Провадження № 2/702/277/16
Справа № 702/641/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 липня 2016 року м. Монастирище

Монастирищенський районний суд Черкаської області в складі:

головуючого - судді Діденко Т.І.,

з участю секретаря - Прилуцької О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства Ідея Банк про захист прав споживача та про визнання недійсним кредитного договору,

в с т а н о в и в :

Позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідача про захист прав споживача та про визнання недійсним кредитного договору.

Підставами позовних вимог позивачка вважає те, що 29.04.2015 року між ОСОБА_2 (Позичальник) та відповідачем ПАТ «Ідея Банк» (Банк) було укладено кредитний договір № Р21.221.70961 (Договір споживчого кредиту).

Відповідно до свідоцтва про шлюб, серії І-БК № 296471, виданого відділом РАЦС Подільського РУЮ у м. Києві 29.09.2015, позивачка ОСОБА_2 уклала шлюб з ОСОБА_3 та змінила дошлюбне прізвище «Пестова» на прізвище чоловіка «Юрченко».

Відповідно до п. 1.1. договору N° Р21.221.70961 банк надає позичальнику кредит (грошові кошти) на поточні потреби в сумі 25000 грн. 00 коп., включаючи витрати на страховий платіж, а позичальник зобов'язується одержати кредит і повернути його разом з процентними платежами (процентами та платою за обслуговування кредитної заборгованості) і комісіями, згідно з умовами цього договору.

Згідно з пунктом 1.2. договору N° Р21.221.70961 банк надає кредит у день підписання строком на 36 місяців.

Пунктом 1.3 договору N Р21.221.70961 встановлено, що за користування кредитом позичальник сплачує проценти в розмірі 16.0000 % річних від залишкової суми кредиту. За обслуговування кредиту Банком позичальник сплачує плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в розмірі: 2.3600 % від початкової суми кредиту.

Відповідно до зазначеного вище п.1.1 договору № Р21.221.70961, кредит надається позичальнику на поточні потреби.

Позивач вважає, що кредитний договір (по суті договір споживчого кредиту) є таким, що не відповідає чинному законодавству України, є несправедливим та повинен бути визнаний недійсним, що і є причиною виникнення спору.

Згідно з рішенням Конституційного Суду України № 15-рп/2011 від 10.11.2011 року дія Закону України «Про захист прав споживачів» поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

З умов кредитного договору (п. 1.1. договору) вбачається, що кошти були наданні в споживчих цілях (на поточні потреби). Таким чином, оспорюваний кредитний договір являється договором споживчого кредиту.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ст. ст. 1054, 1055 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі.

Відповідно до ч.2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, яка діяла на час укладення договору) перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); є) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Перед підписанням кредитного договору позивач будь-яких письмових повідомлень від відповідача не отримував. Отже, банком перед укладенням договору окремий письмовий документ з вищезазначеною інформацією не надавався, що не відповідає ч.2 ст.ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Згідно ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» в кредитному договорі повинно зазначатися - сума кредиту; детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; інші умови, визначені законодавством.

Постановою Правління Національного банку України від 10.05.2007 року затверджено Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту. Вказаний порядок зареєстровано в Міністерстві юстиції України 25.05.2007 р. за N 541/13808.

Згідно п.3.4. розділу 3 Правил, Банки зобов'язані в кредитному договорі зазначити: вид і предмет кожної супутньої послуги, яка надається споживачу; обґрунтування вартості супутньої послуги (нормативно-правові акти щодо визначення розмірів зборів та обов'язкових платежів, тарифів нотаріусів, страхових компаній, суб'єктів оціночної діяльності, реєстраторів за надання витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна про наявність чи відсутність обтяжень рухомого майна, інших реєстрів тощо); про відкриття банківського рахунку, відкритого з метою зарахування на нього суми наданого кредиту або надання кредиту за рахунком (овердрафт), умови відкриття, ведення та закриття такого рахунку, тарифи та всі суми коштів, які споживач має сплатити за договором банківського рахунку у зв'язку з отриманням кредиту, його обслуговуванням і погашенням; правило, за яким змінюється процентна ставка за кредитом, якщо договором про надання кредиту передбачається можливість зміни процентної ставки за кредитом залежно від зміни облікової ставки Національного банку або в інших випадках.

Отже, в порушення п.2 ч.І ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідач не надав позивачу, в письмовій формі повної інформації про умови кредитування, а також орієнтовану сукупну вартість кредиту, яка надається перед укладенням кредитного договору, чим було порушено вимоги чинного закону.

Відповідно до п.5 ч.І ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів», права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію.

Також, відповідно до ч. 5 ст. 11 Закону «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки (п.4 ч.5 ст. 11 Закону).

Статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Перелік несправедливих умов, який зазначений у статті 18 Закону не є вичерпним. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Так, відповідно до п. 4.2.7. договору передбачено право банку змінити розмір процентної ставки за користування кредитом в сторону збільшення у разі настання таких обставин:

- девальвації курсу гривні до долара США більше ніж на 5% у порівняні з курсом гривні до долара США, встановленого НБУ на дату укладання цього договору;

- підвищення ставки на 3 (три) відсоткових пункту за бланковими кредитами «овернайт» НБУ з дати укладання цього договору;

- підвищення середньозваженої ставки за кредитами банків України у відповідній валюті (по статистиці НБУ);

- зміни облікової ставки НБУ або зміни розміру відрахування до страхового (резервного) фонду.

Отже у разі дефляційних процесів банк має право на збільшення процентної ставки. Натомість договір не містить жодних положень щодо зменшення процентної ставки у разі інфляційних процесів.

Таким чином, п. 4.2.7. за умови відсутності дзеркальної норми, яка б захищала права позивача у разі інфляції є несправедливим по відношенню до споживача.

З вищенаведеного вбачається, що умови кредитного договору є несправедливими, суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов'язків на погіршання становища споживача.

При цьому, з умов договору також вбачається відсутність в кредитному договорі істотної умови - його ціни.

На думку позивача у даному договорі № Р21.221.70961 від 29.04.2015 відсутня істотна умова договору - його реальна ціна (ст. 632 ЦК України). Вказана у п. 1.1. сума кредиту - 25 000 грн. 00 коп. не відповідає його умовам, спростовується математичними розрахунками і вводить в оману позивача щодо вартості кредиту і його основних умов. Як вже вказано вище - шляхом математичних розрахунків орієнтовна сукупна вартість кредиту становить 53077 грн. 55 коп. (згідно графіку щомісячних внесків за кредитним договором), але ця сума в договорі відсутня, як і будь-які посилання на неї. Тобто різниця між зазначеною сумою договору 25000 грн. 00 коп. та реальною сумою повернення відповідачу кредитних коштів 53077 грн. 55 коп. (які бажає отримати Банк) складає - 28077 грн. 55 коп., що перевищує отриманий позичальником від банку кредит вдвічі.

Згідно п. 2 ч. 2 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Відповідно до п. 1 ст. 230 Цивільного кодексу України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч.1 ст. 229 цього кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

В даному випадку має місце обман банком споживача щодо розміру щомісячного платежу, розміру відсоткової ставки, завищення суми повернення кредиту більш ніж удвічі та щодо сукупної вартості кредиту взагалі.

Враховуючи викладене, позивач вважає, що вимоги позивачки в частині визнання недійсним договору споживчого кредиту № Р21.221.70961 від 25.04.2015, підлягають задоволенню.

На сьогодні, згідно квитанцій вбачається, що нею добровільно сплачено грошові кошти на загальну суму - 14 977 грн. 00 коп.

Відповідно до ст.236 ЦК України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Згідно ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов'язані з порушенням їх прав.

Позивачка просить визнати недійсним кредитний договір № Р21.221.70961 від 29.04.2015 року, укладений між нею ОСОБА_1 та відповідачем публічним акціонерним товариством «Ідея Банк».

Позивачка позовні вимоги підтримала повністю, просить їх задовольнити, справу розглянути у її відсутність, про що подала в суд клопотання від 25.07.2016 року.

Відповідач ПАТ «Ідея Банк» надіслав заперечення, в якому вважає викладені у позовній заяві вимоги позивачки необгрунтованими та такими, що не підлягають до задоволення судом. Згідно ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12.05.1991 року перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобовязаний повідомити споживача у письмовій формі кредитні умови - мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, у тому числі, між зобовязаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту з врахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), повязаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови, необхідність здійснення оцінки майна; податковий режим сплати податків; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Як вбачається з довідки-повідомлення, власноручно підписаної позивачем, він підтвердив, що кредитодавець 29.04.2015 року до підписання кредитного договору надав йому у письмовій формі інформацію про умови кредитування, а саме: можлива сума кредиту - 25000 грн.; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, у тому числі, між зобовязаннями споживача - готівкова (видача коштів з каси кредитодавця) та безготівкова (переказ коштів на вказаний клієнтом рахунок одержувача; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування - переваги (проценти нараховуються на залишок кредиту), недоліки (мінімальний вік позичальника із довідкою про доходи 21 р., без довідки про доходи -23 р., ануїтетна схема погашення кредиту, яка призводить до подорожчання продукту; орієнтовна сукупна вартість кредиту складає 28077,5500 грн. Відповідно до п.5.1. оспорюваного кредитного договору, позичальник заявляє та гарантує, що банк перед укладенням кредитного договору повідомив йому у належній формі у повному обсязі інформацію, передбачену ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», зазначена інформація йому відома та зрозуміла, з вказаним законом він ознайомлений; він ознайомився з тарифами банку і згоден з ними; умови даного договору він вважає справедливими і такими, що відповідають його інтересам.

Як вбачається з п. 5.5. кредитного договору, згідно постанови НБУ № 168 від 10.05.2007 року реальна річна процентна ставка складає 106,5000%. Абсолютне значення подорожчання кредиту складає 28077,5500 гривень. Вказані показники діють за умови своєчасного погашення позичальником грошових зобовязань відповідно до п.2.1 договору. Отже, дані про подорожчання продукту були позичальнику відомі під час укладення договору, і відповідач не вчинив жодних дій, які б свідчили про те, що позичальника було введено в оману щодо вартості продукту. За наведених обставин покликання позивача про невідповідність оспорюваного договору загальним вимогам, передбаченим ст.203 ЦК України, додержання яких є необхідним для чинності правочину, не відповідають дійсності, а відтак відсутні будь-які підстави, передбачені чинним законодавством, для визнання кредитного договору недійсним.

Відповідач просить відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до ПАТ «Ідея Банк» про визнання недійсним кредитного договору № Р21.221.70961 від 29.04.2015 року.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає до задоволення повністю з врахуванням наступного:

Між позивачкою та відповідачем 29.04.2015 року було укладено кредитний договір № Р21.221.70961, відповідно до якого банк надає позичальнику кредит (грошові кошти) на поточні потреби в сумі 25000 грн., включаючи витрати на страховий платіж, а позичальник зобов'язується одержати кредит і повернути його разом з процентними платежами (процентами та платою за обслуговування кредитної заборгованості) і комісіями, згідно з умовами цього договору.

Пунктом 1.3. договору N Р21.221.70961 встановлено, що за користування кредитом позичальник сплачує проценти в розмірі 16.0000 % річних від залишкової суми кредиту. За обслуговування кредиту Банком позичальник сплачує плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в розмірі: 2.3600 % від початкової суми кредиту.

Відповідно до п.1.1. договору № Р21.221.70961 кредит надається позичальнику на поточні потреби.

Позивач вважає, що кредитний договір (по суті договір споживчого кредиту) є таким, що не відповідає чинному законодавству України, є несправедливим та повинен бути визнаний недійсним, що і є причиною виникнення спору.

Згідно ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12.05.1991 року перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобовязаний повідомити споживача у письмовій формі кредитні умови - мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, у тому числі, між зобовязаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту з врахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), повязаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови, необхідність здійснення оцінки майна; податковий режим сплати податків; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Як вбачається із заяви та довідки-повідомлення позивача від 29.04.2015 року, які передували укладенню договору, копія яких додана відповідачем до заперечення до позову, які власноручно підписані позивачем, позивач в день укладення кредитного договору № Р21.221.70961 підтвердив, що кредитодавець 29.04.2015 року до підписання кредитного договору надав йому у письмовій формі інформацію про умови кредитування, а саме: можлива сума кредиту - 25000 грн.; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, у тому числі, між зобовязаннями споживача - готівкова (видача коштів з каси кредитодавця) та безготівкова (переказ коштів на вказаний клієнтом рахунок одержувача; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування - переваги (проценти нараховуються на залишок кредиту), недоліки (мінімальний вік позичальника із довідкою про доходи 21 р., без довідки про доходи -23 р., ануїтетна схема погашення кредиту, яка призводить до подорожчання продукту; орієнтовна сукупна вартість кредиту складає 28077,5500 грн. Відповідно до п.5.1. оспорюваного кредитного договору, позичальник заявляє та гарантує, що банк перед укладенням кредитного договору повідомив йому у належній формі у повному обсязі інформацію, передбачену ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», зазначена інформація йому відома та зрозуміла, з вказаним законом він ознайомлений; він ознайомився з тарифами банку і згоден з ними; умови даного договору він вважає справедливими і такими, що відповідають його інтересам. Як вбачається з п. 5.5. кредитного договору, згідно постанови НБУ № 168 від 10 травня 2007 року реальна річна процентна ставка складає 106,5000%. Абсолютне значення подорожчання кредиту складає 28077,5500 гривень. Вказані показники діють за умови своєчасного погашення позичальником грошових зобовязань відповідно до п.2.1. договору. Дані про подорожчання продукту були позичальнику відомі під час укладення договору, і відповідач не вчинив жодних дій, які б свідчили про те, що позичальника було введено в оману щодо вартості продукту.

Зміст заяви та довідки-повідомлення позивача від 29.04.2015 року, вказують на те, що відповідач виконав вимоги діючого законодавства щодо порядку укладення кредитного договору, зокрема і вимоги ч.2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», позивачка не надала суду доказів зворотнього.

Відповідно до Постанови судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 23.05.2012 року, ухвали Верховного Суду України від 03.11.2010 року у справі № 6-1117 св10, застосування положень Закону України «Про захист прав споживачів» до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, можливе лише в тому разі, якщо предметом і підставою позову є питання надання інформації споживачеві про умови отримання кредиту, типи відсоткової ставки, валютні ризики, процедура виконання договору, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають кредитні правовідносини, тому до спорів щодо виконання такого договору положення цього Закону не можуть застосовуватись, а застосуванню підлягає спеціальне законодавство в системі кредитування, а тому судові витрати на підставі ст. 88 ЦПК України підлягають стягненню із позивачки на користь держави.

Відповідачем умови договору виконані, позивачці наданий кредит в сумі 25000 грн., позивачка отримала і користується даним кредитом, з 01.06.2015 року по 01.01.2016 року сплачувала щомісячні внески згідно графіка, який є в тексті договору № Р21.221.70961. Порушення прав позивача при укладенні кредитного договору, як вказує позивач в тексті позовної заяви, судом не встановлено.

У відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 10 та ч. 1 ст. 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, сторони та інші особи, які беруть участь в справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до чинного законодавства, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь в справі.

Керуючись ст.ст. 509-510, 526, 536, 1046-1050, 1054, 1055 ЦК України; Постановою Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 23.05.2012 року; ухвалою Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 03.11.2010 року у справі № 6-1117 св10; ст.ст. 3, 5, 6, 7, 8, 10, 158-159, 208-209, 212-215, 223, 294 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства Ідея Банк про захист прав споживача та про визнання недійсним кредитного договору відмовити повністю.

Стягнути з ОСОБА_1 судовий збір на користь держави в сумі 551,20 грн.

Рішення протягом 10 днів з дня його проголошення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Черкаської області через Монастирищенський районний суд.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Т.І.Діденко

Повне рішення складене 30.07.2016 року.

Провадження № 2/702/277/16

Справа № 702/641/16-ц

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(вступна та резолютивна частини)

25 липня 2016 року м. Монастирище

Монастирищенський районний суд Черкаської області в складі:

головуючого - судді Діденко Т.І.,

з участю секретаря - Прилуцької О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства Ідея Банк про захист прав споживача та про визнання недійсним кредитного договору,

в и р і ш и в:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства Ідея Банк про захист прав споживача та про визнання недійсним кредитного договору відмовити повністю.

Стягнути з ОСОБА_1 судовий збір на користь держави в сумі 551,20 грн.

Рішення протягом 10 днів з дня його проголошення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Черкаської області через Монастирищенський районний суд.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Т.І.Діденко