ухвала

іменем україни

13 квітня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого суддів: Іваненко Ю.Г., Завгородньої І.М., Ситнік О.М., Парінової І.К., Ступак О.В.,
за участю представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7,

представника прокуратури,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом заступника прокурора м. Києва Хомича І. в інтересах держави в особі Київської міської ради до ОСОБА_9, ОСОБА_6 про визнання недійсним державного акта на право власності на землю, витребування земельної ділянки та за зустрічним позовом ОСОБА_6 до Київської міської ради, третя особа - ОСОБА_9, про визнання права власності на земельну ділянку, за касаційною скаргою представника ОСОБА_6 - ОСОБА_10 - на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 28 січня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 13 травня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2013 року заступник прокурора м. Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради звернувся до суду з вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що рішенням Київської міської ради від 29 жовтня 2009 року № 632/2701 вирішено передати громадянину ОСОБА_9, за умови виконання пункту 4 цього рішення, у приватну власність земельну ділянку площею 0,10 га із цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована на АДРЕСА_1, за рахунок міських земель, не наданих у власність чи користування, на підставі якого ОСОБА_9 виданий державний акт на право власності на земельну ділянку.

На підставі договору купівлі-продажу від 24 липня 2010 року ОСОБА_9 відчужив зазначену земельну ділянку ОСОБА_6

Зважаючи на те що постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 24 квітня 2012 року, залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 25 квітня 2013 року, рішення Київської міської ради від 29 жовтня 2009 року № 632/2701 визнано протиправним та скасовано, передана ОСОБА_9 у приватну власність земельна ділянка підлягає витребуванню у відповідача ОСОБА_6 Крім того, на момент виділення спірної ділянки була відсутня воля власника на таке виділення, тобто територіальної громади м. Києва.

Ураховуючи викладене, позивач на підставі ст. ст. 116, 125, 126, 155 ЗК України просив суд визнати недійсним виданий ОСОБА_9 державний акт на право власності на земельну ділянку, витребувати земельну ділянку площею 0,1 га, що розташована на АДРЕСА_1, вартістю 437 тис. грн у ОСОБА_6 та зобов'язати останнього повернути зазначену земельну ділянку територіальній громаді м. Києва в особі Київської міської ради.

ОСОБА_6 звернувся до суду із зустрічним позовом до Київської міської ради, посилаючись на те, що він придбав земельну ділянку за оплатним договором в особи, яка на момент укладення договору мала право її відчужувати, право власності на земельну ділянку зареєстровано у порядку,встановленому чинним на момент його реєстрації законодавством, тому право власності на земельну ділянку набуто на законних підставах і він є повноправним власником спірної земельної ділянки, тому просив суд визнати за ним право власності на земельну ділянку площею 0,1 га, що розташована на АДРЕСА_1.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 21 березня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 25 червня 2014 року, у задоволенні позову заступника прокурора м. Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_6 задоволено та визнано за ним право власності на земельну ділянку загальною площею 0,0959 га, що розташована на АДРЕСА_1.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 жовтня 2014 року касаційну скаргу заступника прокурора м. Києва задоволено.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 21 березня 2014 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 25 червня 2014 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 28 січня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 13 травня 2015 року, позов заступника прокурора м. Києва Хомича І. в інтересах держави в особі Київської міської ради до ОСОБА_9, ОСОБА_6 про визнання недійсним державного акта на право власності на землю, витребування земельної ділянки задоволено.

Визнано недійсним виданий ОСОБА_9 державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1, зареєстрованого 03.03.2010 року Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) за № 07-7-05252.

Витребувано земельну ділянку площею 0,1 га на АДРЕСА_1, вартістю 437 000 грн (кадастровий номер НОМЕР_2), у ОСОБА_6.

Зобов'язано ОСОБА_6 повернути земельну ділянку площею 0,1 га на АДРЕСА_1, вартістю 437 000 грн (кадастровий номер НОМЕР_2) територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської рад.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_6 до Київської міської ради, третя особа - ОСОБА_9 про визнання права власності на земельну ділянку відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_6 - ОСОБА_10 - просить скасувати судові рішення, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні первісного позову, зустрічний позов задовольнити, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, пояснення прокурора, представника відповідача, перевірившидоводи, викладені у касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково на таких підставах.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим.

Задовольняючи позовні вимоги заступника прокурора м. Києва Хомича І. та відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суди попередніх інстанцій виходили з того, що постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 24 квітня 2012 року визнано протиправним та скасовано рішення Київської міської ради від 29 жовтня 2009 року № 632/2701, на підставі якого ОСОБА_9 був виданий державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,1 га, що розташована на АДРЕСА_1, а тому на підставі ст. ст. 116, 118, 155 ЗК України, ч. 3 ст. 203 ЦК України та ч. 1 ст. 388 ЦК України позовні вимоги прокурора про визнання недійсним державного акта, витребування у ОСОБА_6 земельної ділянки та зобов'язання його повернути земельну ділянку територіальній громаді м. Києва в особі Київської міської ради, підлягають задоволенню.

Проте з висновком апеляційного суду повністю погодитись не можна.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно зі ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до статей 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судами попередніх інстанцій установлено, що рішенням Київської міської ради від 29 жовтня 2009 року № 632/2701 передано ОСОБА_9, за умови виконання пункту 4 цього рішення, у приватну власність земельну ділянку площею 0,10 га із цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована на АДРЕСА_1, за рахунок міських земель, не наданих у власність чи користування.

На підставі зазначеного рішення 03 березня 2010 року ОСОБА_9 видано державний акт на право власності на земельну ділянку.

24 липня 2010 року між ОСОБА_9 в особі представника - ОСОБА_11, та ОСОБА_6 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, за умовами якого останній придбав земельну ділянку площею 0,0959 га, що розташована на АДРЕСА_1, за 437 тис. грн.

На підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 24 липня 2010 року на державному акті на право власності на земельну ділянку, виданому на ім'я ОСОБА_9, приватним нотаріусом Нациною М.О. зроблено відмітку про перехід права власності на земельну ділянку до ОСОБА_6, реєстрація права на нерухоме майно проведена 23 лютого 2011 року.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 24 квітня 2012 року, залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 25 квітня 2013 року, визнано протиправним та скасовано рішення Київської міської ради від 29 жовтня 2009 року № 632/2701 «Про передачу земельної ділянки громадянину ОСОБА_9 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_1».

Підставою для визнання рішення ради протиправним та скасування було те, що у порушення ч. ч. 2, 3, 35 ст. 16 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища», положень постанови Кабінету Міністрів України від 02 листопада 2006 року № 1524, яким затверджено Положення про Міністерство охорони навколишнього природного середовища України, наказу Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 05 листопада 2004 року № 434, яким затверджено Порядок погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), п. п. 9, 10 та 11 Порядку розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 травня 2004 року № 677, ст. ст. 9, 22, ч. 1 ст. 31 Закону України «Про державну експертизу землевпорядної документації», ст. ст. 123 та п. «а» ч. 2 ст. 20 ЗК України позитивний висновок державної експертизи проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_9 не отримано, проект землеустрою з Держуправлінням охорони навколишнього природного середовища в м. Києві погоджено не було.

Згідно із частинами першою та другою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Виходячи зі змісту зазначеної норми можна виокремити особливості змісту та елементів кондиційного зобов'язання.

Характерною особливістю кондиційних зобов'язань є те, що підстави їх виникнення мають широкий спектр: зобов'язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов'язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так неправомірних. Крім того, у кондиційному зобов'язанні не має правового значення чи вибуло майно, з володіння власника за його волею чи всупереч його волі, чи є набувач добросовісним чи недобросовісним.

Кондикційне зобов'язання виникає за наявності таких умов:

1) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого);

2) набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Конструкція статті 1212 ЦК, як і загалом норми глави 83 ЦК, свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.

Ознаки, характерні для кондиції, свідчать про те, що пред'явлення кондиційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов'язаний договірними правовідносинами щодо речі.

Узагальнюючи викладене, можна дійти висновку про те, що кондиція - позадоговірний зобов'язальний спосіб захисту права власності або іншого речового права, який може бути застосований самостійно. Кондикція також застосовується субсидіарно до реституції та віндикації як спосіб захисту порушеного права у тому випадку, коли певна вимога власника (титульного володільця) майна не охоплюється нормативним урегулюванням основного способу захисту права, але за характерними ознаками, умовами та суб'єктним складом підпадає під визначення зобов'язання з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави.

Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України, у разі наявності правових відносин речово-правового характеру безпосередньо між власником та володільцем майна.

Такий спосіб захисту можливий шляхом застосування кондиційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 1212 ЦК України, які дають право витребувати в набувача це майно.

Разом із тим відповідно до закріпленого у статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

Норма статті 388 ЦК України може застосовуватись як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

Указана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 02 березня 2016 року у справі № 6-3090цс15.

Таким чином, встановивши, що власником спірної земельної ділянки є територіальна громада м. Києва в особі Київської міської ради, яка своїм рішенням протиправно передала земельну ділянку на користь ОСОБА_9, та таке рішення міської ради скасовано, суд дійшов передчасного висновку про витребування майна власником від добросовісного набувача на підставі ст. 388 ЦК України без з'ясування наявності у діях власника волі на передачу майна іншій особі.

Так, норма статті 388 ЦК України може застосовуватись як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

Права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України, у разі наявності правових відносин речово-правового характеру безпосередньо між власником та володільцем майна.

Такий спосіб захисту можливий шляхом застосування кондиційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 1212 ЦК України, які дають право витребувати в набувача це майно.

Оскільки відсутні правові підстави збереження цього майна за відповідачем, а тому до спірних правовідносин, які виникли безпосередньо між власником майна і його володільцем, суд правильно застосував положення статті 1212 ЦК України.

Ураховуючи вищевикладене, ухвала суду апеляційної інстанції постановлена з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, а тому підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_10 - задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду м. Києва від 13 травня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий0Головуючий0 Головуючий Ю.Г. Іваненко
Судді: І.М. Завгородня І.К. Парінова О.М. Ситнік О.В. Ступак