Справа № 357/7662/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
11 серпня 2016 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді Дмитренко А. М. ,

при секретарі Боженко Т. В.,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в місті Білій Церкві залі суду № 1 справу за позовом ОСОБА_1 до Квартирно-експлуатаційного відділу м.Біла Церква Київської області про поновлення на роботі та стягнення грошових коштів,-

В С Т А Н О В И В :
Позивач звернувся до суду з вказаним позовом мотивуючи тим, що з липня 2014 року він перебував у трудових відносинах з КЕВ м. Біла Церква, 13.05.2016 року звільнений згідно з п.3 ст.36 КЗпП України, вважає, що його звільнення проведено з порушенням вимог чинного законодавства, а саме: ч.2 ст.39 Закону України «про військовий обов`язок і військову службу» та ч.3 ст.119 КЗпП України; адміністрація КЕВ м. Біла Церква не мала законного права візувати заяву про звільнення, не роз`яснивши позивачу норми чинного законодавства про працю. А тому позивач просив суд визнати незаконним наказ КЕВ м. Біла Церква № 66 від 11.05.2016 року щодо звільнення його з роботи; зобов`язати відповідача поновити позивача на раніше займаній посаді; стягнути з відповідача на користь позивача вихідну допомогу у розмірі 3-х мінімальних заробітних плат; стягнути з відповідача середню заробітну плату, починаючи з 14.05.2016 року; стягнути з відповідача судові витрати на юридичну допомогу у розмірі 2000 грн. та моральну шкоду у розмірі 1000 грн.

В судовому засіданні представник позивача надав заяву про уточнення позовних вимог, в якій просив суд визнати незаконним наказ КЕВ м. Біла Церква № 66 від 11.05.2016 року щодо звільнення позивача з роботи; зобов`язати відповідача поновити позивача на роботі та увільнити від виконання обов`язків в зв`язку з призовом останнього на строкову військову службу в особливий період; стягнути з відповідача середню заробітну плату, починаючи з 14.05.2016 року; стягнути з відповідача судові витрати на юридичну допомогу у розмірі 2000 грн. та моральну шкоду у розмірі 1000 грн.

Представники відповідача позов не визнали та пояснили, що саме за заявою позивача його було звільнено з 13.05.2016 року з роботи згідно наказу № 66 начальника КЕВ м. Біла Церква за п.3 ст.36 КЗпП України, при цьому жодним чином адміністрація не зобов`язувала позивача написати таку заяву, вимоги позивача щодо поновлення його на роботі є необґрунтованими, оскільки поновлення неможливе в зв`язку з проходженням позивачем строкової військової служби, необґрунтованими є також вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди та стягнення судових витрат з відповідача на його користь.

Заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, оглянувши матеріали справи, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову з наступних підстав.

Так, по справі встановлено, що позивач ОСОБА_1 з 14.07.2014 року був прийнятий до Квартирно-експлуатаційного відділу м. Біла Церква електрозварювальником 5 розряду згідно наказу № 35-к від 14.07.2014 року, 16.09.2014 року переведений слюсарем-ремонтником, з 02.11.2015 року переведений слюсарем-сантехніком в/м № 3 в/ч НОМЕР_1 4 розряду, 13.05.2016 року звільнений з роботи в зв`язку з призовом на строкову військову службу за п.3 ст.36 КЗпП України згідно наказу № 66 від 11.05.2016 року.

Наведене стверджується копією трудової книжки позивача /а.с.7/ та витягом з наказу № 66 від 11.05.2016 року про звільнення позивача /а.с.43/.

В наказі про звільнення позивача зазначено, що підставою для цього є заява ОСОБА_1 та повістка Білоцерківського ОМВК від 29.04.2016 року.

В матеріалах справи є копія заяви ОСОБА_1 від 29.04.2016 року, в якій він просить звільнити його з роботи в зв`язку з призовом на військову службу 13.05.2016 року /а.с.8/.

Згідно копії повістки Білоцерківського міськвійськкомату від 29.04.2016 року, ОСОБА_1 було призвано на строкову військову службу і зараховано в команду № 21.

Як вбачається з довідки в/ч польова пошта В 2830/А 1302/ від 08.07.2016 року та копії військового квитка /а.с.23-26/, ОСОБА_1 перебуває на військовій службі у в/ч пп НОМЕР_2 в смт. Черкаське Новомосковського району Дніпропетровської області.

При вирішенні спору суд виходить з наступного.

Відповідно до положень ч.ч. 2,3 ст.119 КЗпП України працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених законами України "Про військовий обов`язок і військову службу" і "Про альтернативну (невійськову) службу","Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів.

За працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Частиною другою статті 39 Закону України „Про військовий обов`язок і військову службу за громадянами України, які призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року, зберігаються місце роботи (посада), середній заробіток на підприємстві, в установі, організації незалежно від підпорядкування та форми власності, місце навчання у навчальному закладі незалежно від підпорядкування та форми власності та незалежно від форми навчання.

Таким чином, гарантії, встановлені частиною другою статті 39 Закону України „Про військовий обов`язок і військову службу, ч.3 ст.119 КЗпП України застосовуються у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану.

Відповідно до статті 4 Закону України „Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію загальна мобілізація проводиться одночасно на всій території України і стосується національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту, підприємств, установ і організацій. Часткова мобілізація може проводитися в окремих місцевостях держави, а також стосуватися певної частини національної економіки, Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту, підприємств, установ і організацій. Вид, обсяги, порядок і строк проведення мобілізації визначаються Президентом України в рішенні про її проведення.

Ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» встановлені наступні види військової служби: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів); військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» під мобілізацією розуміється комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту на орга¬нізацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводитися відкрито чи приховано.

Особливим періодом є період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності й територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Указом Президента України „Про часткову мобілізацію від 14.01.2015 № 15, затвердженим Законом України від 15.01.2015 № 113, з метою підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань України на рівні, що гарантує адекватне реагування на загрози національній безпеці держави, була оголошена та проведена протягом 2015 року часткова мобілізація у три черги протягом 210 діб із дня набрання чинності цим Указом.

П.7 цього Указу передбачено, що згідно із статтею 39 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", статтею 119 Кодексу законів про працю України за громадянами України, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, закріплені гарантії щодо збереження за ними місця роботи (посади) на термін, що не перевищує одного року.

Указом Президента України від 25.03.2016 року № 115/2016 передбачено проведення у березні - квітні 2016 року звільнення в запас військовослужбовців військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період: призваних відповідно до Указу Президента України від 21 липня 2014 року № 607 "Про часткову мобілізацію" і не звільнених з військової служби згідно з Указом Президента України від 12 червня 2015 року № 328 "Про звільнення з військової служби військовослужбовців, які були призвані на військову службу під час мобілізації, на особливий період відповідно до Указу Президента України від 21 липня 2014 року № 607 "Про часткову мобілізацію"; призваних під час першої черги часткової мобілізації відповідно до Указу Президента України від 14 січня 2015 року № 15 "Про часткову мобілізацію".

Укази щодо чергової хвилі мобілізації в 2016 році Президентом України не видавалися.

Отже, як вбачається з аналізу вищенаведених правових норм та наданих суду доказів, позивача було призвано на строкову військову службу, а не на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період.

Про гарантії для осіб, призваних на військову службу, та про термін їх дії зазначається в Указах Президента «Про мобілізацію».

Відповідно до п.3 ст.36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є: в т.ч. призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу.

А тому суд вважає, що відповідачем було правомірно звільнено позивача за п.3 ст.36 КЗпП України в зв`язку з призовом позивача на строкову військову службу.

В зв`язку з наведеним вимоги позивача щодо визнання незаконним наказу про його звільнення та щодо поновлення його на роботі суд вважає необґрунтованими.

Крім того, поновлення на роботі передбачає допуск до виконання обов`язків працівника по тій посаді, яку він обіймав до звільнення, а в даному випадку це є неможливим, оскільки позивач проходить строкову військову службу.

Відповідно до ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішння про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Тобто, питання про виплату працівникові середнього заробітку суд вирішує в разі поновлення його на роботі при незаконному звільненні або переведенні, а тому суд відмовляє в задоволенні позову в частині вимог про стягнення середнього заробітку.

Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється ст. 237-1 КЗпП України.

Стаття 237-1 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Порядок відшкодування шкоди визначається законодавством.

Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.

За змістом указаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Оскільки судом не встановлено, що відповідачем порушено законні права позивача при його звільненні з роботи, то підстави для стягнення моральної шкоди відсутні.

Щодо вимог позивача про стягнення витрат на юридичну допомогу у розмірі 2000 грн., то судом враховується наступне.

За нормами ст.79 ЦПК України витрати на правову допомогу належать до судових витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно ст.84 ЦПК витрати, пов`язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги.

Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах".

В п.48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» роз`яснено, що витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені.

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Суду не надано як документального підтвердження понесених позивачем витрат на правову допомогу, так і їх розрахунку.

Крім того, на підставі ст.88 ЦПК України судові витрати компенсуються позивачу у разі задоволення позову, а в даному випадку в задоволенні позову відмовлено.

За ст.ст.10,60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається в обгрунтування своїх вимог або заперечень.

За ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Суд вважає позов необгрунтованим, а тому відмовляє в його задоволенні.

На підставі ст.5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору при зверненні до суду з даним позовом.

Керуючись ст.ст. 36, 119, 235, 237-1 КЗпП України, Законами України «Про військовий обов`язок і військову службу», «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», ст.ст. 10, 60, 79, 84, 88, 209, 212-215 ЦПК України, суд-

В И Р І Ш И В :
В задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Київської області через Білоцерківський міськрайонний суд протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Суддя А. М. Дмитренко