У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2016 рокум. Київ

Суддя Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Мартинюк В.І., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 15 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Хмельницької області від 14 грудня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа - ОСОБА_7, про припинення права на частку у майні колгоспного двору, визнання права власності на цю частку,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_2 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про припинення права на частку у майні колгоспного двору, визнання права власності на цю частку.

Свої вимоги мотивувала тим, що вона у 1986 році уклала шлюб із ОСОБА_8, сином голови колгоспного двору ОСОБА_9 та переїхала за місцем проживання чоловіка в будинок по АДРЕСА_1.

Того ж року другий син голови колгоспного двору - ОСОБА_3 з дружиною стали вести роздільне господарство і проживали окремо в літній-кухні, а їх старша донька взагалі не проживала в будинку. Згодом ОСОБА_3 отримав земельну ділянку в с. Гвардійське і збудував власний будинок.

Своєї частки в майні спірного колгоспного двору у вигляді житлового будинку з надвірними будівлями відповідачі не виділили і в подальшому не звертались за захистом свого права власності на частку в майні колгоспного двору. В зв'язку з чим, частки відповідачів автоматично перейшли до інших п'яти членів колгоспного двору, а саме: ОСОБА_9 (голови колгоспного двору), ОСОБА_10 (дружини голови колгоспного двору), ОСОБА_8 (сина голови колгоспного двору і її чоловіка), до неї ОСОБА_2 (невістки голови колгоспного двору) та ОСОБА_11 (внука голови колгоспного двору і її з ОСОБА_8 сина), у зв'язку з чим, кожному з них стало належати по 1/5 частці у майні колгоспного двору.

Після смерті її сина в 1997 році вона з своїм чоловіком успадкували його частку (1/5:2), а після смерті чоловіка, у 2004 році, вона успадкувала його частку разом з його батьками (1/5:3 ), від чого її частка збільшилась.

Рішенням апеляційного суду Хмельницької області від 9 квітня 2013 року за нею визнано право власності на 2/9 частки житлового будинку з господарськими спорудами по АДРЕСА_1. Вказаним рішенням зобов'язано ОСОБА_9 і ОСОБА_3 не чинити перешкод в користуванні вказаним житловим будинком з господарськими спорудами.

Враховуючи викладене, просила припинити право власності ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 на частку у майні колгоспного двору, головою якого був ОСОБА_9, у вигляді житлового будинку з надвірними будівлями та визнати за нею право власності на 8/45 частин вказаного житлового будинку за рахунок припинення права власності на частки відповідачів.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 15 жовтня 2015 року, залишеним без зміну хвалою апеляційного суду Хмельницької області від 14 грудня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої та ухвалу апеляційної інстанції, мотивуючи свою вимогу порушенням судами (судом) норм процесуального права й неправильним застосуванням норм матеріального права, та ухвалити рішення про задоволення позовних вимог.

У відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволені позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із необґрунтованості та безпідставності позовних вимог.

В судовому засіданні встановлено, що позивач почала проживати в спірному житловому будинку (колгоспному дворі) з 22 травня 1986 року.

Станом на 15 квітня 1991 року до складу господарства ОСОБА_9, як голови колгоспного двору, крім нього самого входили також його дружина ОСОБА_10, син ОСОБА_8, невістка ОСОБА_2, онук ОСОБА_11, син ОСОБА_3, невістка ОСОБА_4, онучки ОСОБА_5, ОСОБА_6 Тобто кожному члену колгоспного двору належало на праві власності по 1/9 частині житлового будинку.

Із погосподарської книги Гвардійської сільської ради за 1996-2000 роки вбачається, що у 1996 році ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 вибули із спірного колгоспного двору на інше місце проживання.

Згідно із ч. 2 статті 123 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних.

Відповідно до роз'яснень, викладених в п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме:

а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба);

б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося.

Отже, станом на 15 квітня 1991 року відповідачам, як членам колгоспного двору належало на праві власності по 1/9 частині житлового будинку кожному.

Від свого права власності відповідачі у встановлено законом порядку, не відмовлялись.

Посилання позивача на ст. 347 ЦК України (в редакції 2003 року), як на підставу припинення права власності відповідачів на частку у майні колгоспного двору безпідставні, оскільки дана норма набула чинності з 1 січня 2004 року і з урахуванням дії закону у часі до спірних правовідносин застосовуватись не може.

Позивач помилково вважає, що частки вибувших у 1996 році за іншим місцем проживання відповідачів, автоматично перейшли до інших членів господарського двору.

Таким чином суди обґрунтовано дійшли висновку про відмову у задоволені позову.

Висновки судів відповідають обставинам справи та ґрунтуються на доказах, яким дана правильна оцінка.

Наведені в касаційній скарзі доводи висновків судів не спростовують.

Відповідно до п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені у ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Із матеріалів касаційної скарги та змісту оскаржуваних судових рішень убачається, що скарга є необґрунтованою і наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності зазначених судових рішень.

Керуючись ст. 328 ЦПК України,

у х в а л и в:

Відмовити у відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа - ОСОБА_7, про припинення права на частку у майні колгоспного двору, визнання права власності на цю частку, за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 15 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Хмельницької області від 14 грудня 2015 року.

Додані до скарги матеріали повернути заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Вищого спеціалізованого

суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ В.І. Мартинюк