Справа № 308/2467/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

04 травня 2016 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Закарпатської області в складі:

головуючого судді Куштана Б.П. (доповідача),

суддів: Ігнатюка Б.Ю. і ОСОБА_1,

при секретарі Кухта М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 на заочне рішення Ужгородського міськрайонного суду від 06 травня 2015 р. за позовом ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_5 до ОСОБА_6 та ОСОБА_3, треті особи ОСОБА_7 і ОСОБА_8, про визнання попереднього договору договором купівлі-продажу, визнання договору дарування недійсним (нікчемним), скасування державної реєстрації і зобовязання учинити певні дії, -

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_5 звернувся із указаним позовом до суду в березні 2015 р.

Після уточнення предмету позовних вимог і збільшення субєктного складу учасників судового процесу просив (а.с.38-47):

- враховуючи, що покупець ОСОБА_5 сплатила продавцю ОСОБА_9 усі грошові кошти визначеної вартості квартири, а також виконала всі покладені на неї попереднім договором купівлі-продажу від 04.02.2014 р. обовязки відповідно до ч.3 ст. 212 ЦК України визнати його таким, що укладений як договір купівлі-продажу;

- встановити та визнати факт недійсності (нікчемності) договору дарування квартири, що знаходиться у м. Ужгороді, вул. Можайського, 9/93, укладений 06.08.2014 р. між ОСОБА_9 і ОСОБА_3, скасувавши його державну реєстрацію;

- зобовязати ОСОБА_9 виконати всі необхідні дії продавця за договором купівлі-продажу, в тому числі й передачі ОСОБА_5 всіх необхідних документів та купленої квартири, що знаходиться у м. Ужгороді, вул. Можайського, 9/93, а в разі невиконання цього відповідачем, визнати право власності покупця як добросовісного набувача на придбану нею за відплатним договором указану квартиру.

На обґрунтування зазначав, що 04.02.2014 р. між ОСОБА_9М і ОСОБА_5 був укладений попередній договір купівлі-продажу квартири по вул. Можайського, 9/93, у м. Ужгороді. Не зважаючи на те, що ОСОБА_5 виконала всі, покладені на неї цим договором обовязки, ОСОБА_9, маніпулюючи фактами та обставинами, посилаючись на невирішеність питань із документами на квартиру, відстрочувала укладення основного договору купівлі-продажу й дотепер не виконала умов попереднього договору, хоча отримала повну обумовлену грошову суму вартості квартири в цілому, що еквівалентно відповідає 14000 доларам США.

Окрім того, після отримання указаної суми, ОСОБА_9 змінила замок на вхідних дверях, чим обмежила раніше наданий ОСОБА_5 як покупцеві доступ до квартири.

При укладенні договору дарування ОСОБА_9 завідомо порушила норми, визначені ч.1, ч.5 ст. 203 ЦК України, тобто уклала з ОСОБА_3 правочин, що суперечить вимогам цього Кодексу та моральним засадам суспільства, а сам правочин по своїй суті не був спрямований на реальне настання правових наслідків.

Заочним рішення Ужгородського міськрайонного суду від 06.05.15 р. позов задоволено повністю. (а.с.36-38).

Ухвалою цього ж суду від 04.02.2016 р. у задоволенні заяви ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення відмовлено (а.с.86).

У апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове про відмову в позові. Доводить про невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

У письмовому поясненні та в судовому засіданні адвокат ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_5 не визнав скарги через її необґрунтованість і просить залишити рішення суду без змін.

Апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення скасуванню із ухваленням нового по суті позовних вимог, із таких мотивів.

Суд першої інстанції виходив з обґрунтованості позовних вимог, оскільки ОСОБА_9 не виконала умов попереднього договору, хоча й отримала повну грошову суму вартості квартири, що еквівалентно 14000 доларів США, а ОСОБА_3 необачно реалізувала своє право, тобто, знаючи, що квартира ОСОБА_9 перебуває під її договірними зобовязаннями щодо ОСОБА_10, уклала з останньою договір дарування, набувши це майно безвідплатно.

Колегія суддів не погоджується із цим висновком через його невідповідність обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права.

Установлено, що 04.02.2014 р. ОСОБА_9 і ОСОБА_5 уклали попередній договір купівлі-продажу квартири по вул. Можайського, 9/93, у м. Ужгороді, згідно з п.6.1. якого основний договір повинен бути укладений у строк до 17.00 год. 04.04.2014 р. (а.с.10).

07.02., 13.02., 03.04., 07.05., 06.06., 08.07., 09.08. і 25.08.2014 р. сторони також уклали додаткові договори №№ 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7 до попереднього договору (а.с.11-15, 17-18) і договір про внесення змін до попереднього договору купівлі-продажу квартири (а.с.16) щодо суми продажу та терміну укладення основного договору.

Останній так і не був укладений, що сторонами не заперечується.

За правилами ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до вимог ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Сторона, яка необгрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства. Зобов'язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.

Тобто, положення ст. 635 (ч.2) ЦК України містять спеціальну норму, якою передбачено перелік правових наслідків порушення попереднього договору.

Конкретна відповідальність за невиконання або неналежне виконання умов укладеного між ОСОБА_9 і ОСОБА_5 попереднього договору купівлі-продажу квартири від 04.02.2014 р. передбачена п.п.5.1.-5.4. такого (а.с.10).

Ні вказаним договором, ні положеннями ЦК України та інших актів цивільного законодавства не передбачено такий правовий наслідок невиконання попереднього договору як визнання попереднього договору таким, що укладений як договір купівлі-продажу, та визнання права власності на майно, яке мало бути придбане в майбутньому за договором купівлі-продажу.

За змістом ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Указаною нормою закріплено презумпцію законності набуття права власності, тобто право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або якщо незаконність набуття права власності встановлена рішенням суду, а також встановлено відкритість переліку підстав набуття права власності з обмеженням їх виключно тими, що прямо передбачені в законодавстві.

Примусове виконання зобов'язання в натурі суперечить вимогам ст. 635 ЦК України про правові наслідки порушення зобов'язання за попереднім договором і положенням статті 321 ЦК України про непорушність права власності.

Стаття 635 ЦК України не передбачає такого правового наслідку порушення взятого на себе в попередньому договорі зобов'язання щодо укладення основного договору як спонукання до його укладення в судовому порядку, оскільки саме до цього по суті зводиться позовна вимога про зобовязати ОСОБА_9 виконати всі необхідні дії продавця за договором купівлі-продажу, в тому числі й передача ОСОБА_5 всіх необхідних документів і купленої квартири.

Зазначене узгоджується з вимогами частини третьої ст. 635 ЦК, згідно з якою зобов'язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку, встановленого попереднім договором.

За таких обставин інша сторона попереднього договору може претендувати на відшкодування збитків відповідно до частини другої ст. 635 ЦК України.

Припинення зобов'язання з попереднього договору внаслідок неукладення основного договору протягом встановленого попереднім договором строку унеможливлює спонукання до укладення основного договору в судовому порядку, виконання обов'язку в натурі чи виникнення основного договірного зобов'язання як правової підстави для виникнення в набувача права власності на майно (судові прецеденти, Постанова, Верховний Суд|Судова палата у цивільних справах Верховного Суду, від 02.09.2015, № 6-226цс14, Верховний Суд України. Судова палата у цивільних справах).

За приписами ст.ст. 215, 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Відповідно до п.26 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. за № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину.

Позивач ОСОБА_5 не є учасником оспореного нею договору дарування і жодного порушення її прав у звязку з цим не вбачається.

Однак, при вирішенні спору судом першої інстанції наведені вимоги закону та умови укладеного між сторонами попереднього договору (п.п.5.1.-5.4.) не було враховано, що призвело до неправильного вирішення справи.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку про безпідставність позову в цілому.

Згідно з вимогами ст.ст. 10 ч.1, ч.3, ст. 60 ч.1, ч.4, ст. 213 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

У контексті наведеного колегія суддів вважає, що оскаржене рішення підлягає скасуванню як незаконне та необґрунтоване із ухваленням нового про відмову в позові за безпідставністю.

Керуючись ст.ст. 629, 635 ЦК України, ст.ст. 3, 10, 11, 33, 60, 212, 213, 303, 307 ч.1 п.2, 309 ч.1 п.3, п.4, ч.2, 313, 314 ч.2, 316, 317, 319 ЦПК України, -

в и р і ш и л а :

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 задовольнити.

2. Заочне рішення Ужгородського міськрайонного суду від 06 травня 2015 р. скасувати.

3. У позові ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_5 відмовити.

4. Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили шляхом подачі скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді: