Справа № 236/1867/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 серпня 2016 року Краснолиманський міський суд Донецької області у складі:

головуючого судді - Шавиріної Л.П.

секретаря - Снігирьової О.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Лиман у відсутності сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, яка діє у власних інтересах та неповнолітніх дітей ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9, третя особа орган опіки та піклування Лиманської міської ради Донецької області, про визнання такими, що втратили право користування жилим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

27 липня 2016 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про визнання їх такими, що втратили право користування жилим приміщенням.

В судове засідання позивач не з»явився, про час та місце розгляду справи був попереджений у встановлений спосіб, направив до суду заяву з проханням розглянути справу за його відсутності, позов задовольнити(а.с.19,27).

Відповідачі в судове засідання не з»явилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені у встановлений спосіб, від ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_3, ОСОБА_5 до суду надійшли заяви про визнання позову повністю, та розгляду справи за їх відсутності, ОСОБА_2 в судове засідання не з»явилася з невідомих причин(а.с.22-26).

Представник третьої особи - органу опіки та піклування Лиманської міської ради, також був належним чином попереджений про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з»явився з невідомої причини(а.с.20).

З огляду на це, керуючись ст.ст.168,169 ЦПК України, суд вважає за можливе розгляд справи за відсутності сторін.

Дослідивши надані позивачем докази, суд вважає, що позовні вимоги позивача обґрунтовані та підлягають задоволенню на підставі наступного.

Судом встановлено, що позивачу на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого 30 липня 1990 року головою виконавчого комітету Дробишевської селищної ради Краснолиманського рацону Донецької області по реєстру № 51, зареєстрованого в КП «БТІ» 07.08.1990 року за № 1394-14-77, належить на праві власності житловий будинок з господарськими спорудами, розташований по АДРЕСА_1

Відповідно до постанови Верховної Ради України від 19.05.2016 року, та рішення Краснолиманської міської ради Донецької області від 27.01.2016 року № 7/5-110 Краснолиманський район перейменовано АДРЕСА_1

З 03.09.1991 року позивач перебував у шлюбі з відповідачем ОСОБА_2, який було зареєстровано Дроби шевською сільською радою Краснолиманського району Донецької області, а розірвано 28.05.2008 року відділом реєстрації актів цивільного стану Краснолиманського міського управління юстиції Донецької області(актовий запис № 88)(а.с.6,10).

З 1993 року ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_3, ОСОБА_5 та ОСОБА_2, а неповнолітні ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 від народження були зареєстровані у житловому будинку розташованому по АДРЕСА_1, що належить позивачу на праві власності, як члени сім»ї і до теперішнього часу реєстрацію не скасували (а.с.9,21).

Але відповідачі та їх діти не проживають у спірному житловому будинку :

ОСОБА_3 та ОСОБА_2 - з 2008 року, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та їх неповнолітні діти - з 2014 року, а ОСОБА_4 - з 2010 року. Всі вони припинили користування житловим будинком з власної ініціативи і по теперішній час ним не користується(а.с.11).

Незважаючи на те, що позивач пропонував відповідачам добровільно припинити реєстрацію у житловому будинку, що належить йому на праві власності, відповідачі до теперішнього часу не зробили цього, що створює перешкоди власнику у користуванні та розпорядженні житловим будинком АДРЕСА_1

Для регулювання відносин між власником житла та членами його сім»ї законодавець використав правову конструкцію (сервітут), яка раніше до цих відносин не застосовувалась. Тому хоч положення житлового законодавства і підлягають переважному застосуванню до житлових відносин в силу ст. 3 ЖК України, але в разі, якщо питання, яке виникло при розгляді спору не урегульовано житловим законодавством, відповідно до п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» суд застосовує норми цивільного законодавства.

Тому, враховуючи те, що норми ЖК України не регулюють вказані відносини при розгляді спору суд керується нормами глави 32 ЦК України, а норми житлового законодавства використовує лише за аналогією.

Так відповідно до ст.64,156 ЖК України до членів сім»ї власника жилого будинку належать діти власника та інші особи, які користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Тобто це свідчить про те, що бувші члени сім»ї власника житла, мають не тільки рівні права з членами його сім»ї, а повинні нести і відповідальність, яка передбачена законодавством для членів сім»ї.

Відповідно до ч.2 ст. 405 ЦК України член сім»ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сум»ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла чи законом.

Матеріали справи свідчать про те, що іншої домовленості між позивачем та відповідачами про підстави втрати права користування житлом не існувало.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11 грудня 2003 року громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, зобов»язані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання.

Враховуючи те, що відповідачі змінили місце проживання і до теперішнього часу не зареєструвалися за новим місцем проживання і не припинили реєстрацію за попереднім місцем проживання (в будинку, що належить позивачу)на підставі ст. 7 вказаного закону вони можуть бути знятими з реєстрації на підставі рішення суду про визнання їх такими, що втратили право користування жилим приміщенням.

Відповідно до ст.ст.11,60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

При винесення рішення відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достовірність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Позивач наданими суду письмовими доказами свої вимоги щодо втрати відповідачами права користування жилим приміщенням довів повністю, в той час як відповідачі взагалі не заперечували проти задоволення позову, про що свідчать їх заяви та відсутність в справі будь-яких заперечень від них.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікована Законом України від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР (далі Конвенція), зокрема ст. 1 Протоколу № 1 (1952 р.) передбачає право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускає позбавлення особи свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнає право держави на здійснення контролю за використанням власності у відповідності з загальними інтересами або для забезпечення податків, інших зборів чи штрафів.

Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено і у вітчизняному законодавстві України.

Відповідно до ст.ст. 316,319 ЦК України правом власності є право особи на річ(майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, шляхом володіння, користування, розпорядження таким на власний розсуд.

Право власності є непорушним і відповідно до ст.41 Конституції України та ст. 321 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Пунктом 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014 року передбачено, що «при застосуванні положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого.

Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані (статті 57 - 59 ЦПК), на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки.»

А також п. 39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014 року роз»яснено, що «відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім'ї права користування житлом».

Тому враховуючи те, що судом беззаперечно встановлено, що відповідачі з власної ініціативи не користуються житловим будинком, який належить позивачу на праві власності, кожний різний час, але більше 12 місяців, чим чинить перешкоди позивачу у здійсненні свого права на власний розсуд, отриманні соціальної допомоги, пов»язаної підвищенням тарифів на комунальні послуги, суд вважає, що позовні вимоги позивача обґрунтовані та підлягають задоволенню повністю, бо відповідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо ці порушення не були поєднані з позбавленням володіння.

Керуючись ст.41 Конституції України, ст.3,64,156 ЖК України, ст.391,405 ЦК України, ст.10,11,60,212-215, 224-226 ЦК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, яка діє у власних інтересах та неповнолітніх дітей ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9, третя особа орган опіки та піклування Лиманської міської ради Донецької області, про визнання такими, що втратили право користування жилим приміщенням, задовольнити повністю.

Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_5, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_6, ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_7, та ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_8, такими, що втратили право користування житловим будинком АДРЕСА_1

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Донецької області через Краснолиманський міський суд в 10-денний строк з дня його проголошення, а особами, які не приймали участі в судовому засіданні, в цей же строк з моменту отримання його копії.

Суддя -