19.09.2016 Справа № 756/5871/16-ц
Справа пр.№2/756/3621/16
ун.№756/5871/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 вересня 2016 року Оболонський районний суд міста Києва в складі:

головуючого судді - Великохацької В.В.

при секретарі - Приходько І.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, Служба у справах дітей Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації, ОСОБА_6, про визнання незаконним розпорядження та визнання ордеру недійсним, -

в с т а н о в и в:

У квітні 2016 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду в порядку цивільного судочинства з позовом до відповідача ОСОБА_3 районної в м. Києві державної адміністрації, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, Служба у справах дітей Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації, ОСОБА_7, про визнання незаконним розпорядження та визнання ордеру недійсним.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовувала тим, що згідно розпорядження №562 про надання службової житлової площі працівникам підприємств, установ та організацій м. Києва Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації від 28.10.2015 року було затверджено спільне рішення керівника та житлово-побутової комісії Оболонського РУ ГУ МВС України в м. Києві про надання службового жилого приміщення та видано ордер №015049 від 02.11.2015 року ОСОБА_7 на проживання за адресою: АДРЕСА_1.

Позивач стверджувала, що розпорядження №562 від 28.10.2015 року та ордер на зайняття службового приміщення від 02.11.2015 року було винесено з порушенням чинного законодавства і порушує її права, оскільки в квартирі АДРЕСА_1 проживає вона разом з сім'єю та на момент видачі ордеру №015049 від 02.11.2015 року квартира не була вільна.

Крім того, позивач вказала, що згадана квартира була надана її чоловіку ОСОБА_8, як працівнику органів внутрішніх справ, де останній працював з 1981 року по 1993 рік. У 1995 році ОСОБА_8 помер, але його дружина ОСОБА_1 та діти продовжували мешкати в гуртожитку.

ОСОБА_1 вважала, що її проживання у спірній квартирі є правомірним та відповідачем було порушено її права внаслідок надання Оболонським РУ ГУ МВС України в м. Києві недостовірної інформації стосовно квартири АДРЕСА_1.

З цих підстав ОСОБА_1 просила суд визнати недійсним ордер №015049 на право зайняття службового жилого приміщення від 02.11.2015 року, виданий Оболонською районною в м. Києві державною адміністрацією; визнати недійсним розпорядження №562 про надання службової житлової площі працівникам підприємств, установ та організацій м. Києва Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації від 28.10.2015 року.

Представник позивача позов своєї довірительки підтримав, просив суд його задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечувала, просила суд відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1

Треті особи ОСОБА_4, ОСОБА_2 в судовому засіданні проти задоволення позову не заперечували, просили суд його задовольнити.

Третя особа ОСОБА_5 та його представник в судовому засіданні проти задоволення позову не заперечували, просили суд його задовольнити.

Представник третьої особи ОСОБА_7 у судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, просив суд відмовити в його задоволенні.

Представник третьої особи Служби у справах дітей Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації в судове засідання не з'явився, третя особа про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про причини неявки в судове засідання свого представника суд не повідомила.

Заслухавши осіб, які беруть участь у справі, показання свідка, дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.52 ЖК України жилі приміщення в будинках відомчого житлового фонду надаються громадянам за спільним рішенням адміністрації і профспілкового комітету підприємства, установи, організації, затвердженим виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів, а у випадках, передбачених Радою Міністрів СРСР, - за спільним рішенням адміністрації і профспілкового комітету з наступним повідомленням виконавчому комітетові відповідної Ради народних депутатів про надання жилих приміщень для заселення.

Ст.58 ЖК України встановлено, що на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення.

Згідно зі ст.61 ЖК України передбачено, що користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім'я якого видано ордер.

За приписами ст.65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб.

Судом встановлено, що будинок АДРЕСА_1 має статус гуртожитку та належить Оболонському УП ГУНП у м. Києві.

Позивач стверджувала, що у 1987 році квартира АДРЕСА_1 була надана для проживання ОСОБА_8, як працівнику органів внутрішніх справ, де останній працював з 1981 року по 1993 рік та після завершення служби його сім'я так і залишилась проживати за вказаною адресою.

Як встановлено судом, ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_8 помер, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 (а.с.20).

Проте з матеріалів справи не вбачається, що чоловіку позивача видавався ордер на зайняття службового приміщення на підставі розпорядження уповноваженого органу на виділення службового житлового приміщення, який би надавав йому та членам його сім'ї право на користування квартирою АДРЕСА_1. Крім того, відсутній також і договір найму, який обов'язково укладається з організацією, на балансі якої знаходиться будинок, після отримання ордеру на зайняття службового приміщення.

Слід також зазначити, що довідка (виписка з домової книги про склад сім'ї та прописку) від 27.04.1998 року та довідка від 25.12.2015 року, надані позивачем, свідчать лише про реєстрацію останньої та членів її сім'ї у квартирі АДРЕСА_1, але в даних довідках не вказано, на якій підставі вони перебувають у згаданій квартирі. Крім того, реєстрація вказаних осіб у квартирі не є свідченням набуття права власності чи права користування даною житловою площею.

Відповідно до ст.118 ЖК України службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв'язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири.

Ч.1 ст.119 ЖК України визначено, що перелік категорій робітників, яким може бути надано службові жилі приміщення, встановлюється законодавством Союзу РСР і Української РСР.

Відповідно до п.3 Положення про порядок надання службових приміщень і користування ними в Українській РСР, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР 04.02.1988 року №37 "Про службові жилі приміщення", жилі приміщення включаються до числа службових рішенням виконавчого комітету районної в місті ради нардепів за клопотанням адміністрації підприємств, установ, організацій.

Згідно протоколу №13 засідання житлово-побутової комісії Оболонського РУ ГУ МВС України в м. Києві від 21.09.2015 року ухвалено надати вільну службову квартиру, що належить Оболонському РУ ГУ МВС України в м. Києві, АДРЕСА_1, начальникові відділу з обслуговування Оболонського району УПСЗЕ ГУМВС України в м. Києві підполковнику міліції ОСОБА_7, що працює в органах внутрішніх справ з 29.07.1997 року, на час роботи в Оболонському районному управлінні МВС України в м. Києві (а.с.13).

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_7, як начальнику відділу з обслуговування Оболонського району УПСЗЕ ГУ МВС України в м. Києві, 02.11.2015 року було видано ордер №015049 на право зайняття службового жилого приміщення за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.8-9). Даний ордер було видано на підставі розпорядження Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації від 28.10.2015 року №562 про надання службової житлової площі працівникам підприємств, установ та організацій м. Києва (а.с.10-11).

Таким чином, оскаржуване позивачем ОСОБА_1 розпорядження №562 Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації про надання службової житлової площі працівникам підприємств, установ та організацій м. Києва від 28.10.2015 року є правомірним і видане в межах наданих законодавством повноважень, а тому підстави для визнання його недійсним відсутні. Зважаючи на викладене, відсутні також і підстави для визнання недійсним ордеру №015049 на право зайняття службового жилого приміщення від 02.11.2015 року, виданого Оболонською районною в м. Києві державною адміністрацією.

Крім того, відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

За приписами ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Згідно зі ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно положень ч.3 ст.228 ЦК України питання недійсності правочину у разі недодержання вимоги щодо його відповідності інтересам держави і суспільства, його моральним засадам вирішується виключно судом.

Жодних підстав недійсності розпорядження №562 Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації про надання службової житлової площі працівникам підприємств, установ та організацій м. Києва від 28.10.2015 року та ордеру №015049 на право зайняття службового жилого приміщення від 02.11.2015 року, виданого Оболонською районною в м. Києві державною адміністрацією, передбачених ст.203 ЦК України, ОСОБА_1 не вказала.

Ст.60 ЦПК України покладено на кожну із сторін обов'язок довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Докази мають бути належними та допустимими. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Система доказування визначально засновується на тягарі доказування сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому ключовою для визначення наслідків реалізації таких специфічних обов'язків (тягаря доказування) виступає заінтересованість у розгляді цивільної справи на свою користь. Ніякої юридичної відповідальності пасивна у доказуванні сторона не несе, оскільки тягар доказування не аналог юридичних обов'язків, сторони не несуть юридичних обов'язків щодо подання доказів і розкриття всіх обставин справи, зокрема і тих, які не бажані для сторін з точки зору їх правової позиції та процесуальної заінтересованості або не є бажаними для сприятливого завершення процесу. Стандарт доказування визначає можливість ухвалення судового рішення залежно від того, якою мірою сторона спромоглася виконати свої функції у процесуальному доказуванні.

Докази повинні бути оцінені судом всебічно, у повному обсязі й об'єктивно. Положення про всебічність і об'єктивність розгляду в судовому засіданні всіх обставин справи означає, що суд повинен взяти до уваги всі докази, які обґрунтовують як вимоги позивача, так і заперечення відповідача.

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, оцінивши зібрані докази у сукупності, суд вважає, що ОСОБА_1 та її представником в силу ст.60 ЦПК України не наведено жодних належних та допустимих доказів на підтвердження порушення відповідачем цивільних прав та інтересів позивача.

За таких обставин, суд приходить до висновку про необхідність відмовити ОСОБА_1 у задоволенні її позову.

З огляду на вищенаведене, відповідно до ст.ст.52, 58, 61, 65 ЖК України, та, керуючись ст.ст.4, 10, 11, 60, 88, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, Служба у справах дітей Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації, ОСОБА_6, про визнання незаконним розпорядження та визнання ордеру недійсним - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду міста Києва через Оболонський районний суд міста Києва шляхом подання в 10-денний строк з дня проголошення рішення суду апеляційної скарги.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя В.В. Великохацька