Справа № 524/2770/16-ц
Провадження № 2-о/524/93/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.07.2016 року Автозаводський районний суд м. Кременчука Полтавської області в складі: головуючого судді Кривич Ж.О., секретаря судового засідання Коваль Т.М., з участю представника заявника ОСОБА_1, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Кременчуці цивільну справу за заявою ОСОБА_2, заінтересовані особи: Управління державної реєстрації виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області, ОСОБА_3, Кременчуцька міська рада Полтавської області, про встановлення факту, що має юридичне значення,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_2 звернулася до суду із заявою про встановлення факту набуття права власності за набувальною давністю.

В своїй заяві вказала, що на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Управлінням житлово-комунального господарства виконкому міської Ради народних депутатів згідно розпорядження № 9387 від 05 березня 1997, вона є співвласником квартири АДРЕСА_1 (до перейменування: по проспекту 50 років Жовтня) в м. Кременчуці. Згідно цього ж свідоцтва про право власності на житло співвласниками квартири є також ОСОБА_3 та ОСОБА_4.

Вказала, що 15 лютого 2000 року ОСОБА_4 помер. Після його смерті із заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори ніхто, окрім неї, не звертався. Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії державного нотаріуса Четвертої кременчуцької державної нотаріальної контори Полтавської області ОСОБА_5 від 23 жовтня 2014 року ОСОБА_2 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після померлого 15 лютого 2000 року ОСОБА_4 з тієї підстави, що норми ЦК УРСР (за принципом дії законів у часі) не відносять до кола спадкоємців «племінників», ким вона приходить ОСОБА_4 В Постанові про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 23 жовтня 2014 року також зазначено, що будь-яких заяв про прийняття спадщини після ОСОБА_4 до нотаріальної контори від інших осіб не надходило, свідоцтво про право на спадщину на належне йому на момент відкриття спадщини майно нікому не видавалося.

Із часу смерті ОСОБА_4 15 лютого 2000 року і по теперішній час (з 01 січня 2001 року вже як 15 років) ОСОБА_2 ніколи не залишала вказаної квартири, постійно в ній проживала, відкрито (неприховано), безперервно, добросовісно володіла та користувалася належним ОСОБА_4 за Свідоцтвом про право власності на житло майном, як своїм власним; утримувала таке, в тому числі в належному технічному стані, сплачувала комунальні послуги, здійснювала ремонтні роботи всієї квартири. На підтвердження цього посилається на: договори, в тому числі укладені між нею та підприємством з енергопостачання, з господарюючим субєктом щодо придбання та заміни вікон на металопластикові, виписки по особових рахунках, квитанції зі сплати комунальних послуг, довідки, акт, фотокартки (що у висновку експертного дослідження), покази свідків. Вказує, що факт відкритого, безперервного володіння та користування нею належним ОСОБА_4 майном встановлено і в рішенні Автозаводського районного суду м.Кременчука від 21.09.2015 року по справі № 524/4213/15-ц. За змістом ч.3 ст. 61 ЦПК - обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Рішенням Автозаводського районного суду м.Кременчука Полтавської області від 21.09.2015 року у справі № 524/4213/15-ц: визначено частки у праві спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_2 (проспекту ОСОБА_6) в м. Кременчуці та визнано за заявницею право власності на 1/3 частку вищевказаної квартири, за ОСОБА_3 право власності на 1/3 частку в квартирі; встановлено факт належності ОСОБА_4, померлому 15.02.2000 року на праві власності 1/3 частки в квартирі.

Вказує, що таке її володіння належним ОСОБА_4 майном не відбувалося з порушенням норм права (викрадення, шахрайство тощо), до того ж, володіти і користуватися таким майном їй дозволяли і приписи частини 1 статті 369 ЦК, за змістом якої співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно. На момент її звернення до суду із цією заявою, після померлого 15 лютого 2000 року ОСОБА_4 відумерлою спадщина в установленому законом порядку не визнавалась, міською радою відповідне питання не ініціювалося. Хто є власником спірного майна, про відсутність у неї під час заволодіння таким майном підстав для набуття права власності на таке, - вона не знала, і не могла знати. За такого, вважає себе добросовісним користувачем (володільцем) належного ОСОБА_4 майна в розумінні статті 344 ЦК України починаючи з 01 січня 2001 року - від часу коли зараховується право набувальної давності за ЦК 2004 року.

Посилаючись на такі обставини, просить суд встановити факт набуття нею, ОСОБА_2, право власності за набувальною давністю на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 (колишня - проспект 50 років Жовтня) в м. Кременчуці, яка належала ОСОБА_4.

В судовому засіданні представник заявниці підтримала заявлені вимоги, надала пояснення, аналогічні викладеним у заяві.

Представник заінтересованої особи Управління державної реєстрації виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області в судове засідання не прибув, письмово повідомив, що рішенням Кременчуцької міської ради Полтавської області від 23.02.2016 року в структурі виконавчого комітету створено управління державної реєстрації виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області. Дане управління не є окремою юридичною особою, а також не є правонаступником Кременчуцького міськрайонного управління юстиції.

Структурною одиницею управління є відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, який виконує функцію з проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, який виконує функцію з проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Вищезазначене управління та відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно не є окремими юридичними особами, а також не є правонаступниками Кременчуцького міськрайонного управління юстиції (а.с. 165-166).

Представник заінтересованої особи Кременчуцької міської ради Полтавської області в судове засідання не прибула. Подала до суду клопотання, в якому просить розглянути справу без участі представника, щодо прийнятого рішення покладалася на розсуд суду. До клопотання додала лист виконкому Кременчуцької міської ради Полтавської області від 27.07.2016 року в якому повідомляється, що Кременчуцькою міською радою відумерлою спадщина після ОСОБА_4 в установленому законом порядку не визнавалась (а.с. 170, 172-173).

Третя особа ОСОБА_3 в судове засідання не прибув. Подав до суду заяву, в якій просив суд розглянути справу за його відсутності. Щодо викладених в заяві обставин та фактів не заперечував (а.с. 174).

Допитана у якості свідка ОСОБА_7 пояснила суду, що ОСОБА_2 від часу смерті ОСОБА_4 15 лютого 2000 року і по теперішній час ніколи не залишала вказаної квартири, постійно в ній проживала, відкрито (неприховано), безперервно, добросовісно володіла та користувалася всією квартирою № 6 в будинку № 48 по проспекту Лесі Українки (до перейменування: по проспекту 50 років Жовтня) в м. Кременчуці, утримувала таку, сплачувала комунальні послуги, здійснювала ремонтні роботи всієї квартири; вважала, що із часу смерті ОСОБА_4 належна йому чистина квартири перейшла у її володіння та користування.

Вислухавши представника заявниці, свідка, дослідивши матеріали справи, судом встановлено,

та підтверджується матеріалами справи, що згідно з свідоцтвом про право власності на житло, виданого Управлінням житлово-комунального господарства виконкому міської Ради народних депутатів згідно розпорядження № 9387 від 05 березня 1997 та рішенням Автозаводського районного суду м.Кременчука Полтавської області від 21.09.2015 року у справі № 524/4213/15-ц: заявниці належить 1/3 частина квартири АДРЕСА_2 (перейменовано на проспект ОСОБА_6) в м. Кременчуці. Ще по 1/3 частині цієї квартири належить сину заявниці ОСОБА_3 та продовжує належати ОСОБА_4, який помер 15 лютого 2000 року.

Після смерті ОСОБА_4 із заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори ніхто, окрім заявниці, не звертався. Спадкова справа була відкритою, але постановою державного нотаріуса Четвертої кременчуцької державної нотаріальної контори Полтавської області ОСОБА_5 від 23 жовтня 2014 року ОСОБА_2 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після померлого 15 лютого 2000 року ОСОБА_4 з тієї підстави, що норми ЦК УРСР (за принципом дії законів у часі) не відносять до кола спадкоємців «племінників», ким вона приходиться ОСОБА_4 Зі змісту постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 23 жовтня 2014 року будь-яких заяв про прийняття спадщини після ОСОБА_4 до нотаріальної контори від інших осіб не надходило, свідоцтво про право на спадщину на належне йому на момент відкриття спадщини майно нікому не видавалося. Відумерлою спадщина в установленому законом порядку не визнавалась, відповідно хто є власником частки померлого та про відсутність підстав набуття права власності заявниця не знала та не могла знати.

Отже, заявниця, починаючи з січня 2001 року по теперішній час відкрито та безперервно користується квартирою № 6 в будинку № 48 по проспекту 50 років Жовтня (перейменовано на проспект ОСОБА_6) в м. Кременчуці, в тому числі частиною яка належала ОСОБА_4 Весь цей час вона утримує належну ОСОБА_4 частину квартиру, сплачує комунальні послуги, здійснює ремонтні роботи всієї квартири, що підтверджується: договором укладеним між нею та підприємством, що надає послуги з електропостачання, договором із господарюючим субєктом щодо придбання та заміни старих вікон на металопластикові, кредитними договорами щодо споживчого кредиту на ремонт квартири, довідками з ТОВ «Житлорембудсервіс», актом засвідченим ТОВ «Житлорембудсервіс», довідками та квитанціями про сплату комунальних послуг, показами свідка.

Таким чином заявниця протягом 16 років добросовісно, відкрито, безперервно володіє належним ОСОБА_4 нерухомим майном, як своїм власним, тому є підстави для встановлення факту набуття ОСОБА_2 права власності за набувальною давністю на це майно в порядку передбаченому ст. 344 ЦК.

Відповідно до ч.1 ст. 344 ЦК - особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Згідно п. 8 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК 2004 року - правила статті 344 Цивільного кодексу України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом.

Володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Сам факт обізнаності особи про те, що вона не є власником речі, не виключає добросовісності володіння за умови, що заволодіння майном не відбулося з порушенням норм права (викрадення, шахрайство тощо). Крім того, володіти, користуватися таким майном до набрання чинності рішенням Автозаводського районного суду м.Кременчука Полтавської області від 21.09.2015 року у справі № 524/4213/15-ц заявниці дозволяли приписи частини 1 статті 369 ЦК, за змістом якої співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справі в ухвалі від 17 грудня 2014 року (справа № 6-33320св14) в аналогічних спірних правовідносинах висловив наступну правову позицію: « Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивач протягом 11 років добросовісно, відкрито, безперервно володіє спірним майном, як своїм власним, тому є підстави для визнання за нею права власності на це майно у порядку, передбаченому ст. 344 ЦК, оскільки сам факт обізнаності особи про те, що вона не є власником речі, не виключає добросовісності володіння за умови, що заволодіння майном не відбулося з порушенням норм права (викрадення, шахрайство тощо).».

Верховний Суд України в узагальненнях «ОСОБА_5 деяких питань застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ» від 01.07.2013 року висловив наступну правову позицію:

«Разом з тим трапляються випадки, коли законний власник майна набувачеві невідомий або в нього немає відомостей щодо його місцезнаходження, у звязку з чим у судів виникає питання, хто в такому випадку є належним відповідачем і чи є правомірним тоді розгляд справи в окремому провадженні про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме встановлення факту добросовісного, відкритого і безперервного володіння майном протягом строку набувальної давності, оскільки чинним законодавством не визначено, в якому саме провадженні має відбуватися розгляд таких справ. Зокрема, якщо майно нерухоме, то чи необхідно в такому випадку залучати як заінтересовану особу до участі у справі державного реєстратора.

З аналізу норм чинного законодавства вбачається, що розгляд таких справ за відсутності відповідача і спору може бути здійснено в окремому провадженні.

По-перше, у ст. 344 ЦК, ч. 4 якої прямо передбачено, що право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду, не зазначено, що до суду потрібно звертатися саме з позовом, як це визначено у ст. 392 ЦК.

По-друге, відповідно до ст. 234 ЦПК в окремому провадженні розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав, або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Згідно зі ст. 256 ЦПК, крім конкретно перелічених фактів, що мають юридичне значення, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Згідно зі ст. 19 Закону № 1952-ІV підставою для державної реєстрації прав в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно є рішення суду, що набрало законної сили. Таким рішенням суду може бути як рішення про набуття права власності за набувальною давністю, ухвалене за результатами розгляду справи в позовному провадженні, так і рішення суду про встановлення факту набуття права власності за набувальною давністю, ухвалене за результатами розгляду справи в окремому провадженні, за наявності необхідних підстав для такого набуття добросовісного, відкритого і безперервного володіння майном упродовж певного строку, про які має бути зазначено в мотивувальній частині.

Як заінтересовану особу до участі у справі слід залучити державного реєстратора прав на нерухоме майно або орган, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно.».

Згідно п.9 ч.1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (підстави для державної реєстрації прав) - державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі: рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно.

За приписами п.1. ч.1, ч. 3 ст. 15 ЦПК - суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин. Суди розглядають справи, визначені у частині першій цієї статті, в порядку позовного, наказного та окремого провадження.

Згідно ч. 2 ст. 26 ЦПК - у справах наказного та окремого провадження особами, які беруть участь у справі, є заявники, інші заінтересовані особи, їхні представники.

Згідно ч.1, п. 5 ч. 2 статті 234 ЦПК - окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про: встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Згідно ч.2 ст. 256 ЦПК - у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Таким чином, заявниця довела суду факт добросовісного, відкритого і безперервного володіння належною ОСОБА_4 1/3 частиною квартири АДРЕСА_2 (перейменовано на проспект ОСОБА_6) в м. Кременчуці протягом строку набувальної давності.

Метою встановлення даного факту є державна реєстрація права власності на вказане нерухоме майно в Державному реєстрі прав. Приписи п.9 ч.1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» до підстав для державної реєстрації права власності на нерухоме майно відносять - рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що сукупність досліджених в судовому засіданні доказів дає суду підстави зробити висновок, що заявлені вимоги підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 15, 61, 234, 235, 256 ЦПК, 344 ЦК, суд

В И Р І Ш И В:

Встановити факт набуття ОСОБА_2 права власності за набувальною давністю на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 (колишня - проспект 50 років Жовтня) в м. Кременчуці, яка належала ОСОБА_4.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Полтавської області через Автозаводський районний суд м. Кременчука Полтавської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: