АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/1086/16Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 27 Смоляр А.О.
Доповідач в апеляційній інстанції
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2016 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоМіщенка С. В.
суддівСіренка Ю. В., Трюхана Г. М.
при секретаріНаконечній М. М.

з участю позивача ОСОБА_6 та його представника ОСОБА_7, представників третіх осіб ОСОБА_8 та ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу представника товариства з обмеженою відповідальністю "Кредитні ініціативи" - Яцишина Андрія Миколайовича на заочне рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 26 січня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_6 до публічного акціонерного товариства "Омега Банк", треті особи без самостійних вимог: товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи», товариство з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс», арбітражний керуючий ФОП ОСОБА_6 - ОСОБА_9 про визнання кредитного договору, змін та доповнень до нього, а також договору іпотеки недійсним, -

в с т а н о в и л а :

У травні 2014 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до ПАТ « Сведбанк» про дострокове розірвання кредитного договору та договору іпотеки.

У своїй позовній заяві ОСОБА_6 посилався на те, що 14 грудня 2007 року між ним, як позичальником, та АКБ "ТАС - Комерцбанк", правонаступником якого є публічне акціонерне товариство "Сведбанк", укладено кредитний договір за №2301/1207/88-945 /а.с. 16 -17 т.1/.

Відповідно до п. 1.1. договору банк зобов'язався надати йому, як позичальнику, кредитні кошти у вигляді кредитної лінії, що не поновлюється, у розмірі 600 000 доларів США на строк з 14 грудня 2007 року по 13 грудня 2017 року, а він зобов'язувався повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати свої зобов'язання у повному обсязі у строки, передбачені цим договором.

Пунктом 1.3 договору визначено його зобов'язання сплачувати проценти за користування кредитом у розмірі 13% річних.

При цьому, відповідно до п. 1.4 договору, надання кредитних коштів мало проводитись поетапно, перший транш в розмірі достатнім для повного погашення діючої кредитної заборгованості за договорами № від 29 листопада 2006 року та № 0 від 22 грудня 2006 року, але не більше ніж 376 000 доларів США - перерахувати ЧТУ АКІБ "Укрсиббанк", а решта траншів надається за умови повного погашення вище вказаної заборгованості та виведення предмету іпотеки з застави в ЧТУ АКІБ "УкрСиббанк".

Також, в забезпечення зазначеного кредитного договору, 14 грудня 2007 року між ОСОБА_6 та АКБ "ТАС - Комерцбанк" було укладено іпотечний договір за № 2301/1207/88-945-1, посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Романій Н.В. /а.с. 34-36 т. 1/.

За цим іпотечним договором він передав банку в іпотеку нерухоме майно - готельно- ресторанний комплекс, розташований по вул. Петровського, 172 в м. Черкаси.

Так, ОСОБА_6 та банком в повному обсязі було виконано п. 1.4 кредитного договору: АКБ "ТАС - Комерцбанк" перерахував на рахунок ЧТУ АКІБ "Укрсиббанк"

376 000 доларів США, а ним виведено предмет іпотеки, а саме, готельно - ресторанний комплекс із застави в ЧТУ АКІБ "УкрСиббанк", а також погашено поточну заборгованість.

Проте, через декілька місяців ОСОБА_6 викликали до керівництва Черкаського відділення АКБ "ТАС - Комерцбанк", де в усній формі йому було повідомлено, що вони не мають можливості надавати йому наступні транші грошових коштів в кредит, оскільки в договорі маються певні неточності, які унеможливлюють здійснення перерахунок коштів.

При цьому Костенку А.Я. було надано на підпис зовсім інший кредитний договір, але також за № 2301/1207/88 - 945 від 14.12.2007 року.

Цей договір позичальник підписав, оскільки йому терміново потрібні були кошти, а оформлювати кредит в іншій банківській установі він не побажав, так як це потребувало б значного часу.

Згодом ОСОБА_6 виявив, що обидва договори мали однакові реєстраційні номери, дату їх укладення, але перший договір був укладений між АКБ "ТАС-Комерцбанк" з ним, як з фізичною особою, а інший договір, з ним, але як із приватним підприємцем.

Після того, як правонаступником АКБ "ТАС-Комерцбанк" став ПАТ "Сведбанк" кошти в кредит він не отримував і в послідуючому. А на його звернення до адміністрації Черкаського відділення ПАТ "Сведбанк" по питанню видачі наступних траншів в кредит, керівництво ПАТ "Сведбанк" повідомило, що не має фінансової можливості виконати вищевказаний кредитний договір.

При цьому, фактично змусили його укласти ще декілька договорів, якими були внесені зміни до попереднього кредитного договору з АКТ "ТАС- Комерцбанк".

ОСОБА_6 звертаючись з позовом наголошував, що зміни до договору з ним не узгоджувалися та не обговорювалися, а в подальшому вони виявилися суттєвими та значно погіршили його становище

Такі зміни та доповнення до договорів вносились неодноразово:

1) 16.07.2009 року - укладено договір про внесення змін та доповнень №1 до кредитного договору № 2301/1207/88-945 від 14.12.2007 року, (укладений як з фізичною особою).

Відповідно до п.1.1. - розмір кредиту становить 505 000 доларів США на строк до 13.12.2017 року, розмір кредиту в національній валюті не визначено.

2) 27.07.2009 року - ним підписано ще один договір про внесення змін та доповнень №2 до кредитного договору, при цьому строк кредитування був продовжений до 14.12.2022 року та визначено, що погашення кредиту та сплата процентів за період користування кредитом має здійснюватися шляхом фіксованих платежів (ануїтетних платежів) в сумі 5 648,77 доларів США - до 10 числа кожного місяця. Крім цього, у цей же день між ним та ПАТ «Сведбанк» було укладено договір про внесення змін і доповнень №1 до договору іпотеки.

3) 28.07.2009 року - він також підписав ще два договори про внесення змін та доповнень до кредитного договору за №3 та №4.

Зміни та доповнення передбачали реструктуризацію заборгованості, зміну річної процентної ставки та встановлення для нього обов'язку сплати комісії за дострокове погашення заборгованості за кредитом.

4) 17.09.2009 року - ним підписано ще один черговий договір про внесення змін та доповнень до кредитного договору за №5.

Цими змінами та доповненнями було змінено розмір комісії, яка підлягає сплаті у разі дострокового погашення заборгованості за кредитом.

Після того як було підписано вищевказані зміни та доповнення до кредитного договору, ОСОБА_6 в черговий раз звернувся із заявою до ПАТ «Сведбанк» по питанню видачі наступного траншу коштів у кредит, проте 18 серпня 2009 року отримав лист від банку з посиланням на те, що станом на 1.07.2009 року ПАТ "Сведбанк" тимчасово припинив активні операції по споживчому кредитуванню.

Таким чином, ПАТ "Сведбанк" закрив кредитну лінію, не вказавши чітко про причину прийнятого рішення.

ОСОБА_6 вказує, що вищевказане невиконання ПАТ "Сведбанк" зобов'язань за кредитним договором, призвело до того, що 22 червня 2010 року його за постановою Господарського суду Черкаської області його як фізичну особу-підприємця визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру /а.с. 47-48 т. 1/.

Разом з тим ОСОБА_6 зазначив, що йому стало відомо, а саме, з листів ПАТ "Сведбанк" від 25.03.2013 року /а.с. 51 т. 1/, а також ТОВ "ФК "Вектор Плюс" від 14.12.2012 року /а.с. 49 т. 1/ про те, що 28.11.2012 року ПАТ "Сведбанк" відступив право вимоги до нього та його майнових і фінансових поручителів, а саме - ТзОВ "Факторингова компанія "Вектор Плюс", а це товариство в свою чергу відступило право вимоги іншому товариству - ТзОВ "Кредитні ініціативи" /а.с. 50 т. 1/.

ОСОБА_6 в своєму позові наголошував, що при зверненні до ПАТ "Сведбанк", до ТОВ "ФК "Вектор Плюс", до ТзОВ "Факторингова компанія "Вектор Плюс", до ТзОВ "Кредитні ініціативи", з проханням про надання інформації щодо сум кредиту та нарахований процентів, він отримав різні дані, які викликали у нього сумніви про укладення факторингових угод та вимог кредиторів, а під час розгляду справи в господарському суді Черкаської області справи про визнання його банкрутом, судом відмовлено у заміні первісного кредитора - ПАТ "Сведбанк" його правонаступником - ТОВ "Кредитні ініціативи".

Тому ОСОБА_6 змушений був звернутися до суду, оскільки вважав, що кредитні договори та іпотечний договір укладені з порушенням норм чинного законодавства, під обманом та спрямовані на порушення його прав, як споживача, а тому є недійсними з наступних підстав:

- зміст спірного кредитного договору та внесені зміни та доповнення суперечать актам цивільного законодавства та є недійсним, так як не містять в собі детальний розпис загальної вартості кредиту, що не узгоджується із положеннями Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, які затверджені постановою НБУ від 10.05.2007 року за № 168;

- відповідно до додатку №1 до договору "Графік погашення кредиту" - не визначено, яку суму коштів він має сплачувати на погашення тіла кредиту та яку суму - на сплату процентів за користування кредитом. В договорі та в додатках до нього не зазначається за яким курсом та в якій валюті він має сплачувати кредит;

- не повідомлено та не доведено до ОСОБА_6: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений, орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту, варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги, необхідність здійснення оцінки майна, та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється, тощо;

- банком допущено істотне порушення прав ОСОБА_6, як споживача фінансових послуг, через невиконання банком вимог закону щодо надання споживачу повної, своєчасної, достовірної інформації про послугу, яка є предметом договору. За таких обставин, він не мав можливості належним чином оцінити властивості такої фінансової послуги та можливі негативні наслідки;

- банк не мав наміру виконувати кредитний договір від 14.12.2007 року, сам договір не був спрямований на реальне настання правових наслідків шляхом надання йому кредиту в іноземній валюті та ці обставини є порушенням ч.5 ст. 203 ЦК України. Оскільки факт приховування важливої інформації перед підписанням кредитного договору від 14.12.2007 року, а крім того, невідповідність встановленим між сторонами у договорі умовам до фактично встановлених з метою отримання прихованого прибутку, є прямим умислом, та свідчить, що договір вчинено під впливом обману;

- станом на 14.12.2007 року АКТ "ТАС - Комерцбанк" за умовами кредитного договору № 2301/1207/88 - 945 не мав права надавати кредит готівкою іноземною валютою фізичній особі у відповідності до п.6 ч.1 ст. 4 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг".

ОСОБА_6 просив суд :

- визнати недійсним кредитний договір №2301/1207/88-945 від 14.12.2007 року, укладений між ОСОБА_6 та АКБ «ТАС-Комерцбанк», правонаступником якого являється ПАТ «Сведбанк».

- визнати недійсним договір про внесення змін та доповнень №1 від 16.07.2009р. до кредитного договору №2301/1207/88-945 від 14.12.2007р., укладений між ОСОБА_6 та ПАТ «Сведбанк».

- визнати недійсним договір про внесення змін та доповнень №2 від 27.07.2009р. до кредитного договору №2301/1207/88-945 від 14.12.2007р., укладений між ОСОБА_6 та ПАТ «Сведбанк».

- визнати недійсним договір про внесення змін та доповнень №3 від 18.07.2009р. до кредитного договору Х°2301/1207/88-945 від 14.12.2007р., укладений між ОСОБА_6 та ПАТ «Сведбанк».

- визнати недійсним договір про внесення змін та доповнень №4 від 28.07.2009р. до кредитного договору №2301/1207/88-945 від 14.12.2007р., укладений між ОСОБА_6 та ПАТ «Сведбанк».

- визнати недійсним договір про внесення змін та доповнень №5 від 17.09.2009р. до кредитного договору №2301/1207/88-945 від 14.12.2007р., укладений між ОСОБА_6 та ПАТ «Сведбанк».

- визнати недійсним іпотечний договір № 2301/1207/88-945-1 від 14.12.2007 року реєстровий номер 16159, укладений між ОСОБА_6 та АКБ «ТАС-Комерцбанк», правонаступником якого являється ПАТ «Сведбанк»

- визнати недійсним договір про внесення змін та доповнень №1 від 27.07.2009р. до договору іпотеки № 2301/1207/88-945-1 від 14.12.2007р., укладений між ОСОБА_6 та Публічним акціонерним товариством «Сведбанк».

- виключити з реєстру іпотек та заборон відчуження запис про іпотеку та заборону відчуження нерухомого майна, яке було передано у іпотеку за іпотечним договором № 2301/1207/88-945-1 від 14.12.2007 року, укладеного між ОСОБА_6 та АКБ «ТАС-Комерцбанк», правонаступником якого являється ПАТ «Сведбанк», а саме: готельно-ресторанний комплекс, що розташований за адресою: м. Черкаси вул. Петровського, 172.

Заочним рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 11 липня 2014 року позовні вимоги ОСОБА_6 задоволено повністю /а.с. 84- 94 т.1/.

У листопаді 2014 року арбітражний керуючий Вінник С.В. подав заяву про визнання третьою особою по справі /а.с.141 т.1/.

Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 14 липня 2014 року заяву ТОВ «Кредитні ініціативи» про перегляд заочного рішення залишено без задоволення /а.с.147-149 т.1/.

Ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 14 січня 2015 року апеляційну скаргу ТОВ «Кредитні ініціативи» - відхилено, заочне рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 11 липня 2014 року - залишено без змін /а.с. 187-194

т. 1/.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 20 травня 2015 року /а.с.235-239 т. 1/ касаційну скаргу ТОВ «Кредитні ініціативи» - задоволено.

Заочне рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 11 липня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Черкаської області від 14 січня 2015 року - скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 11 вересня 2015 року заяву представника ТОВ «Кредитні ініціативи» - задоволено частково /а.с.184-185 т.2/.

Залучено до участі в справі ТОВ «Кредитні ініціативи» та ТОВ «Факторингова компанія» Вектор Плюс», в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог, щодо предмета спору.

Замінено відповідача по справі ПАТ «Сведбанк» на ПАТ «Омега банк», як його правонаступника.

Ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 19 жовтня 2015 року апеляційну скаргу ТОВ «Кредитні ініціативи» відхилено, ухвалу Придніпровського районного суду м. Черкаси від 11 вересня 2015 року - залишено без змін /а.с. 212-214 т. 2/.

Заочним рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 26 січня 2016 року позов ОСОБА_6 - задоволено /а.с.40-51 т. 3/.

Визнано недійсним кредитний договір за №2301/1207/88-945 від 14.12.2007 року, який укладений між ОСОБА_6 та АКБ "ТАС- Комерцбанк", правонаступником якого являється ПАТ "Сведбанк".

Визнано недійсним договір про внесення змін та доповнень № 1 від 16.07.2009 року до кредитного договору за № 2301/1207/88 - 945 від 14.12.2007 року.

Визнано недійсним договір про внесення змін та доповнень № 2 від 27.07.2009 року до кредитного договору № 2301/1207/88 - 945 від 14.12.2007 року.

Визнано недійсним договір про внесення змін та доповнень № 3 від 18.07.2009 року до кредитного договору № 2301/1207/88 - 945 від 14.12.2007 року.

Визнано недійсним договір про внесення змін та доповнень № 4 від 28.07.2009 року до кредитного договору № 2301/1207/88 - 945 від 14.12.2007 року.

Визнано недійсним договір про внесення змін та доповнень № 5 від 17.09.2009 року до кредитного договору № 2301/1207/88 - 945 від 14.12.2007 року.

Визнано недійсним іпотечний договір № 2301/1207/88 - 945- І від 14.12.2007 року, реєстровий номер - 16159, укладений між ОСОБА_6 та АКБ "ТАС - Комерцбанк" (правонаступник - ПАТ "Сведбанк").

Визнано недійсним договір про внесення змін та доповнень № 1 від 27.07.2009 року до договору іпотеки № 2301/1207/88-945-1 від 14.12.2007 року.

Виключено з реєстру іпотек та заборон відчуження запис про іпотеку та заборону відчуження нерухомого майна, яке було передано у іпотеку за іпотечним договором № 2301/1207/88-945-І від 14.12.2007 року - готельно-ресторанний комплекс за адресою: м. Черкаси, вулиця Петровського, 172.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Омега Банк» на користь держави судовий збір у сумі 3 205 грн.15 коп.

Не погодившись з даним рішенням суду, у березні 2016 року третя особа по справі - ТОВ «Кредитні ініціативи» подало апеляційну скаргу в загальному порядку оскарження заочного рішення.

Апеляційні вимоги обумовлюючи тим, що при винесенні заочного рішення судом першої інстанції було порушено норми процесуального права:

- до винесення рішення представником відповідача - ПАТ «Сведбанк» (ПАТ «Омега Банк) у справі була подана заява про розгляд справи за його відсутності, а ця обставина виключає можливість проведення розгляду справи у заочному порядку на підставі ст.ст. 224-227 ЦПК України;

- на вимогу ч. 1 ст. 225 ЦПК України про заочний розгляд справи суд першої інстанції повинен постановити ухвалу, що виконано не було;

- із резолютивної частини оскаржуваного рішення, судом першої інстанції не зазначено в повному обсязі та у відповідності до вимог ст. 226 ЦПК України, строки та порядку подання заяви про його перегляд та строки та порядок оскарження цього рішення.

Також апелянт вважає що судом першої інстанції не було досліджено повно та всебічно всі обставини справи, що призвело до постановлення завідомо неправосудного рішення.

На думку апелянта, судом проігноровано наступні обставини, які підтверджуються доказами наявними у матеріалах справи:

- ОСОБА_6 підписанням кредитного договору підтвердив той факт, що він усвідомлює та підтверджує, що умови кредитного договору для нього є зрозумілі, відповідають його інтересам, є розумними та справедливими (п. 11.1. кредитного договору в редакції від 16.07.2009 року);

- ОСОБА_6 підписанням кредитного договору підтвердив факт досягнення сторонами всіх істотних умов кредитного договору (п. 10.9. кредитного договору в редакції від 14.12.2007 року та п. 11.11. кредитного договору в редакції від 16.07.2009 року);

- ОСОБА_6 підписанням кредитного договору запевнив що укладаючи цей договір він не знаходився під впливом омани, обману, насильства, погрози, зловмисної угоди або збігу важких обставин (п. 10.1. кредитного договору в редакції від 14.12.2007 року та п. 11.1. кредитного договору в редакції від 16.07.2009 року).

Також в обґрунтування рішення, судом першої інстанції було здійснено посилання на приписи п. 6 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», у відповідності до яких нібито встановлено заборону на надання кредитів у готівкою в іноземній валюті фізичним особам.

Але у відповідності до п. 6 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» в редакції від 15.12.2006 року, що діяла на момент укладання кредитного договору, зазначено, що фінансовими послугами, окрім інших вважаються надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, будь яких заборон на надання кредитів у готівкою в іноземній валюті фізичним особам дана стаття взагалі не містить.

Що, на думку апелянта, свідчить про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права.

Також суд першої інстанції при винесенні рішення посилався на порушення принципу рівності сторін договору, посилаючись на перекладення на позивача - ОСОБА_6 валютних ризиків.

Проте судом не було враховано, що у Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» зазначено, що при вирішенні спорів щодо розірвання кредитного договору з посиланням, зокрема, на світову фінансову кризу чи інші суттєві обставини, суд має враховувати положення частини другої статті 652 ЦК і виходити з того, що закон пов'язує можливість розірвання договору безпосередньо не з наявністю істотної зміни обставин, а з наявністю одночасно чотирьох умов, визначених частиною другою цієї статті, при істотній зміні обставин.

Саме по собі зростання/коливання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для розірвання кредитного договору на підставі статті 652 ЦК, оскільки зазначене стосується обох сторін договору й позичальник при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті.

ТОВ «Кредитні ініціативи» просить суд скасувати заочне рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 26 січня 2016 року та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог, яким відмовити повністю у задоволенні позовних вимог ОСОБА_6

Заслухавши суддю-доповідача, доводи сторін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах заявлених позовних вимог та доводів апелянта, судова колегія приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Ст. 213 ЦПК України передбачає, що рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення, що переглядається не відповідає визначеним критеріям та вимогам.

ОСОБА_6 звернувся з позовом про визнання кредитного договору, змін та доповнень до нього, а також договору іпотеки недійсним, які були укладені ним з АКБ "ТАС - Комерцбанк", як кредитором, правонаступником якого є публічне акціонерне товариство "Сведбанк" (в даний час правонаступником є ПАТ «Омега Банк»).

28 листопада 2012 року ПАТ «Сведбанк» повідомив позивача ОСОБА_6 про відступлення права вимоги до нього по кредитному договору № 2301/1207/88-945 від 14 грудня 2007 року на підставі договору факторингу ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс», а ТОВ «Факторингова компанія «Вектор плюс» згодом відступило право вимоги ТОВ «Кредитні ініціативи».

Згідно зі статтею 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Статтею 514 ЦК України встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Згідно з ч.2 ст. 517 ЦК України боржник має право не виконувати свого обов'язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов'язанні.

Крім того, відповідно до ч.1 ст. 1082 ЦК України боржник зобов'язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж.

Таким чином, боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов'язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору і таке виконання є належним.

Тому судове рішення, що оскаржується, може вплинути на права та обов'язки третіх осіб, а саме ТОВ «Факторингова компанія «Вектор плюс» та ТОВ «Кредитні ініціативи».

Згідно положення статті 35 ЦПК України, якщо суд при прийнятті позовної заяви, здійсненні провадження у справі до судового розгляду або під час судового розгляду справи встановить, що судове рішення може вплинути на права і обов'язки осіб, які не є стороною у справі, суд залучає таких осіб до участі в справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору.

Статтею 33 ЦПК України Суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача.

Згідно вимог ст. 37 ЦПК України, у разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов'язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії цивільного процесу.

Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 11 вересня 2015 року було залучено до участі у справі, в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог, щодо предмета спору, ТОВ «Кредитні ініціативи» та ТОВ «Факторингова компанія» Вектор Плюс» та замінено відповідача по справі ПАТ «Сведбанк» на ПАТ «Омега банк», як його правонаступника.

Дану ухвалу суду ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 19 жовтня 2015 року було залишено без змін і в касаційному порядку не оскаржувалася.

При цьому, розглянувши правомірність визначеного правового процесуального статусу ТОВ «Кредитні ініціативи», апеляційний суд дійшов до висновку, що належним відповідачем по справі є ПАТ «Омега банк», як правонаступника ПАТ «Сведбанк», водночас встановивши, що до ТОВ «Кредитні ініціативи» перейшло лише право вимоги за кредитним договором, що укладався між сторонами у справі.

Тому за вказаних обставин, що встановлені судовим рішенням, безпідставними є висновки суду щодо правомірності договорів факторингу. А також безпідставними є заперечення позивача, що рішенням у даній справі права ТОВ «Кредитні ініціативи» не були порушені.

Відповідно до ч.1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

У відповідності до роз'яснень Верховного Суду України, викладених в листі від 01.05.2007 року «Практика ухвалення та перегляду судами заочних рішень у цивільних справах»: у разі надходження від відповідача заяви про розгляд справи у його відсутності суд не вправі ухвалювати заочне рішення.

Як вбачається з матеріалів справи, від відповідача ПАТ «Омега банк» 13.01.2016 року було скеровано до суду першої інстанції клопотання про розгляд справи без участі його представника /а.с. 32 т. 3/, що також було зазначено і в заочному рішенні /а.с. 43 т. 3/.

Тому, за встановлених обставин, підстав для заочного розгляду справи у суду першої інстанції не було, а справа повинна була розглянута у загальному порядку. У зв'язку з чим колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги, що при ухваленні заочного рішення судом першої інстанції було порушено норми процесуального права.

За правилами ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 6 Закону України від 12 липня 2001 р. № 2664-III "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" договір про надання фінансових послуг повинен містити розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків.

Постановою Верховного Суду України від 25 вересня 2013 року у справі № 6-80цс13 визначено, що за положеннями ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України від 12 травня 1991 р. № 1023-XII "Про захист прав споживачів" до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, є несправедливими, і це є підставою для визнання таких положень договору недійсними

У постанові Верховного Суду України від 11 вересня 2013 року у справі № 6-40цс13, висловлено правову позицію, що статті 18, 19 Закону України від 12 травня 1991 р. № 1023-XII "Про захист прав споживачів" передбачають різні взаємовиключні підстави визнання угод недійсними.

Аналізуючи норму ст. 18 цього Закону, можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

За змістом частин 5, 6 ст. 18 Закону України від 12 травня 1991 р. № 1023-XII "Про захист прав споживачів" у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому.

Суд першої інстанції не врахував зазначених норм закону та правових позицій. І хоча при ухваленні рішення й керувався ЗУ «Про захист прав споживачів», зокрема ст. 18 в якій наведено підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача, проте судом не було взято до уваги положення ст. 627 ЦК України згідно якого, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Судом також не було враховано, що позивач не оспорює факту підписання кредитного та іпотечного договорів, не ставить питання про проведення почеркозначної експертизи, щодо свого підпису на оспорюваних договорах, також позивач не зазначає, що здійснював підписи договорів чи змін до них під тиском або не усвідомлюючи свої дії.

Суд першої інстанції, ухвалюючи заочне рішення від 26 січня 2016 року, яким задовольнив позовні вимоги ОСОБА_6, прийшов до висновку, що при укладенні оскаржуваних позивачем договорів зі сторони банку-відповідача було допущено обман позичальника, шляхом приховування від ОСОБА_6 інформації перед підписанням кредитного договору, констатував відсутність права у АКТ «ТАС-Комерцбанк» надавати кредити фізичним особам у іноземній валюті станом на дату підписання договору, а саме станом на 14 грудня 2007 року та перекладання банківською установою на позичальника ризиків пов'язаних із знеціненням національної валюти, вважав доведеним факт не вручення позичальнику оригінального примірника кредитного договору, що є порушенням Закону України «Про захист прав споживачів» та факт спонукання позичальника ОСОБА_6 банком на укладання договору кредиту та іпотечного договору зі змінами до них на несправедливих та незаконних умовах, що є порушенням Закону України «Про захист прав споживачів».

Проте такі висновки суду не ґрунтуються на законі та не відповідають, встановленим обставинам справи.

Згідно ч. 3 ст. 10 ЦПРК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Ч. 1 ст. 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Статтею 57 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Згідно до положень ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Проте позивачем ОСОБА_6 ні при подачі позову, ні на стадії розгляду справи судом першої інстанції, ні на стадії перегляду рішення в апеляційній інстанції не було надано доказів, що підтверджували б обставини на які він посилається.

А суд першої інстанції, не перевіривши дані обставини та не витребувавши належних доказів, прийняв їх та ухвалив помилкове рішення.

Відповідно до положень статей 1049, 1050, 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Так, з матеріалів справи вбачається, що 14.12.2007 року між ОСОБА_6, як позичальником, та АКБ "ТАС - Комерцбанк", як кредитором, правонаступником якого є публічне акціонерне товариство "Сведбанк" (в даний час правонаступником є ПАТ «Омега Банк»), укладено кредитний договір за №2301/1207/88-945 /а.с. 17 т. 1/.

Відповідно до п. 1.1 договору банк зобов'язався надати позичальнику кредитні кошти у вигляді кредитної лінії, що не поновлюється у розмірі 600 000 доларів США на строк з 14.12.2007 року по 13.12.2017 року, а ОСОБА_6 зобов'язувався повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати свої зобов'язання у повному обсязі у строки, передбачені цим договором.

Пунктом 1.3 договору визначено зобов'язання позивача сплачувати проценти за користування кредитом у розмірі 13% річних.

Відповідно до п. 1.4 договору, надання кредитних коштів мало проводитись поетапно, перший транш в розмірі достатнім для повного погашення діючої кредитної заборгованості за договорами № від 29.11.2006 року та № 0 від 22.12.2006 року, але не більше, ніж 376 000 доларів США - перерахувати ЧТУ АКІБ "Укрсиббанк", а решта траншів надається за умови повного погашення вище вказаної заборгованості та виведення предмету іпотеки з застави в ЧТУ АКІБ "УкрСиббанк".

Також, в забезпечення зазначеного кредитного договору, 14.12.2007 року між позивачем ОСОБА_6 та АКБ "ТАС - Комерцбанк" було укладено іпотечний договір за № 2301/1207/88-945-1, посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Романій Н.В. /а.с. 34- 36 т. 1/.

За цим іпотечним договором ОСОБА_6 передав відповідачу в іпотеку нерухоме майно - готельно - ресторанний комплекс, розташований по вул. Петровського, 172 в м. Черкаси.

Банком в повному обсязі було виконано п. 1.4 кредитного договору: АКБ "ТАС - Комерцбанк" перерахував на рахунок ЧТУ АКІБ "Укрсиббанк" 376 000 доларів США, а позивачем ОСОБА_6 виведено предмет іпотеки, а саме, готельно-ресторанний комплекс із застави в ЧТУ АКІБ "УкрСиббанк", а також погашено поточну заборгованість.

І як при підписанні даного договору, так і після отримання коштів, від ОСОБА_6 заперечень щодо порушення його прав банком не надходило, в тому числі й щодо валюти кредитування в доларах США.

А зі змісту договору вбачається, що він відповідає нормам чинного законодавства і в ньому відсутні умови про наявність будь-яких прихованих платежів /т.2 а.с.85-89/. Додатком до договору №1 /т.2 а.с.90-92/ сторони погодили "Графік погашення кредиту", який є логічним і зрозумілим. Зі змісту договору та графіку можливо встановити орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту. А твердження про ненадання йому як споживачу повної, своєчасної, достовірної інформації про послугу, яка є предметом договору, позивач взагалі жодним чином не пояснює.

У п.10-11 ,16 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз'яснено, що згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні, але не встановлює сферу її обігу, а статтею 192 ЦК передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Отже, банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (статті 19, 47 Закону України "Про банки і банківську діяльність") банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків" є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (пункт 2 статті 5 Декрету про валютне регулювання).

Щодо вимог підпункту "в" пункту 4 статті 5 цього Декрету, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії Національного банку України на здійснення операцій щодо надання та одержання резидентами кредитів у іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то, оскільки на цей час законодавством України не встановлено термінів і сум кредитів у іноземній валюті як критеріїв їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування, ця норма не може застосовуватись судами.

У разі виникнення спору щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави (підпункт "г" пункту 4 статті 5 Декрету про валютне регулювання) суд має виходити з того, що Національним банком України на виконання положень статті 11 цього Декрету, статті 44 Закону України "Про Національний банк України" в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483 (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 року № 1429/10028). Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків" генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій).

У зв'язку з наведеним суди повинні виходити з того, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору.

А саме по собі зростання/коливання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для розірвання кредитного договору на підставі статті 652 ЦК, оскільки зазначене стосується обох сторін договору й позичальник при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті.

Тому посилання позивача, які помилкового врахував суд при ухваленні рішення, про недобросовісність та протиправність дій відповідача, пов'язаних з видачею йому кредиту саме у іноземній валюті, також не відповідають дійсності та нормам чинного законодавства, які діяли на час виникнення правовідносин. Враховуючи , що на дату укладання договору кредитування фізичних осіб у іноземній валюті було дозволено і позивач свідомо та з власної ініціативи уклав договір саме про кредитування в іноземній валюті, про що свідчить в тому числі і той факт, що отриманими в кретит валютними коштами він погасив свою заборгованість перед іншим банком, яка була також в іноземній валюті.

Відповідно до ст. 1056 ЦК України кредитодавець має право відмовитися від надання позичальникові передбаченого договором кредиту частково або в повному обсязі у разі порушення процедури визнання позичальника банкрутом або за наявності інших обставин, які явно свідчать про те, що наданий позичальникові кредит своєчасно не буде повернений.

Позичальник має право відмовитися від одержання кредиту частково або в повному обсязі, повідомивши про це кредитодавця до встановленого договором строку його надання, якщо інше не встановлено договором або законом.

У разі порушення позичальником встановленого кредитним договором обов'язку цільового використання кредиту кредитодавець має право також відмовитися від подальшого кредитування позичальника за договором.

Тому, враховуючи дану норму, не є порушенням прав ОСОБА_6 як споживача фінансових послуг відмова банку в подальшому кредитуванні в межах визначеного договором ліміту, оскільки у банка були обґрунтовані підстави для таких дій, враховуючи незадовільну платоспроможність позивача.

Навпаки, за таких обставин з його платоспроможністю, зі сторони банку вживалися заходи, спрямовані на пом'якшення умов повернення кредиту, шляхом зміни строку кредитування та ставок по кредиту.

Так, було встановлено, що між ОСОБА_6 та ПАТ «Сведбанк», як правонаступником АКБ «ТАС-Комерцбанк» в послідуючому, було укладено низку змін та доповнень до вказаних кредитного договору та договору іпотеки, а саме:

1) 16.07.2009 року - укладено договір про внесення змін та доповнень №1 до кредитного договору №2301/1207/88-945 від 14.12.2007 року, (укладений як з фізичною особою).

Відповідно до п.1.1. - розмір кредиту становить 505 000 доларів СІЛА на строк до 13.12.2017 року.

2) 27.07.2009 року - сторонами підписано договір про внесення змін та доповнень №2 до кредитного договору, при цьому строк кредитування був продовжений до 14.12.2022 року та визначено, що погашення кредиту та сплата процентів за період користування кредитом має здійснюється шляхом фіксованих платежів (ануїтетних платежів) в сумі 5 648,77 доларів США - до 10 числа кожного місяця.

27.07.2009 року між ОСОБА_6 та ПАТ «СведБанк» було укладено договір про внесення змін і доповнень №1 до договору іпотеки.

3) 28.07.2009 року - ОСОБА_6 також підписав ще два договори про внесення змін та доповнень до кредитного договору за №3 та №4, що передбачали реструктуризацію заборгованості, зміну річної процентної ставки та встановлення для позивача обов'язку сплати комісії за дострокове погашення заборгованості за кредитом.

4) 17.09.2009 року - ОСОБА_6 підписано черговий договір про внесення змін та доповнень до кредитного договору за №5, яким змінено розмір комісії, що підлягає сплаті у разі дострокового погашення заборгованості за кредитом.

При цьому, враховуючи такий триваючий процес договірного урегулювання проблемних питань між банком і споживачем , колегія суддів приходить до висновку, що в кредитному договорі не вбачається положення, які містять умови щодо змінення даного договору у бік погіршення становища позивача, а оскільки зміни , які вносилися до договору укладалися окремими документами , то це свідчить про погодження даних змін з позивачем.

Тому колегія суддів приходить до висновку що обставини на які посилається позивач не є доведені належними та допустимими доказами, висновку суду про доведеність вимог позивача є помилковими, та що судом першої інстанції не вірно було застосовано норми матеріального права, що призвело до ухвалення помилкового рішення.

Відповідно до вимог ст.309 ЦПК України, підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Тому, оскільки за вказаних обставин підстави для визнання кредитного договору, та як наслідок іпотечного договору, що укладався для забезпечення кредитного договору, відсутні, то заочне рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 26 січня 2016 року підлягає до скасування з ухваленням нового рішення, яким належить відмовити позивачу у задоволенні його вимог у повному обсязі.

Згідно вимог ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Якщо суд апеляційної, касаційної інстанції чи Верховний Суд України, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Тому з ОСОБА_6 на користь ТОВ "Кредитні ініціативи" має бути стягнуто 3 525,67 грн. судового збору, який було сплачено при подачі апеляційної скарги: платіжне доручення № 18210 від 18 березня 2016 року на суму 606,32 грн. /а.с. 69 т. 3/ та платіжне доручення №18620 від 21 квітня 2016 року на суму 2 919,35 грн. /а.с.80 т.3/.

Керуючись ст. ст. 218, 303, 307, 308, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу представника товариства з обмеженою відповідальністю "Кредитні ініціативи" - Яцишина Андрія Миколайовича на заочне рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 26 січня 2016 року - задовольнити.

Заочне рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 26 січня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_6 до публічного акціонерного товариства "Омега Банк", треті особи без самостійних вимог: товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи», товариство з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс», арбітражний керуючий ФОП ОСОБА_6 - ОСОБА_9 про визнання кредитного договору, змін та доповнень до нього, а також договору іпотеки недійсним - скасувати.

Ухвалити нове рішення.

У задоволені позову ОСОБА_6 до публічного акціонерного товариства "Омега Банк", треті особи без самостійних вимог: товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи», товариство з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс», арбітражний керуючий ФОП ОСОБА_6 - ОСОБА_9 про визнання кредитного договору, змін та доповнень до нього, а також договору іпотеки недійсним - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» судові витрати в сумі 3 525 грн. 67 коп.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів до суду касаційної інстанції.

Головуючий :

Судді :