АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 213/4265/15-ц 22-ц/774/1331/К/16
Справа № 213/4265/15-ц Головуючий в 1-й інстанції
Провадження № 22-ц/774/1331/К/16 ОСОБА_1
Категорія - 26 (ІII) Доповідач Митрофанова Л.В
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 серпня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області

в складі : головуючого судді: Митрофанової Л.В.

суддів: Братіщевої Л.А., Грищенко Н.М.,

при секретарі: Євтодій К.С.,

за участю: представника Публічного акціонерного товариства "Південний гірничо-збагачувальний комбінат" - ОСОБА_2;

представника позивача ОСОБА_3 ОСОБА_4,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Південний гірничо-збагачувальний комбінат" на рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу від 28 квітня 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства "Південний гірничо-збагачувальний комбінат" про відшкодування моральної шкоди, завданої професійним захворюванням, -

В С Т А Н О В И Л А:

В грудні 2015 року ОСОБА_3 звернулась з позовом до ПАТ «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» (далі ПАТ «ПівдГЗК») і просила стягнути на свою користь 82680 грн. з ВАТ «ПівдГЗК» в рахунок відшкодування моральної шкоди у звязку з втратою професійної працездатності в розмірі 50 % внаслідок професійного захворювання на виробництві.

Рішенням суду від 28.04.2016 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково, стягнуто з ВАТ «ПівдГЗК» на користь позивача у відшкодування моральної шкоди 15 000 грн. та на користь держави судовий збір у розмірі 551 грн. 20 коп.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі представник відповідача просить скасувати рішення суду і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову, оскільки відшкодування моральної шкоди це не обовязок роботодавця. Суд не обґрунтовано дійшов висновку про спричинення позивачу моральної шкоди ушкодженням здоровя, оскільки моральні страждання позивача нею не доведені. Позивачем не надано доказів протиправності дій відповідача в спричиненні їй моральної шкоди. При укладанні трудового договору і в процесі трудової діяльності відповідач не приховував шкідливість технологічного процесу, про що позивач була обізнана, а тому підприємство не може нести відповідальність. Суд безпідставно стягнув моральну шкоду посилаючись на ст. 237-1 КЗпП України.

Крім того судом першої інстанції не враховано, що 11.12.2013 року, за рішенням Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу, з відповідача на користь позивача було стягнуто 8000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.

В запереченнях на апеляційну скаргу позивач просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог, доводів апеляційної скарги та заперечень на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що з 28.11.1994 року по 08.01.1997 року ОСОБА_3 працювала у ВАТ «ПівдГЗК» на посаді машиніста живильника РЗФ-1, з 08.01.1997 року по 16.04.1997 року працювала у ВАТ «ПівдГЗК» на посаді машиніста конвеєра РЗФ-1, з 03.08.1998 року по 01.05.2006 року працювала у ВАТ «ПівдГЗК» на посаді машиніста конвеєра ДФ № 1, з 01.05.2006 року по 30.10.2013 року працювала у ВАТ «ПівдГЗК» (з 20.01.2014 року ПАТ «ПІВДГЗК») на посаді машиніста конвеєра УДТК.

Відповідно до п.17 Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 27.11.2014 року причиною виникнення у позивача професійного захворювання було визнано факт її тривалої роботи на підприємстві відповідача в умовах впливу шкідливих факторів, рівень яких перевищував нормативні показники, а саме:

- виконання робіт, повязаних з впливом фізичного навантаження, яке перевищувало норми та загальної вібрації, рівень якої, перевищував нормативні показники;

- виконання робіт у незручній позі, тривалістю, що перевищує граничні норми, а також виконання робіт з нахилом тулубу у кількості, що перевищує нормативні показники.

Пунктом 16 Акту встановлено, що професійне захворювання виникло у позивача за таких обставин: працюючи машиністом конвеєра УДТК з 01.05.2006 по 30.10.2013 року (з 20.01.2014 року ПАТ «ПІВДГЗК») ОСОБА_3, внаслідок недосконалості робочого місця, виконувала роботи повязані з впливом фізичного навантаження, яке перевищувало норми та загальної вібрації, рівень якої, перевищував нормативні показники.

Працюючи на Криворізькому цементному заводі машиністом мостового крану клінкерного складу цеху сухого помолу сировини (30.07.1979-09.10.1980) та в ВАТ «ПівдГЗК» машиністом живільника РЗФ-1 (28.11.1994 року по 08.01.1997), машиністом конвеєра РЗФ-1 (08.01.1997-16.04.1997), машиністом конвеєра ДФ № 1 (03.08.1998-01.05.2006) позивач виконувала роботи в умовах впливу підвищеного фізичного навантаження і рівня загальної вібрації (крім 08.01.1997 року-16.04.1997 року).

Суд вірно встановив обставини справи, дав їм належну оцінку і відповідно до норм процесуального та матеріального закону дійшов висновку, що позивачу заподіяна моральна шкода під час її роботи на підприємстві відповідача у шкідливих умовах протягом тривалого часу, що стало причиною професійного захворювання позивача, яке потягло за собою, як зазначено у висновку МСЕК від 08.12.2015 року, втрату працездатності у розмірі 50 %.

Такий висновок суду підтверджується записами в трудовій книжці позивача, Актом від 27.11.2014 року розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання.

Спростовуються встановленими обставинами та матеріалами справи доводи представника відповідача щодо відсутності підстав для відшкодування ОСОБА_3, моральної шкоди.

Статею 237-1 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають він нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно до п.13 постанови Пленуму Верховного суду України від 31 березня 1995 року (з відповідними змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної /немайнової/ шкоди» роз'яснено, що судам необхідно враховувати те, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (у тому числі й виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної/немайнової/шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Крім того, статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому, кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Посилання представника відповідача в апеляційній скарзі про обізнаність позивача про умови праці при працевлаштуванні та ступінь вини самого позивача у виникненні у неї професійного захворювання, не знімають з відповідача обовязку забезпечити безпечні й нешкідливі умови праці, що передбачено ч. 2 ст. 153 КЗпП України та ст. 13 Закону України Про охорону праці й нести відповідальність в установленому законом порядку за їх невиконання.

У п. 4.1 Рішення Конституційного Суду України від 27.01.2004 р. зазначено, що ушкодження здоров'я, заподіяне потерпілому під час виконання трудових обов'язків незалежно від ступеня втрати професійної працездатності заподіюють йому моральні й фізичні страждання. Як наслідок, моральна шкода, заподіяна умовами виробництва, спричинює порушення таких особистих немайнових прав, як право на життя, право на охорону здоров'я тощо.

Необґрунтованими й такими, що суперечать нормам діючого законодавства, вважає колегія суддів доводи апелянта, щодо недоведеності та не надання позивачем доказів, щодо підтвердження факту заподіяння їй моральної шкоди відповідачем. Так відповідно до висновку Верховного Суду України викладених в постановах, ухвалених за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК України, за ІІ півріччя 2014 р., законом не покладається на позивача обовязок доказування вини відповідача в заподіянні шкоди, він лише повинен доказати факт заподіяння такої шкоди відповідачем та її розмір. Наведене положення закону суди під час розгляду справи не врахували (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 03 грудня 2014 р. у справі № 6-183цс14).

У звязку із чим доводи апелянта про відсутність підстав для відшкодування позивачу моральної шкоди, спростовуються вищевикладеним та самими матеріалами справи. Крім того, сам факт стійкої втрати працездатності, з точки зору погіршення здоровя, втрати важливих особистих здібностей, зміни життєвого укладу, необхідності лікування, веде до висновків про наявність моральної шкоди. Зазначене також випливає з положень ст.3 Конституції України, відповідно до якої, людина, її життя і здоровя, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що судом першої інстанції не враховано, що 11.12.2013 року, за рішенням Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу, з відповідача на користь позивача було стягнуто 8000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, колегія суддів не бере до уваги в розрізі справи, що переглядається, оскільки вказане не є повторним притягненням до юридичної відповідальності, так як позови мають різні правові підстави для звернення до суду, що підтверджується наданим суду апеляційної інстанції висновком МСЕК від 18.12.2014 року, де позивачу первинно встановлено профзахворювання по радикулопатії-20%.

Разом з тим, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги позивача про те, що розмір стягнутої судом моральної шкоди необґрунтований та є завищеним. Так, при вирішенні питання про розмір відшкодування моральної шкоди заподіяної позивачу, суд не врахував роз'яснень п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 р. (з подальшими змінами) Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, яким передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, не враховано характер отриманих професійних захворювань, стаж роботи позивача в умовах впливу шкідливих факторів, відсоток втрати ним професійної працездатності, стан здоровя потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

Виходячи з цих обставин, колегія суддів, беручи до уваги конкретні обставини по справі, характер, інтенсивність і довготривалість і моральних страждань позивача, колегія суддів, вважає за необхідне змінити рішення суду в частині визначеного судом розміру моральної шкоди і зменшити його з 15 000 гривень до 10 000 гривень.

За таких обставин, апеляційна скарга ПАТ ПівдГЗК підлягає частковому задоволенню, а рішення суду зміні, відповідно до положень п.3 ч.1 ст. 309 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 303, 307 п.3 ч.1 ст.309, ст.ст. 313, 316 ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Південний гірничо-збагачувальний комбінат"- задовольнити частково.

Рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу від 28 квітня 2016 року змінити в частині розміру моральної шкоди, стягнутої з Публічного акціонерного товариства "Південний гірничо-збагачувальний комбінат" на користь ОСОБА_3, зменшивши цей розмір з 15 000 (пятнадцяти тисяч) грн. до 10 000 (десяти тисяч) грн.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: