Справа № 464/9025/15-ц
пр.№ 2/464/1568/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05.08.2016 року Сихівський районний суд м. Львова

в складі головуючого судді Радченко Е.А.

при секретарі Лобко А.С.

з участю представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача Андрейківа О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові справу за позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» про визнання недійсними окремих положень кредитного договору,

В С Т А Н О В И В :

10.11.2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ТОВ «Порше Мобіліті» про визнання недійсними окремих положень кредитивного договору. Позовні вимоги обгрунтовані тим, що 27.05.2013 року було укладено договір про надання кредиту. ОСОБА_3 вважає, що пункти договору, які передбачають сплату кредиту в еквіваленті в доларах США на основі діючого обмінного курсу валюти, не відповідають вимогам закону, не грунтуються на засадах добросовісності, розумності та справедливості, суперечать чинному законодавству. Тому ОСОБА_3 просить визнати вказані положення договору недійсними.

Ухвалою Сихівського районного суду від 31.03.2016 року провадження ц справі закрито.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 31.05.2016 року ухвалу про закриття провадження у справі скасовано.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги і просив їх задовольнити, надавши пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, посилаючись на те, що всі положення кредитного договору відповідають вимогам закону.

Заслухавши представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи суд встановив наступне.

27.05.2013 року між сторонами укладено кредитний договір № 50009111. На підставі вищезазначеного кредитного договору позивач отримав від банку кредит для придбання автомобілю в сумі 113868 грн. 40 коп., а також додатковий кредит в сумі 33688 грн. 90 коп. за умови сплати відсотків та інших передбачених договором платежів строком на 60 місяців.

Відповідач виконав взяти на себе за договором зобов'язання та видав кредитні кошти, що визнається сторонами в межах даного спору.

Відповідно до умов укладеного кредитного договору, сторонами досягнуто домовленість про істотні умови договору даного виду, серед іншого, договір містить положення про сплату усіх платежів за кредитним договором у гривнях з перерахунком за відповідним обмінним курсом, що застосовується до еквіваленту суми кредиту в доларах США, визначених у Графіку погашення кредиту.

Позивач звертався до суду із позовом про визнання даного кредитного договору недійним. Рішенням Сихівського районного суду від 13.05.2015 року в задоволенні позову відмовлено. Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 28.10.2015 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Як видно з позовних вимог, в новому позові позивач просить визнати недійсними окремі положення укладеного між сторонами договору, а саме:

- умови кредитного договору в частині обов'язку позичальника здійснювати усі платежі за договором згідно розрахунку за відповідним обмінним курсом, що застосовуватиметься до еквіваленту суми кредиту в доларах США;

- графік погашення кредиту, що є додатком до кредитного договору;

- пункти 1.3, 1.3.1, 1.3.2, 1.3.3, 2.4 Загальних умов кредитування, що є додатком до кредитного договору.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилався на те, що при укладенні кредитного договору відповідачем було порушено вимоги чинного законодавства, передбачені ст.ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

При вирішенні позову суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 202 К України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Двостороннім правочином є погоджена дія двох сторін.

Частиною 1 ст. 215 ЦК встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Виходячи з положень ст. 215 ЦК України та п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Такими підставами є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені ч.ч. 1- 3, 5, 6 ст. 203 ЦК України.

Статтєю 203 ЦК України встановлено вичерпний перелік підстав, з яких правочин може бути визнаний недійсним. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

При цьому, стаття 217 ЦК України передбачає можливість ставити питання щодо визнання недійсними окремої частини правочину, що не ає наслідком недійсності інших його частин або правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

У ст.ст. 18, 19 Закону україни «Про захист прав споживачів» передбачено підстави для визнання договору недійсним: укладення договору на умовах, що обмежують права споживача та вчинення правочину з використанням нечесної підприємницької практики. Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами наведений у ч. 3 ст. 18 Закону.

Аналізуючи норму ст. 18 цього Закону, можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Пунктом 1.3 Загальних умов кредитування зазначено, що сторони погодили, що кошти у повернення кредиту позичальником відображають справедливу вартість кредиту на момент його видачі та забезпечують отримання компанією очікуваної станом на дату сплату таких коштів суми на основі діючого обмінного курсу валюти. Положення п. 1.3.2 Загальних умов кредитування не позбавляють позивача права на висловлення своєї незгоди щодо застосування нового обмінного курсу. За умовами договору при здійснені розрахунків за Кредитним договором застосовується як позитивне так і від'ємне значення різниці, яка виникла внаслідок зміни обмінного курсу іноземної валюти за безготівковими операціями, що забезпечує дотримання інтересів як кредитора, так і позичальника.

Також, договором не передбачено можливості відповідача змінювати умови договору на власний розсуд.

Відповідно до ст. 129 Конституції України, ст. 10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно з вимогами ч. 2 ст. 27 ЦПК України всі наявні докази для підтвердження своїх вимог та заперечень сторони повинні надати до початку розгляду справи по суті.

Позивачем не доведено того, що оспорювані умови кредитного договору порушують принцип добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін, завдають шкоди споживачеві.

Відповідно до положень ст.ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1ст. 628 ЦК України). Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Відповідно до п.п. 9.5.-9.7. Загальних умов кредитування, які є невід'ємною частиною кредитного договору, позивач своїм підписом підтвердив, що відповідач належним чином ознайомив його, зокрема, з правилами надання фінансових послуг, передбаченою ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» інформацією, умовами надання послуги фінансового кредиту із зазначенням вартості цієї послуги для позичальника тощо. Також, у п. 9.6. кредитного договору зазначено, що додатково до положень п. 9.5. загальних умов кредитування позичальник підтверджує, що йому надано вичерпну інформацію про: умови надання послуги фінансового кредиту із зазначенням вартості цієї послуги для позичальників; умови надання додаткових фінансових послуг, пов'язаних з фінансовим кредитом, та їх вартість (за умови надання таких послуг); розмір винагороди компанії у разі, коли вона пропонує послугу фінансового кредиту, що надається іншими фінансовими установами; реквізити органу, який здійснює державне регулювання ринків фінансових послуг (адреса, номер телефону тощо).

В укладеному між сторонами у письмовій формі договорі, який складається з: кредитного договору; графіку погашення кредиту; загальних умов кредитування, чітко визначені всі умови кредитування, зокрема, розмір наданого кредиту, строк, на який наданий кредит, порядок його надання та повернення, розмір плати за користування кредитними коштами, права та обов'язки позикодавця і позичальника, відповідальність сторін.

Суд вважає безпідставним посилання представника позивача на те що згідно ст.11 Законку України «Про захист прав споживачів» надання споживчих кредитів в іноземній валюті на території України забороняється.

При цьому судом враховано, що зобов'язання, згідно з ст. 524 ЦК України, має бути виражене в грошовій одиниці України - гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо в зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Статті 524 та 533 ЦК України містяться в розділі 1 «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 ЦК України, а тому вони поширюють свою дію на всі зобов'язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов'язань.

З наведеного слідує, що положення цивільного законодавства, в тому числі і ст. 1054 ЦК України, не містять заборони на визначення грошового еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, а також на здійснення перерахунку грошового зобов'язання у випадку зміни НБУ курсу національної валюти України по відношенню до іноземної валюти, в тому числі і в кредитному договорі.

Отже, положення чинного законодавства хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, однак не містять заборони на вираження у договорі грошових зобов'язань в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, а також на здійснення перерахунку грошового зобов'язання у випадку зміни НБУ курсу національної валюти України по відношенню до іноземної валюти.

Дана правова позиція викладена у Постанові Верховного суду України від 04.07.2011 року у справі № 3-62гс11.

Крім того, в п.16 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду кримінальних та цивільних справ № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішення спорів, що виникають з кредитних правовідносин» зазначено, що саме по собі зростання/коливання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для розірвання кредитного договору на підставі ст. 652 ЦК України, оскільки зазначене стосується обох сторін договору й позичальник при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті.

Тобто, курсова різниця може бути як в бік зміцнення національної валюти України, так й в бік її знецінення. Тому зазначення в кредитному договору грошового еквіваленту в іноземній валюті, не може свідчити про несправедливість умов цього договору.

Згідно з вищезазначеними умовами договору як основні кредитні кошти, так і додатковий кредит надавалися позивачу саме в українських гривнях, також і договором і додатками до нього, в тому числі в Графіку погашення кредиту, передбачено, що всі платежі повинні бути сплачені в гривнях, а не в іноземній валюті, із зазначення еквіваленту у доларах США, а коригування суми процентів відповідно до загальних умов кредитування здійснюється в інтересах як позивача, так і відповідача, а, отже, відповідає принципам справедливості та добросовісності.

Враховуючи викладене, умови вказаного вище кредитного договору стосовно суми зобов'язання та суми погашення зобов'язання (суми платежу) викладені у відповідності з чинними нормами цивільного законодавства.

Положення чинного законодавства, хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, не містять заборони на визначення грошового еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, а також на здійснення розрахунків за зобов'язанням, визначеним грошовим еквівалентом в іноземній валюті.

Суд вважає, що відповідачем дотримано принцип добросовісності, оскільки сторони у п. 1.3 Загальних умов кредитування погодили, що кошти на повернення кредиту відображають справедливу вартість кредиту на момент його видачі та забезпечують отримання відповідачем очікуваної станом на дату сплати таких коштів суми на основі діючого обмінного курсу валюти.

За таких обставин суд не вбачає підстав для задоволення позову та визнання недійсними окремих положень кредитного договору, що укладений між сторонами.

На підставі викладеного, керуючись ст. 129 Конституції України, ст.ст. 202, 203, 215, 217, 230, 524, 533, 627, 638, 1054 ЦК України, п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», п.16 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду кримінальних та цивільних справ № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішення спорів, що виникають з кредитних правовідносин», ст.ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», ст.ст. 10, 11, 27, 59, 60, 78, 88, 137, 208, 209, 212, 213, 214, 215 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» про визнання недійсним окремих положень кредитного договору № 50009111, який укладено між ОСОБА_3 до Товариством з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті», - відмовити в повному обсязі.

Рішення може бути повністю або частково оскаржено шляхом подання апеляційної скарги до Апеляційного суду Львівської області через Сихівський районний суд м. Львова протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Головуючий суддя: