Чернігівської державної нотаріальної контори Чуприненко Олени Віталіївни, Першої Чернігівської державної нотаріальної контори, ОСОБА_3 про скасування постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії та скасування свідоцтв про право на спадщину за заповітом, -

в с т а н о в и в:

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 08 липня 2016 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на ухвалення рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції не звернув належної уваги на ту обставину, що підстави, які були причиною винесення постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 13 серпня 2015 року станом на квітень 2016 року були усунуті, проте, всупереч цьому, 05 травня 2016 року нотаріусом було прийнято оскаржувану постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії в зв'язку з наявністю двох заповітів, складених померлою ОСОБА_8, та видачею свідоцтв про право на спадщину за заповітом.

На думку позивача, районний суд в своєму рішенні неправильно витлумачив приписи ч. 7 ст. 1254 ЦК України, фактично змінивши її зміст, оскільки в даній нормі жодним чином не йдеться про те, що нотаріус при складанні нового заповіту автоматично робить відмітку на старому заповіті про його зміну чи скасування. Відповідно до положень ЗУ «Про нотаріат» та Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріус, при наявності двох не скасованих заповітів та відкритті спадщини при видачі свідоцтв про право на спадщину має керуватися вимогами чинного законодавства, в тому числі приписами ст. 1254 ЦК України.

Заявник вказує, що саме в силу вимог наведеної вище норми заповіт від 16 вересня 2009 року суперечить заповіту від 25 березня 1997 року обсягом майна, яке мала намір заповісти спадкодавець ОСОБА_8 спадкоємцю ОСОБА_3, а отже, останній за часом повністю скасував попередній заповіт. Зазначає, що нотаріус мав би видати ОСОБА_3 свідоцтво про праву на спадщину за заповітом виключно на земельну ділянку, а на решту частину майна - свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям за законом. Таким чином, оскаржуваною постановою нотаріуса порушені її права як спадкоємця за законом.

В письмових запереченнях відповідач ОСОБА_3, вважаючи оскаржуване рішення законним та обґрунтованим та не погоджуючись з доводами апеляційної скарги, просить відхилити її, а рішення суду залишити без змін.

Вислухавши суддю-доповідача, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін, враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасовано правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що державний нотаріус Чуприненко О.В., винісши постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 05 травня 2016 року, діяла правомірно, оскільки видача ОСОБА_1 свідоцтва про право на спадщину за законом на майно померлої ОСОБА_8 суперечило б законодавству України.

З таким висновком районного суду погоджується апеляційний суд, оскільки він ґрунтується на матеріалах справи та відповідає вимогам чинного законодавства.

Встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла ОСОБА_8 (а.с. 4).

За свого життя, а саме 25 березня 1997 року, ОСОБА_8 склала заповіт, за яким все своє майно, яке буде належати їй на день смерті, заповіла ОСОБА_3 (а.с. 62).

16 вересня 2009 року ОСОБА_8 склала заповіт, яким заповіла ОСОБА_3 належну їй на праві власності земельну ділянку № НОМЕР_1, площею 0,0433 га, надану для ведення садівництва та розташовану в садовому товаристві імені Мічуріна (а.с. 67).

05 лютого 2016 року ОСОБА_3 були видані свідоцтва про право на спадщину за заповітом після померлої ОСОБА_8, зареєстровані в реєстрі за №№ 5-50 та 5-52, згідно яких спадкоємець отримав у спадщину відповідно недоотриману спадкодавцем пенсію за лютий 2015 року в сумі 2034,74 грн. та однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 51, 50).

29 квітня 2016 року ОСОБА_1, яка є рідною сестрою померлої, звернулась до Першої Чернігівської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_8

05 травня 2016 року державним нотаріусом Чуприненко О.В., з посиланням на ст. 49 ЗУ «Про нотаріат», було винесено постанову № 1752/02-31 про відмову у вчиненні нотаріальної дії, зі змісту якої вбачається, що ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_8 з тих підстав, що спадкодавцем складено заповіти та призначено своїм спадкоємцем іншу особу, ОСОБА_3, отже спадкоємці за законом другої черги не можуть бути закликані до спадкування (а.с. 5).

Відповідно до положень ст.ст. 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст.ст. 1261-1265 цього кодексу.

Частиною 1 ст. 1235 ЦК України визначено, що заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини (ч. 2 ст. 1236 ЦК України).

Крім того, заповідачеві чинним законодавством надано право скасування чи зміни заповіту. Так, приписами ст. 1254 ЦК України передбачено, що заповідач має право скасувати заповіт, скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Кожний новий заповіт, скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним. Також заповідач має право у будь-який час внести до заповіту зміни. Скасування заповіту, внесення до нього змін провадяться заповідачем особисто та у порядку, встановленому цим Кодексом для посвідчення заповіту і підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.

Звернувшись до суду з вимогою про скасування постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії та скасування свідоцтв про право на спадщину за заповітом, ОСОБА_1 зазначала, що заповіт ОСОБА_8 на користь ОСОБА_3 від 16 вересня 2009 року повністю скасовує раніше складений нею заповіт на користь тієї ж самої особи від 25 березня 1997 року в частині обсягу майна, яке спадкується. Проте, вказані доводи позову, як і доводи апеляційної скарги не можуть бути взяті до уваги апеляційним судом, оскільки є хибними і такими, що ґрунтуються на невірному та довільному тлумаченні відповідних правових норм з боку позивача.

Так, п. 168 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03 березня 2004 року № 20/5, визначено, що нотаріус при одержанні заяви про скасування заповіту, а також при наявності нового заповіту, який скасовує чи змінює раніше складений заповіт, робить про це відмітку на примірнику заповіту, що зберігається у справах державної нотаріальної контори, у державному нотаріальному архіві чи у приватного нотаріуса, і відмітку у реєстрі для реєстрації нотаріальних дій та в алфавітній книзі обліку заповітів.

Якщо заповідач подасть примірник заповіту, що є у нього, то напис про зміну чи скасування заповіту робиться і на цьому примірнику, після чого він разом з заявою (коли заповіт скасовується заявою) додається до примірника, що зберігається у справах державної нотаріальної контори, у державному нотаріальному архіві чи у приватного нотаріуса.

Нотаріус, якому під час посвідчення заповіту стало відомо про наявність раніше складеного заповіту, повідомляє про вчинену нотаріальну дію державний нотаріальний архів, нотаріуса чи орган місцевого самоврядування, де зберігається примірник раніше посвідченого заповіту.

З матеріалів справи не вбачається, про що правильно зазначив суд першої інстанції в своєму рішенні, намір заповідача ОСОБА_8 скасувати чи змінити свій попередній заповіт, оскільки відсутні будь-які відомості щодо вчинення державним нотаріусом Другої Чернігівської державної нотаріальної контори ОСОБА_9 при посвідченні заповіту від 16 вересня 2009 року нотаріальних дій у відповідності до вимог п. 168 Інструкції. Існування на час відкриття спадщини двох внесених до Спадкового реєстру заповітів, на думку апеляційного суду, лише підтверджує те, що заповіт, складений за часом пізніше, не суперечить попередньому. Твердження сторони позивача про те, що ОСОБА_8, будучи юридично необізнаною, не повідомила нотаріусу про існування попереднього заповіту, жодними доказами не підтверджені, а отже є припущеннями.

Як зазначалося вище, зміст ст. 1254 ЦК України передбачає, що наступний заповіт скасовує попередній лише за умови, якщо він йому суперечить. На думку колегії суддів, складений 16 вересня 2009 року заповіт не містить жодної умови, яка б суперечила заповіту від 25 березня 1997 року. Єдиним спадкоємцем за обома заповітами є ОСОБА_3, що являється племінником померлої, тобто відповідач не був сторонньою для ОСОБА_8 особою. Спадкодавець, заповівши належну їй земельну ділянку, лише реалізувала своє право, визначене ч. 1 ст. 1236 ЦК України, склавши заповіт щодо частини майна, право власності на яке набула пізніше, вже після складання первісного заповіту.

На думку апеляційного суду, обидва заповіти були складені, а воля заповідача скерована саме на те, аби все належне ОСОБА_8 майно після її смерті було успадковане однією конкретною особою - відповідачем по справі.

Відповідно до положень ч.ч. 1 та 2 ст. 1236 Цивільного кодексу України заповідач має право охопити заповітом права та обов'язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов'язки, що можуть належати йому в майбутньому. Визначено також, що заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Отже, на думку колегії суддів, законодавець визначив для заповідача право, а не обов'язок, складати за життя заповіти на власний розсуд, як щодо всього майна, так і щодо його частини. В заповіті, що був складений ОСОБА_8 25 березня 1997 року, зазначено стандартний текст розпорядження на випадок смерті. Інше розпорядження щодо конкретної земельної ділянки в заповіті від 16 вересня 2009 року лише доповнює обсяг майна, що заповідається.

Апеляційний суд не бере до уваги посилання апеляційної скарги про безпідставне неврахування при вирішенні даного спору ухвали апеляційного суду Чернігівської області від 25 грудня 2015 року (а.с. 102-104), що постановлена у справі за іншим позовом ОСОБА_1 про визнання незаконною та скасування постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії, в якій зазначається про передчасність висновків суду першої інстанції відносно того, що заповіт ОСОБА_8 від 16 вересня 2009 року не скасував заповіт від 25 березня 1997 року, виходячи з наступного.

Наведеною вище ухвалою рішення суду першої інстанції, яким ОСОБА_10 було відмовлено у скасуванні постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії, залишено без змін. Суд першої інстанції, відмовляючи ОСОБА_1 у задоволенні позову (а.с. 97-98), зробив висновок про те, що заповіт, складений ОСОБА_8 16 вересня 2009 року, не скасував заповіт від 25 березня 1997 року, оскільки не суперечить попередньому, а тому законні підстави для спадкування спадкоємцями за законом відсутні.

Як вбачається з мотивувальної частини ухвали апеляційного суду, колегія суддів не надавала жодної оцінки вказаним заповітам, як доказам, та не досліджувала їх, саме як підставу для відмови у вчиненні нотаріальної дії. Мотиви суду в цій частині звелись до констатування факту існування двох заповітів та аналізу правильності мотивів відмови у вчиненні нотаріальної дії. Саме тому рішення суду першої інстанції було залишено без змін, а не змінено в частині мотивів відмови в задоволенні позову. Отже, посилання на висновки, викладені в ухвалі апеляційного суду, як на обставини, що встановлені судовим рішенням між тими ж сторонами в контексті положень ч. 3 ст. 61 ЦПК України, є безпідставними.

Статтею 49 ЗУ «Про нотаріат» встановлені підстави для відмови у вчиненні нотаріальної дії, зокрема, згідно п. 1 ч. 1 даної статті нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо вчинення такої дії суперечить законодавству України.

Зважаючи на вищенаведені норми та оцінивши обставини справи в сукупності, апеляційний суд погоджується з тим, що суд першої інстанції правильно визначив наявність законних підстав для відмови в задоволенні позову ОСОБА_1, оскільки останньою не зазначено належних доказів суперечливості двох заповітів. Таким чином, підстави для спадкування спадкоємцем за законом, яким є ОСОБА_1, після смерті ОСОБА_8 відсутні.

Враховуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку про те, що доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на відповідних положеннях законодавства, рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, і підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319, 324 ЦПК України, -

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 08 липня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:Судді: