Справа № 303/1590/15-ц
У Х В А Л А

Іменем України

11 травня 2016 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Закарпатської області в складі:

головуючого - судді Куштана Б.П. (доповідача),

суддів: Мацунича М.В. і Панька В.Ф.,

при секретарі: Кухта М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Мукачівського міськрайонного суду від 21 вересня 2015 р. за позовом публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про виселення, -

в с т а н о в и л а :

публічне акціонерне товариство «Комерційний Банк «ПриватБанк» (надалі - Банк) звернулося у суд із позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 і ОСОБА_5 у березні 2015 р.

Просило виселити відповідачів та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у житловому будинку, розташованому за адресою: АДРЕСА_1.

На обґрунтування Банк зазначав, що 03.04.06 р. уклав із ОСОБА_2 кредитний договір № MKZ0GK0000241 (надалі - Кредитний Договір) на суму 30000 доларів США терміном до 02.04.21 р. У забезпечення виконання кредитного зобов'язання був укладений із ОСОБА_2 договір іпотеки нерухомого майна: житлового будинку загальною площею 176.30 кв. м, який знаходиться у АДРЕСА_1.

Однак, ОСОБА_2 узятих на себе зобов'язань не виконувала, в зв'язку з чим Банк звертався із позовом про звернення стягнення на вказаний будинок і 24.09.13 р. рішенням суду позов було задоволено. Після прийняття рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок протягом одного місяця із дня отримання цієї вимоги.

Ухвалою Мукачівського міськрайонного суду від 21.09.16 р. позовну заяву Банку до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 і ОСОБА_5, третя особа - орган опіки та піклування Мукачівської районної державної адміністрації, у частині виселення інших осіб - визнано неподаною і повернуто позивачу.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 21.09.15 р. позов задоволено частково: виселено ОСОБА_3 і ОСОБА_4 з будинку АДРЕСА_1 з наданням іншого постійного житлового приміщення. У задоволенні решти вимог відмовлено.

Банк просить змінити це рішення, скасувавши його в частині незадоволених вимог про виселення ОСОБА_2 і ОСОБА_5 і ухвалити у цій частині нове рішення про задоволення цих вимог, одночасно виключивши з резолютивної частини рішення слова «з наданням іншого постійного жилого приміщення», а в решті - залишити без змін. Доводить про порушення судом норм матеріального та процесуального права. Указує, що відмова у виселенні відповідачів із предмету іпотеки є порушенням прав позивача як іпотекодержателя.

Суд першої інстанції виходив із того, що предмет іпотеки не придбаний за рахунок кредитних коштів, а тому виселення відповідачів слід проводити з одночасним наданням іншого постійного житлового приміщення.

Апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення - залишенню без змін, із таких мотивів.

За правилами ст. 303 ч.1 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги зводяться до питань виселення ОСОБА_2 і ОСОБА_5 та надання виселеним ОСОБА_3 і ОСОБА_4 іншого постійного житлового приміщення.

Питання виселення останніх не оскаржене, а тому не є предметом апеляційного перегляду.

Згідно з частиною третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 Закону України «Про іпотеку».

Так, за змістом частин першої, другої статті 39 цього Закону у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Як видно із матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 03.04.06 р. між Банком і ОСОБА_2 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого остання отримала кредит у розмірі 30000 доларів США з кінцевим терміном повернення коштів - до 02.04.21 р.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між Банком і ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки від 03.04.06 р., згідно з яким відповідачка передала в іпотеку Банку належний їй на праві власності на підставі договору купівлі-продажу, за реєстром № 1122 від 31.03.06 р., посвідченого приватним нотаріусом Мукачівського МНО, Попович В.В., житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Свої грошові зобов'язання ОСОБА_2 належним чином не виконувала, в зв'язку з чим виникла заборгованість за кредитним договором.

Заочним рішенням Мукачівського районного суду від 24.09.13 р. у цивільній справі за позовом Банку до ОСОБА_2 про звернення стягнення було вирішено в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № МKZ0GK00000241 на загальну суму 42244.47 доларів США, що складає 337110 грн. 87 коп., звернути стягнення на іпотечний будинок і виселити ОСОБА_2 із цього будинку зі зняттям з реєстраційного обліку в органі Мукачівського МВ ГУДМС України в Закарпатській області.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться в порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

За змістом частини третьої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше жиле приміщення, за винятком випадків, зазначених у відповідному житловому законодавстві.

Відповідно до частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Зі змісту зазначених норм убачається, що вимога письмового попередження про добровільне звільнення житлового приміщення стосується лише такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки, як позасудове врегулювання на підставі договору, і не застосовується в порядку звернення стягнення за рішенням суду. Задоволення позову про виселення мешканців з переданого в іпотеку житлового приміщення не залежить від дотримання іпотекодержателем частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку». З урахуванням частини другої статті 39 цього Закону відповідне рішення може бути прийняте судом (за заявою іпотекодержателя) одночасно з прийняттям рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно з довідкою Мукачівського РС ГУДМС України в Закарпатській області від 26.03.15 р. за адресою - АДРЕСА_1, проживають: ОСОБА_3, ОСОБА_4 і ОСОБА_5 (а.с.31). Заочним рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 24.09.13 р., яке набрало законної сили та є чинним (зворотних даних немає) уже виселено ОСОБА_2 і підстав для повторного виселення немає.

Таким чином, доводи апеляційної скарги у частині неповідомлення осіб, що зареєстровані в іпотечному майні є обґрунтованими, оскільки виселення мешканців з переданого в іпотеку житлового приміщення не залежить від дотримання іпотекодержателем частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку».

Однак, ці доводи апелянта не можуть бути підставою для скасування рішення Мукачівського міськрайонного суду від 21.09.15 р. в оскарженій частині.

Так, відповідно до частини третьої статті 33 Закону № 898-IV звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється за правилами статті 39 Закону № 898-IV.

Згідно з частиною другою статті 39 цього Закону одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною першою статті 40 Закону № 898-IV передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян із жилих приміщень, придбаних не за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, забезпеченого іпотекою цього приміщення, без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення.

Оскільки у справі, що розглядається, житловий будинок, який є предметом договору іпотеки, придбаний відповідачем не за рахунок отриманого кредиту, відповідачі не підлягають виселенню без надання їм іншого жилого приміщення і висновок суду в цій частині є правильним.

У контексті наведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення. Неправильного застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, не встановлено.

Керуючись ст.ст. 303 ч.1, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314 ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, -

у х в а л и л а :

1. Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Комерційний Банк «Приватбанк» відхилити.

2. Рішення Мукачівського міськрайонного суду від 21 вересня 2015 р. залишити без змін.

3. Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подачі скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді: