Первомайський міськрайонний суд Миколаївської області
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 липня 2016 року м. Первомайськ

Справа :484/3864/15-ц

Номер провадження : 2/484/48/16

Первомайський міськрайонний суд Миколаївської області у складі:

головуючого судді Фортуни Т.Ю.,

за участю секретаря судового засідання Левицької І.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Первомайськ цивільну справу за позовом ОСОБА_1

до ОСОБА_2 та ОСОБА_3

про встановлення факту проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу, визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку, поділ спільного майна подружжя,

встановив:

ОСОБА_1 (далі позивач) звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання обєктом спільної власності подружжя нерухомого майна та визнання права власності на ? частку зазначеного майна. Ухвалою суду від 02.02.2016 р., відповідно до заяви позивача, здійснено заміну неналежного відповідача - ОСОБА_4, на належних відповідачів - ОСОБА_2 та ОСОБА_3. Відповідно до заяви від 23.02.2016 р. позивач збільшив позовні вимоги. Таким чином, з урахуванням вищезазначених заяв, позивач звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (далі відповідачі) про встановлення факту проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу, визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку, поділ спільного майна подружжя. Свої вимоги мотивує тим, що 01.07.2015 р. помер ОСОБА_5, її колишній чоловік. Після його смерті відкрилася спадщина на належне йому майно, згідно із заповітом від 08.05.2015 р. житловий будинок по вул. Куйбишева, 76 у м. Первомайську ОСОБА_5 заповідав своєму сину ОСОБА_4 ОСОБА_6 позивач вважає, що вказаний будинок перебуває у їхній спільній власності. Між тим їй стало відомо, що ОСОБА_5 продав зазначений будинок відповідачам, договір купівлі-продажу від 19.06.2015 р. № 3405. Зазначає, що вона зі ОСОБА_5 проживала у шлюбі з 16.03.2001 р. по 23.06.2015 р., однак ще до реєстрації шлюбу проживали однією сімєю. З 1998 року вони разом проживали та вели спільне господарство за адресою: вул. Жуковського, 43-а у гуртожитку ТДВ «Первомайськдизельмаш». Свої стосунки вони не реєстрували, оскільки робили заощадження для придбання житлового будинку; плоди своєї праці кожен з них приносив в дім. У 1999 році ОСОБА_5 за рахунок сімейних заощаджень, які сформовано від плодів спільної праці, придбав домобудівлю у м. Первомайськ по вул. Куйбишева. Частину коштів на будинок, їй зайняла її двоюрідна сестра ОСОБА_7. Таким чином, спірне майно було придбано внаслідок спільної праці членів сімї, в тому числі частково за кошти, надані їй у борг. У звязку з цим вважає, що спірний будинок був спільною сумісною власністю її та ОСОБА_5, таким чином їй належить половина зазначеного будинку. На підставі ст. 17 Закону України «Про власність, ст. 112 ЦК УРСР, ст. 74 Сімейного кодексу України просить встановити факт проживання її однією сімєю без державної реєстрації шлюбу зі ОСОБА_5 з 1998 року по 2001 рік; визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку із земельною ділянкою від 19.06.2015 р., який посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_8, укладений між ОСОБА_5 та відповідачами; визнати обєктом спільної власності подружжя домоволодіння № 76 по вул. Куйбишева у м. Первомайськ та визнати за нею право власності на ? частку вказаного домоволодіння.

У судовому засіданні позивач та її представник просили позов задовольнити в повному обсязі.

Відповідачі ОСОБА_2 та її представник, відповідач ОСОБА_3 заперечували проти задоволення позовних вимог.

Заслухавши думку сторін, покази свідків, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до таких висновків.

Між позивачем та ОСОБА_5 16.03.2001 р. було зареєстровано шлюб. Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 10.06.2015 р. шлюб розірвано, рішення набрало законної сили 23.06.2015 р.

ОСОБА_5 06.07.1999 р. придбав домоволодіння № 76 по вул. Куйбишева у м. Первомайськ Миколаївської області, вартістю 8 000,00 грн. Договір посвідчено 06.07.1999 р. приватним нотаріусом Первомайського міського нотаріального округу Миколаївської області ОСОБА_8, реєстровий № 2065.

Відповідно до рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 10.10.2005 р., яке набрало законної сили 23.10.2005 р., за ОСОБА_5 визнано право власності на земельну ділянку, площею 0,0641 га, на якій розташовано приватний будинок з надвірними спорудами по вул. Куйбишева, № 76, у м. Первомайськ Миколаївської області.

За життя ОСОБА_5 08.05.2015 р. склав заповіт, згідно з яким на випадок смерті зробив таке розпорядження: належний йому житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами та земельною ділянкою, наданою для його обслуговування, що розташовані за адресою: вул. Валеріана Куйбишева, № 76, у м. Первомайськ Миколаївської області, заповідає синові ОСОБА_4. Заповіт 08.05.2015 р. посвідчений приватним нотаріусом Первомайського міського нотаріального округу Миколаївської області ОСОБА_8, зареєстровано в реєстрі за № 2475.

Між ОСОБА_5 та відповідачами 19.06.2015 р. було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого в м. Первомайськ Миколаївської області по вулиці Валеріана Куйбишева, будинок 76; земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), загальною площею 0,0648 га, кадастровий номер: :06:057:0008, розташованої за цією ж адресою.

ОСОБА_5 помер 29.06.2015 р. в м. Первомайськ Миколаївської області, актовий запис про смерть № 521 від 30.06.2015 р. вчинено Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Первомайську реєстраційної служби Первомайського міськрайонного управління юстиції у Миколаївській області.

Відповідно до листа Першої Первомайської державної нотаріальної контори № 28/02-14 від 12.01.2016 р. за заявою позивача № 1086 від 23.10.2015 р. про виділ ? частки в спільному майні подружжя була заведена спадкова справа № 432/2015 після смерті 29.06.2015 р. ОСОБА_5; інших спадкоємців, які прийняли спадщину немає; свідоцтво про право на спадщину не видавалось.

Відповідно до довідок квартального комітету № 19 м. Первомайськ Миколаївської області від 02.12.2015 р. позивач та ОСОБА_5 з 1999 р. спільно проживали за адресою ІНФОРМАЦІЯ_1 та вели спільне господарство; відповідно до довідки від 03.12.2015 р. за даною адресою зареєстровані ОСОБА_5, який помер 29.06.2015 р. та позивач, яка з весни 2015 р. не проживає по зазначеній адресі; відповідно до довідки від 28.07.2016 р. позивач проживала та була зареєстрована за адресою ІНФОРМАЦІЯ_1 з 01.02.2002 р.

Відповідно до довідки Житлово-комунального відділу № 19 від 15.06.2015 р. позивач проживала та була зареєстрована з 27.05.1997 р. по жовтень 2000 року за адресою вул. Жуковського, 43-а; знята з реєстрації 01.02.2002 р.; з 1998 року проживала разом із ОСОБА_5 та вели спільне господарство.

Відповідно до довідки Житлово-комунального відділу № 12 від 29.03.2016 р. ОСОБА_5 проживав у гуртожитку по вул. Жуковського, 43-а, кімната № 4, з 01.02.1996 р., знятий з реєстрації 01.02.2002 р.; позивач - проживала у гуртожитку по вул. Жуковського, 43-а, кімната № 7, з 27.05.1997 р., знята з реєстрації 01.02.2002 р.

Відповідно до карток реєстрації ОСОБА_5 був зареєстрований у гуртожитку по вул. Жуковського, 43-а, кімната № 4, з 01.02.1996 р., знятий з реєстрації 01.02.2002 р. у звязку з вибуттям за адресою вул. Куйбишева, № 76, у м. Первомайськ Миколаївської області; позивач була зареєстрована у гуртожитку по вул. Жуковського, 43-а, кімната № 7, з 27.05.1997 р., знята з реєстрації 01.02.2002 р. у звязку з вибуттям за адресою вул. Куйбишева, № 76, у м. Первомайськ Миколаївської області.

Відповідно до робочого проекту розподільчого газопроводу низького тиску по вул. Крупської Квартального комітету № 19 м. Первомайськ Миколаївської області від 30.03.2016 р. позивач та ОСОБА_5 внесли дольову участь у будівництво розподільчого газопроводу по вул. Крупської в сумі 970,00 грн.; крім того приймали трудову участь у будівництві.

Згідно з копією трудової книжки на імя позивача в період з 06.06.1994 р. по 17.04.2001 р. вона працювала табельщицею в ОП «Первомайськдизельмаш».

Свідки ОСОБА_9, ОСОБА_10З та ОСОБА_11 підтвердили, що позивач та ОСОБА_5 спільно проживали та вели спільне господарство з 1998 року по 2001 рік.

Свідок ОСОБА_6 підтвердила, що позивач та ОСОБА_5 проживали разом, вели спільне господарство з 1998 року по 2001 рік. Зазначила, що вона 06.07.1999 р. надавала позику позивачу для придбання будинку в сумі 500,00 доларів США.

Надані суду світлини із зображенням позивача та ОСОБА_5 не доводять факт проживання осіб однією сімєю у будь-який період, оскільки не містять точної вказівки на дату, коли проводилася фотозйомка. З пояснень позивача вбачається, що вказівку на рік на звороті світлин вона особисто зробила перед наданням їх суду у якості доказів.

Зави про видачу готівки датовані 2007 роком на імя ОСОБА_5, повідомлення про надходження поштових переказів протягом 2011-2012 років на імя позивача, договір купівлі-продажу від 05.08.2011 р., укладений між позивачем та ОСОБА_12 про відчуження частки нерухомого майна, не є належними доказами у справі, оскільки свідчать про правовідносини поза межами спірного періоду.

Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, та право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

До відносин, які виникли до 1 січня 2004 року, застосовуються положення Кодексу про шлюб та сім'ю України (далі КпШС України), яким не передбачено можливості визнання факту спільного проживання без реєстрації шлюбу як підстави для визнання набутого майна спільною сумісною власністю подружжя.

Відповідно до п. 1 розділу VІІ Прикінцевих положень Сімейного кодексу цей Кодекс набрав чинності з 01.01.2004 р. До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК застосовуються лише в частині тих прав та обовязків, що виникли після набуття ним чинності.

Відповідно до розяснень, що містяться в п. 12 постанови пленуму Верховного Суду «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сімю України» від 12.06.1998 р. № 16 (у редакції, яка була чинною на момент спірних правовідносин), спори про поділ майна осіб, які живуть однією сімєю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з п. 1 ст. 17 Закону України «Про власність», відповідних норм ЦК Української РСР та з урахуванням п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22.12.1995 р. № 20. Правила ст. ст. 22, 28, 29 КпШС в цих випадках не застосовується.

Так, згідно з ч. 1 ст. 17 Закону «Про власність», який був чинний на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сімї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Частиною 2 ст. 112 ЦК Української РСР 1963 року визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток.

За змістом п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду від 22.12.1995 р. № 29 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), розглядаючи позови, повязані зі спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст. 16 Закону «Про власність», ст. 22 КпШС), а й майно, придбане в наслідок спільної праці членів сімї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що обєдналися для спільної діяльності, коли укладений між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (п. 1 ст. ст. 17, 18, п. 2 ст. 17 Закону «Про власність»), тощо.

Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є обєктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сімя (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, обєднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

У звязку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сімєю слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у праці, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці.

Сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною із сторін.

Тільки в разі встановлення цих фактів положення ч. 1 ст. 17 Закону «Про власність» вважаються правильно застосованими.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 25.12.2013 р. № 6-135цс13 та від 18.09.2013 р. № 6-66цс 13.

Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов'язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов'язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов'язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину.

Статею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Відповідно до частини пятої статті 11 ЦК України цивільні права і обовязки можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства. Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у ст.ст. 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (ч. 1. ст. 328 ЦК України). Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Згідно з приписами ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір.

Відповідно до ст. 61 ЦК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративні й справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, що якої встановлено ці обставини.

Оскільки, встановлення факту проживання однією сімєю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу передбачено Сімейним кодексом України, який набрав чинності з 01.01.2004 р., вимога позивача про встановлення факту проживання її з ОСОБА_5 однією сімєю без реєстрації шлюбу в період з 1998 року по 2001 рік задоволенню не підлягає.

Таким чином, вимога про визнання обєктом спільної власності подружжя домоволодіння № 76 по вул. Куйбишева у м. Первомайськ Миколаївської області, придбаного ОСОБА_5В у 1999 році, задоволенню не підлягає. Твердження представника позивача, що ОСОБА_5 набув права власності на земельну ділянку, розташовану за адресою: вул. Куйбишева, № 76, у м. Первомайськ Миколаївської області, за рішенням суду від 10.10.2005 р., тобто у період перебування у шлюбі позивача та ОСОБА_5, є безпідставними, оскільки рішенням суду підтверджено набуття ОСОБА_5 права власності на зазначену земельну ділянку одночасно з переходом права власності на будинок, розташований за вищезазначеною адресою, тобто у 1999 році.

Крім того, суд не вбачає підстав для визнання договору купівлі-продажу від 19.06.2015 р. домоволодіння № 76 по вул. Куйбишева в м. Первомайськ Миколаївської області, укладеного між ОСОБА_5 та відповідачами, недійсним та визнання за позивачем права власності на ? частку зазначеного нерухомого майна.

Ураховуючи вищевикладене, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають в повному обсязі.

Судові витрати, відповідно до ст. 88 ЦПК України, слід віднести за рахунок позивача.

Керуючись ст.ст. 15, 16 ЦК України, ч. 1 ст. 17 Закону «Про власність», ст.ст. 11, 60, 61, 88, 209, 212-215 ЦПК України, суд

вирішив:

в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сімєю без державної реєстрації шлюбу із ОСОБА_5 з 1998 року по 2001 рік; визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку із земельною ділянкою від 19.06.2015 р., укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 та ОСОБА_3; визнання обєктом спільної власності подружжя домоволодіння № 76 по вул. Куйбишева у м. Первомайськ Миколаївської області та визнання за ОСОБА_1 права власності на ? частину вказаного домоволодіння відмовити в повному обсязі.

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду Миколаївської області через Первомайський міськрайонний суд Миколаївської області протягом десяти днів з дня проголошення рішення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Т.Ю.Фортуна