Справа №587/925/15-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - Степаненко О. А.
Номер провадження 22-ц/788/95/16 Суддя-доповідач - Ткачук С. С.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2016 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Ткачук С. С.,

суддів - Гагіна М. В. , Рибалки В. Г.

за участю секретаря судового засідання - Пархоменко А.П.,

розглянувши матеріали справи за апеляційними скаргами ОСОБА_3 та його представника - ОСОБА_4

на рішення Сумського районного суду Сумської області від 01 грудня 2015 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до Державної казначейської служби України, виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України, відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Суми, управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Києві про виплату грошових сум на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом,

в с т а н о в и л а:

Звернувшись до суду з позовом ОСОБА_3, після неодноразового його уточнення, просив покласти обов'язок виплати відшкодування 1345 грн., щомісячно і безстроково на державу в особі Фонду соціального страхування України, починаючи з січня 2014 року, визнати страховим нещадний випадок, який стався з ним, призначити до виплати з 01.04.2015 року збільшену до 2143,5 грн. суму щомісячного платежу та стягнути заборгованість по виплаті відшкодування за період з 01.04.2014 року до 01.04.2015 року в розмірі 25255,60 гривень.

Свої вимоги мотивує тим, що рішенням Сумського районного суду Сумської області від 14.02.2013 року стягнуто з ПАТ «Дванадцятий Київський авторемонтний завод» на його користь 1345 гривень завданої каліцтвом шкоди, щомісячно і безстроково, починаючи з 01.02.2013 року. Відшкодування шкоди у менших розмірах стягувалося і раніше. Постановою Господарського суду м. Києва від 18.12.2013 року ПАТ «Дванадцятий Київський авторемонтний завод» визнано банкрутом і виплата відшкодування припинилася з моменту визнання боржника банкрутом. Відшкодування йому не виплачувались з 18.12.2013 року до цього часу. Вважає, що подальша виплата відшкодування повинна виплачуватись державою.

Рішенням Сумського районного суду Сумської області від 01 грудня 2015 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_3 за безпідставністю позовних вимог.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивач та його представник, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення, подали апеляційні скарги в яких, просять рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

В доводах апеляційної скарги ОСОБА_3 зазначається, що завдане йому каліцтво спричинено виробничим процесом (перегонкою автобуса з м. Києва у м. Суми) державного на той час підприємства «12-й КАРЗ», а значить державою, тому можна вважати даний випадок як нещасний випадок на виробництві. Вказує, що відповідно порядку капіталізації платежів для задоволення вимог, що виникли із зобов'язань суб'єкта підприємницької діяльності - банкрута перед громадянами внаслідок заподіяння шкоди їх життю і здоров'ю, у зв'язку з ліквідацією підприємства, виплати повинен здійснювати Фонду соціального страхування України, як єдиний платник відшкодування по каліцтву.

Зазначає, що не проведена капіталізація коштів на його випадок та не перерахування їх до фонду не можуть бути підставою для відмови у виплатах, а також зазначає, що виконавчій дирекції слід визнати його випадок страховим, за наявністю підстав, поза переліком Кабінету Міністрів України.

В апеляційній скарзі представник позивача загалом доводить правову позицію про те, що реалізація загальних положень про відшкодування шкоди, завданої ушкодженням здоров'я або каліцтвом, передбачених ст.ст. 1195, 1205 ЦК України, в разі ліквідації юридичної особи-боржника покладається на Фонд соціального страхування, який здійснюватиме виплати на користь позивача і після ліквідації юридичної особи, яка заподіяла шкоду, за рахунок капіталізованих нею при ліквідації сум.

В судовому засіданні позивач та його представники доводи апеляційних скарг підтримали і просили задовольнити, бо на цей час відбувається порушення права позивача на отримання присудженої щомісячної грошової виплати внаслідок ушкодження здоров'я, яке відбулось через неналежне виконання обов'язків державним виконавцем на стадії примусового виконання судових рішень.

Прокурор та представник відповідача відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Суми просили апеляційні скарги відхилити і залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Інші відповідачі по справі про час та місце судового розгляду апеляційних скарг згідно поштових рекомендованих повідомлень були сповіщені належним чином.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що оскільки позивач на час завдання шкоди не перебував у трудових відносинах з ВАТ «Дванадцятий Київський авторемонтний завод», за нього не сплачувалися внески до Фонду державного страхування, він не був застрахованою особою в розумінні п. 3 ст. 1 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», не перебував на обліку в органах Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України, тому Фонд та його органи на місцях не несуть цивільно-правової відповідальності по відшкодуванню шкоди позивачу.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відмови у позові, але з інших правових мотивів, тому рішення відповідно до ст. 309 ЦПК України через порушення норм матеріального і процесуального права підлягає зміні з наступних підстав.

Вирішуючи спір суд першої інстанцій невірно визначив характер спірних правовідносин, не застосував матеріальний закон, який діяв на час виникнення спірних правовідносин, внаслідок чого ухвалив рішення, яке не відповідає нормам статей 213, 214 ЦПК України.

З матеріалів справи вбачається, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка відбулась 30 січня 1992 року біля 18 години на автодорозі «Суми-Ромни» в районі с. Єлісеєнково Сумського району з вини водія «Дванадцятий Київський авторемонтний завод», який керував автомобілем ЛМАЗ-677 без реєстраційних номерів, через порушення Правил дорожнього руху внаслідок невірно обраної швидкості руху, відбувся наїзд на велосипедиста ОСОБА_3, завдавши йому тяжкі тілесні ушкодження.

Вироком Сумського районного суду Сумської області від 12.07.1993р. водія ОСОБА_5 визнано винним у скоєні злочину передбаченого ст. 215 ч.1 КК України 1960р. та засуджено до покарання у вигляді 2-х років виправлених робіт без позбавлення волі за місцем роботи з утриманням 20% його заробітку у дохід держави.

Рішенням Сумського районного суду Сумської області від 15.09.1993 року з «Дванадцятий Київський авторемонтний завод», як з володільця джерела підвищеної небезпеки, на користь ОСОБА_3 стягнуто 104437крб. на відшкодування матеріальної шкоди, завданої ушкодженням здоров'ю. Окрім того, стягнуто на користь позивача 24188 карб. у відшкодування шкоди втраченого заробітку через втрату професійної працездатності щомісячно, починаючи з 16 вересня 1993 року і по 05 травня 1994р. - чергового переогляду.

Рішенням Сумського районного суду Сумської області від 01.02.2012 року збільшена сума відшкодування шкоди, завданої каліцтвом: з ПАТ «Дванадцятий Київський авторемонтний завод» на користь ОСОБА_3 стягнуто щомісячно і безстроково по 1264,70 грн. відшкодування шкоди, починаючи з 01.02.2012 року, а також 694,20 грн. заборгованості по виплаті відшкодування.

Рішенням Сумського районного суду Сумської області від 14.02.2013 року стягнуто з ПАТ «Дванадцятий Київський авторемонтний завод» на користь ОСОБА_3 1345 грн. завданої каліцтвом шкоди щомісячно і безстроково, починаючи з 01.02.2013 року, а також 446,20 грн. заборгованості за період з 01.02.2012 року по 31.01.2013 року ( а.с. 29).

Постановою Господарського суду м. Києва від 18.12.2013 року ПАТ «Дванадцятий Київський авторемонтний завод» визнано банкрутом, відкрита ліквідаційна процедура, призначений ліквідатор, підприємницька діяльність банкрута завершена, ліквідатор зобов'язаний надати суду ліквідаційний баланс банкрута та звіт ліквідатора (а.с. 3-8).

Постановою головного державного виконавця ВДВС Подільського районного управління юстиції м. Києва від 06.03.2014 року на підставі заяви призначеного ліквідатора виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №2/587/86/2013, виданого 11.07.2013 року Сумським районним судом Сумської області закінчено на підставі п. 8 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» (у зв'язку з порушенням господарським судом справи про банкрутство боржника) (а.с. 12,13).

За зверненням позивача ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.09.2014 року провадження по справі в частині заявлених ОСОБА_3 вимог на суму 17204,20 грн. припинено через сплату цієї суми відшкодування шкоди засновником підприємства-банкрута, а в частині визнання його кредитором ПАТ «Дванадцятий Київський авторемонтний завод» залишку заборгованості на суму 10760 відмовлено.

На дану ухвалу господарського суду позивачем була подана апеляційна скарга, але через невиконання позивачем при подачі апеляційної скарги до Київського апеляційного господарського суду умов ст. 95 ч.1 ГПК України та не сплату судового збору, апеляційна скарга повернута заявникові. Касаційна скарга ОСОБА_3, подана на попередні судові рішення господарських судів, також повернута заявникові без розгляду, у зв'язку з тим, що касаційна скарга подана до перегляду в апеляційному порядку ухвали господарського суду від 17.09.2014р. Таким чином ухвала Господарського суду міста Києва від 17.09.2014 року, якою відмовлено у визнанні позивача кредитором ПАТ «Дванадцятий Київський авторемонтний завод» на суму 10760 набрала законної сили.

За повідомленням арбітражного керуючого Ярчука О.М.. який виконував функції ліквідатора ПАТ «Дванадцятий Київський авторемонтний завод», колишнім керівництвом ліквідатору не передавалися документи на підставі яких підприємство - банкрут на користь позивача сплачувало щомісячні грошові кошти присуджені судовими рішеннями, тому через відмову визнати позивача кредитором ліквідатором не здійснювались щомісячні платежі на відшкодування втраченого заробітку у зв'язку із втратою професійної працездатності та не відбувалась капіталізація платежів за зверненням місцевого органу Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 24.09.2014р. ліквідовано банкрута - ПАТ «Дванадцятий Київський авторемонтний завод», як юридичну особу. Вимоги конкурсних кредиторів, які були відхилені господарським судом, визнано погашеними, а виконавчі документи за відповідними вимогами визнані такими, що не підлягають виконанню.

За даними безкоштовного запиту ПАТ «Дванадцятий Київський авторемонтний завод» ліквідовано без правонаступника.

Як повідомив позивач в судовому засіданні апеляційного суду йому завдано матеріальну шкоду через неотримання присуджених йому грошових щомісячних платежів у зв'язку з нездійсненням державним виконавцем виконавчих дій під час примусового виконання судових рішень.

У позові заявлені вимоги на підставі статей 1207,1208 ЦК України 2003 року та Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» від 23 вересня 1999 року N 1105-XIV, який набрав чинності з 01.01.2001 р.

Відповідно до ст. 1207 ЦК України, яка введена в дію 01.01.2004р. шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю внаслідок злочину, відшкодовується потерпілому або особам, визначеним статтею 1200 цього Кодексу, державою, якщо не встановлено особу, яка вчинила злочин, або якщо вона є неплатоспроможною. Умови та порядок відшкодування державою шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю, встановлюються законом.

На час вирішення спору спеціального закону, який підлягає застосуванню не прийнято.

За приписами пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2003 року, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовується до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Питання збільшення розміру відшкодування шкоди у зв'язку з підвищенням вартості життя і збільшенням розміру мінімальної заробітної плати вирішується за нормою ст. 1208 цього Кодексу.

Як приведено вище і ці обставини не оспорюються сторонами, ушкодження здоров'я позивача відбулось внаслідок вчиненого працівником «Дванадцятий Київський авторемонтний завод» ОСОБА_5 злочину, передбаченого ст. 215 ч.1 КК України 1960р. і засуджено вироком Сумського районного суду Сумської області від 12.07.1993р. до 2-х років виправних робіт без позбавлення волі за місцем роботи з утриманням 20% із заробітку в доход держави.

Рішенням Сумського районного суду Сумської області від 15.09.1993 року з «Дванадцятий Київський авторемонтний завод», як з володільця джерела підвищеної небезпеки, на користь ОСОБА_3 стягнуто 104437крб. на відшкодування матеріальної шкоди, завданої ушкодженням здоров'ю. Окрім того, стягнуто на користь позивача 24188 карб. у відшкодування шкоди втраченого заробітку через втрату професійної працездатності щомісячно, починаючи з 16 вересня 1993 року і по 05 травня 1994р. - чергового переогляду.

Спір вирішено на підставі матеріального закону, а саме, ст. 450, 457 ЦК Української РСР 1963р. та Правил відшкодування шкоди, затверджених постановою Ради міністрів колишнього СРСР від 03.07.1987р.

Відповідно до ст. 450 ЦК Української РСР 1963р. організації і громадяни, діяльність яких пов'язана з підвищеною небезпекою для оточення (транспортні організації, промислові підприємства, будови, власники автомобілів та ін.), зобов'язані відшкодувати шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, якщо не доведуть, що шкода виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Таким чином, вирішуючи спір, суд першої інстанції не звернув уваги, що спірні правовідносини виникли в січні 1992 року, й відповідно до чинного на той час цивільного законодавства згідно ст. 450 ЦК УСРС 1963р. відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, несе власник цього джерела, т.т. підприємство, з яким винна особа перебувала у трудових відносинах.

Присуджено з ПАТ «Дванадцятий Київський авторемонтний завод» позивачу щомісячні платежі за рішенням суду саме на підставі саме ст. 450 ЦК УРСР 1963р.

Статтями 32 і 33 ЦК УРСР 1963р. визначено, що юридична особа відповідає за своїми зобов'язаннями належним їй на праві власності (закріпленим за нею) майном, якщо інше не встановлено законодавчими актами. Засновник юридичної особи або власник її майна не відповідають за її зобов'язаннями, а юридична особа не відповідає за зобов'язаннями власника або засновника, крім випадків, передбачених законодавчими актами чи установчими документами юридичної особи. Юридична особа, яка фінансується власником і за якою майно закріплено на праві оперативного управління (установа), відповідає за зобов'язаннями коштами, які є в її розпорядженні. У разі їх недостатності відповідальність за її зобов'язаннями несе власник відповідного майна. Держава не відповідає по зобов'язаннях державних організацій, які є юридичними особами, а ці організації не відповідають по зобов'язаннях держави. Умови і порядок відпуску коштів на покриття заборгованості установ та інших державних організацій, що перебувають на державному бюджеті, якщо ця заборгованість не може бути покрита за рахунок їх кошторису, встановлюються законодавством Союзу РСР і Української РСР.

Враховуючи викладене, колегія суддів визнає, що діючі норми ЦК УРСР 1963р. на час скоєння злочину відносно потерпілого ОСОБА_3 за ст. 213 ч.1 КК України 1960р. і настання наслідків через завдання йому тілесних ушкоджень працівником державного підприємства (виникнення спірних правовідносин) не передбачали у цих випадках покладення відповідальності на державу по відшкодуванню завданої матеріальної шкоди ( сплату присуджених грошових платежів за рішенням суду), в т.ч. у разі ліквідації державного підприємства, а тому відсутні законні підстави для застосування до вирішення заявлених позовних вимог статті 1207 ЦК України 2003р.

Доводи апеляційний скарг про те, що ушкодження здоров'я відбулось під час виробничого процесу державного підприємства, а тому держава повинна нести, у разі ліквідації державного підприємства, відповідальність і продовжувати сплачувати громадянинові присуджені за рішенням суду грошові виплати не ґрунтуються на законі.

Проте, на час ліквідації у вересні 2014 року ПАТ «Дванадцятий Київський авторемонтний завод» за своєю організаційно-правовою формою було публічне акціонерне товариство.

Відповідно до ст.3 діючого Закону України «Основи законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» від 14.01.1998р. № 16/98-ВР, право на забезпечення за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням згідно з цими Основами мають застраховані громадяни України, іноземні громадяни, особи без громадянства та члени їх сімей, які проживають в Україні, якщо інше не передбачено законодавством України, а також міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Ознаки страхового випадку приводились у раніше діючих законах України, якими регулювалися питання загальнообов'язкового державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності.

Так, згідно п. 8 ч.1 ст. 2 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням», який втратив чинність у зв'язку із прийняттям Закону України «Про внесення змін до розподілу VIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» щодо зменшення навантаження на фонд оплати праці», страховий випадок - подія, з настанням якої виникає право застрахованої особи або членів її сім'ї на отримання матеріального

забезпечення або соціальних послуг за цим Законом.

Згідно ч.2 ст.13 в раніше діючої редакції Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» страховим випадком є нещасний випадок на виробництві або професійне захворювання, що спричинили застрахованому професійно зумовлену фізичну чи психічну травму за обставин, зазначених у статті 14 цього Закону, з настанням яких виникає право застрахованої особи на отримання матеріального забезпечення та/або соціальних послуг.

Як визначено у пункті 10 ст.1 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування», який набрав чинності з 13.03.2015р., страхові випадки: за соціальним страхуванням від нещасних випадків - нещасний випадок на виробництві або професійне захворювання (у тому числі встановлене чи виявлене в період, коли потерпілий не перебував у трудових відносинах з підприємством, на якому він захворів), що спричинили застрахованому професійно зумовлену фізичну чи психічну травму; нещасний випадок або професійне захворювання, яке сталося внаслідок порушення застрахованим нормативних актів про охорону праці; за соціальним страхуванням у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності - подія, з настанням якої виникає право застрахованої особи, членів її сім'ї або іншої особи на отримання відповідно до цього Закону матеріального забезпечення або соціальних послуг.

На підставі викладеного, колегія суддів визнає, що нещасний випадок, що стався з позивачем, який на час ДТП не був застрахованою особою, в розумінні вище наведених норм матеріального права не є страховим випадком.

Окрім того, відповідно до статей 45, 92 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» від 14 травня 1992 року № 2343-XII, який набрав чинності з 06.06.1992р., питання задоволення вимог із зобов'язань, що виникли внаслідок шкоди здоров'ю громадян відбувається шляхом капіталізації у ліквідаційній процедурі відповідних платежів відповідно до Порядку капіталізації платежів для задоволення вимог, що виникли із зобов'язань суб'єкта підприємницької діяльності - банкрута перед громадянами внаслідок заподіяння шкоди їх житті і здоров'ю, затвердженого постановою КМУ від 06.05.2000р. №765 «Про реалізацію статей 45 і 92 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом».

Частиною 2 ст. 1205 ЦК України 2003р., діючої на час ліквідації ПАТ «Дванадцятий Київський авторемонтний завод», передбачено, що у разі ліквідації юридичної особи платежі, належні потерпілому або особам, визначеним статтею 1200 цього Кодексу, мають бути капіталізовані для виплати їх потерпілому або цим особам у порядку, встановленому законом або іншим нормативно-правовим актом. У разі відсутності в юридичної особи, що ліквідується, коштів для капіталізації платежів, які підлягають сплаті, обов'язок щодо їх капіталізації покладається на ліквідаційну комісію на підставі рішення суду за позовом потерпілого.

Аналіз викладених положень законів вказує, що в даному випадку Фонд соціального страхування України, в особі виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України, в т.ч. його місцеві відділення, не виступають платником присуджених за рішенням суду грошових платежів у разі не проведення капіталізації коштів під час ліквідації підприємства-банкрута, платника цих грошових сум, та їх перерахунку до цього Фонду.

Сплата присуджених виплат позивачу за рахунок страхових внесків - коштів відрахувань, сплачені згідно із законодавством на застраховану особу, а також через бездіяльність державного виконавця у період примусового виконання судових рішень, нормами викладеного вище матеріального права не передбачено.

Таким чином, вимоги позову щодо покладення обов'язку виплати присудженої грошової щомісячної суми за рішеннями суду та стягнення суми заборгованості, яка виникла з січня 2014 року, на Фонд державного соціального страхування, в особі виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України, в т.ч. його відділення у м. Суми, та управління у м. Києві (Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України та Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності є правонаступниками Фону соціального страхування України) без проведеної попередньої капіталізації коштів для здійснення таких виплат позивачу не ґрунтуються на законі.

За змістом ч.1 ст. 20 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Враховуючи положення ст. 16 ЦК України заявлена вимога про визнання страховим випадком нещасного випадок ДТП під час якої позивачу було завдано ушкодження здоров'ю, не є належним способом захисту цивільного праву, бо приведені вище норми законодавства не потребують такого визнання нещасного випадку, який стався з позивачем.

Через те, що питання збільшення присуджених за рішеннями суду щомісячних платежів є похідним від позитивного вирішення питання щодо виплати цих платежів, то ці вимоги також не підлягають задоволенню.

Наведе спростовує доводи апеляційних скарг про те, що не проведена капіталізація коштів для здійснення виплати позивачу наступних присуджених за рішенням суду грошових платежів та не перерахування їх до фонду не можуть бути підставою для відмови у виплатах, оскільки частина 2 ст. 1205 ЦК України, передбачає у разі відсутності в юридичної особи, що ліквідується, коштів для капіталізації платежів, які підлягають сплаті, обов'язок щодо їх капіталізації покладається на ліквідаційну комісію на підставі рішення суду за позовом потерпілого.

Капіталізація платежів у такому випадку здійснюється за рахунок реалізації ліквідної маси підприємства-банкрута.

До суду позивач з позовом про покладення на ліквідатора обов'язку капіталізації платежів на підставі рішення суду не звертався.

За викладених умов відсутні підстави для задоволення позову.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції вказаного не врахував, а тому його рішення в частині правового обґрунтування відмови у задоволенні позову підлягає зміні, а апеляційні скарги з приводу незаконності та необґрунтованості висновків суду першої інстанції частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст.303, 307, 309, 313-314, 316, 324 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційні скарги ОСОБА_3 та його представника - ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Сумського районного суду Сумської області від 01 грудня 2015 року змінити в частині правового обґрунтування відмови у задоволенні позову.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Судді: