РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2016 року Київський районний суд м. Харкова у складі:

Головуючого судді Якуша Н.В.

при секретарі Пічугіної А.Г.

за участю :

представників позивача ОСОБА_1, ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2015 року позивач звернувся до суду з уточненою позовною заявою до відповідачів, в якому просив:

- визнати недійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна, предметом якого є квартира №40, яка розташована по вул. Чубаря, б. 1, у м. Харкові, укладений 27.08.2015 року між відповідачами ОСОБА_4 та ОСОБА_5;

- визнати за ОСОБА_4 право власності на квартиру№40 по вул. Чубаря, б. 1, у м. Харкові та повернути їй вказане нерухоме майно;

- зобовязати ОСОБА_4 повернути грошові кошти ОСОБА_5, в розмірі купівельної ціни, яка була встановлена в договорі купівлі-продажу нерухомого майна від 27.08.2015 року;

- судові витрати, повязані з розглядом справи, покласти на відповідачів.

В обґрунтування своїх позовних вимог, позивач посилається на те, що 01.07.2015 року ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова, постановленою в рамках розгляду цивільної справи за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4 про стягнення суми боргу, з метою забезпечення позову було накладено арешт на майно ОСОБА_4 Відділом примусового виконання рішень УДВС ГТУЮ у Харківській області двічі було відмовлено в прийнятті до провадження виконавчого документа, а саме ухвали Жовтневого районного суду м. Харкова від 01.07.2015 року, та у відкритті виконавчого провадження з примусового виконання зазначеної ухвали. Позивач зазначає, що таким чином, скориставшись великим проміжком часу з моменту винесення ухвали про накладення арешту на майно ОСОБА_4, та заздалегідь будучи обізнаною про існування і набрання чинності вказаної ухвали, з метою уникнення матеріальної відповідальності за своїми зобовязаннями, ОСОБА_4 27.08.2015 року уклала договір купівлі-продажу з покупцем ОСОБА_5, відповідно до якого передала йому у право власності квартиру №40, що розташована за адресою: м. Харків, вул. Чубаря, б. 1. Таким чином, на думку позивача, ОСОБА_4 порушила його охоронювані інтереси та права. Посилався на недійсність спірного правочину з підстав того, що відповідно до ч.1 ст.230 ЦК України продавець ОСОБА_4 ввела ОСОБА_5, як покупця, в оману щодо обставин, які мають істотне значення, оскільки не розповіла йому про існування арешту, накладену на квартиру, що була предметом договору. Крім того вказував, що спірний правочин порушує публічний порядок відповідно до ст.. 228 ЦК України, а тому є недійним.

Позивач ОСОБА_6І в судове засідання не зявився. Представники позивача ОСОБА_1, який діє на підставі довіреності від 16.09.2015 року, зареєстрованої в реєстрі за №2132, та ОСОБА_2, яка діє на підставі довіреності від 28.09.2015 року, позовні вимоги підтримали в повному обсязі і просили їх задовольнити з підстав визначених в уточненій позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання не зявилася. Представник відповідача ОСОБА_7, яка діє на довіреності від 30.08.2015 року, в судове засідання не зявилась, про місце і час розгляду справи була повідомлена належним чином, у день проведення засідання надіслала по електронній пошті на адресу суду заяву про відкладення слухання справи з підстав її зайнятості в іншому судовому засіданні.

З урахуванням того, що доказів, які б свідчили про поважність неявки до залу суду представника відповідача ОСОБА_7 надано не було та з урахуванням того, що призначена дата судового засідання була заздалегідь узгоджена із представниками сторін, враховуючи необхідність дотриманням судом розумних строків розгляду справи, що є вимогою ст.157 ЦПК України та ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, суд вирішив розглянути справу за відсутності представника відповідача з урахуванням всіх письмових доказів, які були долучені нею до матеріалів справи та письмових заперечень проти позову (а.с.89-92).

У зазначених запереченнях на позов представник ОСОБА_7 зазначила, що підстав для задоволення вимог позивача про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним немає, оскільки квартира № 40, що знаходиться за адресою: м. Харків, вул. Чубаря, б. 1, на час укладання договору купівлі-продажу була особистою власністю ОСОБА_4, та вона мала законне право розпоряджатись своїм майном на власний розсуд, а позивач не є стороною договору купівлі-продажу зазначеної квартири та його інтереси при укладанні цього договору не зачіпалися. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним як укладеного без спрямування на реальне настання правових наслідків, повинен довести, що правочин укладений з такою метою. Жодним доказом позивач не доводить той факт, що договір не був спрямований на реальне настання правових наслідків, а сторони мали за мету приховати договором купівлі-продажу інший правочин, або без наміру створення правових наслідків такого правочину. Позивачем не надається доказів, що підтверджують недійсність правочину згідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України, ч.5 ст. 203 ЦК України. Доводи позивача про те, що сторони уклали угоду, з іншою метою та не спрямований на настання реальних правових наслідків, що обумовлений ним є необґрунтованими. Мотивуванням продажу зазначеної квартири є важка онкологічна хвороба матері ОСОБА_4, ОСОБА_8, яка є хворою на злоякісне новоутворення, на лікування якої потрібні значні кошти. Реальність правочину обумовлюється виконанням сторонами договору предмету правочину, спрямованість волі учасників правочину на реальне досягнення обумовленого ним юридичного результату. Сторони договору купівлі-продажу квартири мали на меті укласти договір купівлі-продажу квартири і саме такий договір уклали. Сторони особисто підтвердили нотаріусу, що укладення договору відповідає їх інтересам, волевиявлення є вільним і усвідомленим, умови договору зрозумілі, відповідають дійсній домовленості сторін, договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені в ньому.

Відповідач ОСОБА_5 у судове засідання не зявився. Представник відповідача ОСОБА_3, який діє на підставі договору правової допомоги №04/12-2015 від 04.12.2015 року, проти позовних вимог заперечував, просив відмовити в задоволенні позову повному обсязі. В своїх письмових запереченнях зазначив, що ст. 217 ЦКУ передбачено, що недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Вказав, що підставою недійсності правочину позивач зазначив ч. 1 та ч. 5 ст. 203 ЦКУ, згідно яких:

- зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам;

- правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Із аналізу змісту наведених норм вбачається, що ст.ст. 203, 215 ЦК України є загальними та відсилають до інших нормативних актів, якими має бути прямо передбачено випадки не чинності правочину.

За загальним правилом ч.5 ст.203 ЦКУ конкретизується в ст.ст.234 та 235 ЦКУ, що передбачають недійсність фіктивного та удаваного правочину. Норм закону, що за собою визнання договору купівлі-продажу квартири № 40 загальною площею 105,2 кв. м., що знаходиться за адресою м. Харків, вул. Чубаря, б. 1 недійсним з тих підстав, правочин не був спрямований на реальне настання правових наслідків (договір фіктивний чи удаваний) позивачем не вказано, доказів на їх підтвердження - не надано. Між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 був укладений договір купівлі-продажу кв. № 40 загальною площею 105,2 кв. м., що знаходиться за адресою м. Харків, вул. Чубаря, б. 1, за ціною та на умовах цього договору. Укладаючи договір купівлі-продажу від 27.08.2015 року, сторони договору домовилися про всі його істотні умови і при підписанні договору жодних застережень з боку будь-якої сторони не надходило. При підписанні оспорюваного договору сторони були ознайомлені зі змістом договору, погодилися з ним.

Крім того, на момент вчинення правочину з купівлі-продажу оспорюваної квартири у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень не існувало будь-яких обмежень на чинення правочину, до того ж ОСОБА_5 не було відомо про будь-які обмеження на чинення правочину. При підготовці до посвідчення вищевказаного правочину приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області були вчинені всі необхідні дії щодо перевірки відсутності заборони відчуження або арешту майна за даними державного реєстру речових прав на нерухоме майно. При цьому будь-які заборони та/або арешти щодо спірної квартири № 40, розташованої за адресою м. Харків, вул. Чубаря, б. 1, як під час перевірки та підготовки до посвідчення вищевказаного правочину, так і під час його безпосереднього укладання та посвідчення були відсутні.

Суд, заслухавши представників сторін, дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті, вважає, що в позовних вимогах потрібно відмовити в повному обсязі з наступних підстав.

Відповідно до ст. ст. 626 та 627 ЦК України договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з врахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Стаття 628 ЦК України встановлює, що зміст договору становлять умови визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно положень ч. 1 ст. 638 ЦК України істотними умовами цивільно-правового договору є умова про предмет договору; умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду; усі інші умови, щодо яких за заявою хоча б однією із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до п. 7 Постанови №9 Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлено статтею 203 ЦК України.

Згідно п.8 Постанови №9 Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено, що підстави, передбачені ч.1 ст. 215 ЦК України, мають бути встановлені саме на момент вчинення правочину.

Стаття 203 ЦК України визначає, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства (ч.1 ст.203 ЦК України), особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності ( ч. 2 ст. 203 ЦК України), волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч.3 ст.203 ЦК України), правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч.5 ст. 203 ЦК України), правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (ч. 6 ст. 203 ЦК України).

Судом встановлено, що 27.08.2015 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було укладено договір купівлі-продажу квартири №40, загальною площею 105,2 кв. м., що знаходиться за адресою: м. Харків, вул. Чубаря, б. 1. Цей договір посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_9Г, Харківського міського нотаріального округу Харківської області, зареєстрованого в реєстрі за №1303. (а.с. 61-62)

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобовязується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Укладаючи договір купівлі-продажу від 27.08.2015 року, сторони договору домовилися про всі його істотні умови і при підписанні договору жодних застережень з боку будь-якої сторони не надходило. При підписанні оспорюваного договору сторони були ознайомлені зі змістом договору, погодилися з ним.

Досліджуючи обґрунтування, з якими позивач звернувся до суду, а саме посилання на положення статті 230 ЦК України щодо підстав недійсності укладеного між відповідачами правочину, суд зазначає наступне.

Так, відповідно до ч.1 ст. 230 ЦПК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Тобто, правочин, вчинений під впливом обману, належить до правочинів з вадами волі, оскільки у сторони, яка діяла під впливом обману, внутрішня воля сформувалася невірно, під впливом хибних відомостей про обставини правочину, спричинених діями інших осіб.

Під обманом розуміється навмисне введення в оману однією стороною правочину іншої сторони з метою вчинення правочину, тобто це повинні бути певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді наступити не можуть.

Тобто, судом вбачається, що встановлення наявності умислу у недобросовісної сторони ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладання правочину, є неодмінною умовою кваліфікації недійсності правочину.

Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року №9 - правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Обман може відбуватися як у вигляді активної поведінки сторони, повідомлення нею про будь-які обставини, яких насправді немає, так і у вигляді замовчування обставин, що можуть перешкодити вчиненню правочину.

Правочин, вчинений під впливом обману, є оспорюваним. Разом з тим, він може бути визнаний судом недійсним лише за позовом сторони правочину, яка вчинила його під впливом обману.

Таким чином, з огляду на те, що ОСОБА_6 не є стороною укладеного договору купівлі-продажу від 27.08.2015 року, то з цих підстав позов задоволенню не підлягає.

Крім того, суд критично оцінює доводи позивача та його представників про те, що оспорюваний договір є недійсним з підстав застосування ч. 1 ст. 228 ЦК України, оскільки стаття 228 ЦК України виділяє лише дві категорії порушень, за наявності яких правочин вважається нікчемним у звязку з порушенням публічного порядку, а саме: правочини, спрямовані на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина (ст.ст. 21-68 Конституції України) та правочини, спрямовані на знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, територіальної громади та незаконне заволодіння ним.

Доказів, які б свідчили, що спірний правочин порушує публічний порядок позивачем не надано, а судом не встановлено.

У звязку з чим, з цих підстав позовні вимоги ОСОБА_6 задоволенню також не підлягають.

Щодо посилань представників позивача, що на момент укладення даного договору набула чинності ухвала Жовтневого районного суду м. Харкова від 01.07.2015 року про забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно ОСОБА_4, про що відповідач була обізнана, а тому це є підстава для визнання договору купівлі-продажу недійним, то суд зазначає наступне.

Судом встановлено, що в провадженні Жовтневого районного суду м. Харкова знаходиться цивільна справа за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4 про стягнення боргу. Ця обставина була визнана сторона, а тому доведенню не підлягає.

01.07.2015 року Жовтневим районним судом м. Харкова була винесена ухвала про забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно, що належить ОСОБА_4 (а.с.6)

01.07.2015 року до відділу примусового виконання рішень УДВС ГТУЮ у Харківській області була подана заява про прийняття до виконання ухвали Жовтневого районного суду м. Харкова від 01.07.2015 року.

06.07.2015 року державним виконавцем відділу примусового виконання рішень УДВС ГТУЮ у Харківській області була винесена постанова про відмову в прийнятті до провадження виконавчого документу та відкритті виконавчого провадження. (а.с.10)

22.07.2015 року Жовтневим районним судом м. Харкова було винесено ухвалу про виправлення описки в ухвалі про забезпечення позову від 01.07.2015 року. (а.с.7)

22.07.2015 року до відділу примусового виконання рішень УДВС ГТУЮ у Харківській області повторно була подана заява про прийняття до виконання ухвали Жовтневого районного суду м. Харкова від 01.07.2015 року.

23.07.2015 року, відповідно до копій рекомендованих повідомлень про вручення, ОСОБА_4 особисто отримала ухвалу Жовтневого районного суду м. Харкова забезпечення позову від 01.07.2015 року та ухвалу Жовтневого районного суду м. Харкова від 22.07.2015 року про виправлення описки. (а.с.67-68)

28.07.2015 року державним виконавцем відділу примусового виконання рішень УДВС ГТУЮ у Харківській області була винесена постанова про відмову в прийнятті до провадження виконавчого документу та відкритті виконавчого провадження. (а.с.11)

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Згідно ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

За ч. 3 ст. 334 ЦК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення.

Договір купівлі-продажу спірного нерухомого майна укладений сторонами у письмовій формі та посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_9Г Харківського міського нотаріального округу Харківської області, зареєстрованого в реєстрі за №1303.

Таким чином, укладаючи договір купівлі-продажу спірного житлового приміщення, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 керувалися вимогами чинного законодавства, принципами свободи договору, взаємовідносини між сторонами оспорюваного договору засновані на рівності, вільному волевиявленні сторін договору. Відповідно до п. 2.1 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 року № 296/5, при підготовці до посвідчення правочинів про відчуження або заставу нерухомого майна нотаріусом перевіряється відсутність заборони відчуження або арешту майна за даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Державну реєстрацію договору купівлі-продажу спірного майна проведено у відповідності до п. 9 ст. 15 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», яким, зокрема, встановлено, що державна реєстрація прав, їх обтяжень у результаті вчинення нотаріальної дії (надання відмови в ній) проводиться одночасно з вчиненням такої дії. Пунктом 9 ч. 2 ст. 9 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що нотаріус, як спеціальний об'єкт, здійснює функції державного реєстратора.

Судом встановлено, що при підготовці до посвідчення вищевказаного правочину приватним нотаріусом ОСОБА_9Г Харківського міського нотаріального округу Харківської області були вчинені всі необхідні дії щодо перевірки відсутності заборони відчуження або арешту майна за даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

При цьому будь-які заборони та/або арешти щодо спірного нежилого приміщення, розташованого, як під час перевірки та підготовки до посвідчення вищевказаного правочину, так і під час його безпосереднього укладання та посвідчення були відсутні, що не заперечувалось сторонами у справі під час слухання справи у суді.

При визначенні відповідності чи невідповідності правочину вимогам законодавства слід памятати про вертикальну ієрархію правових норм, відповідно до якої закони мають приорітет над підзаконними нормативними актами, а також про горизонтальну ієрархію, за якою новий закон має приорітет над законом, прийнятим раніше, а спеціальний закон має приорітет над загальним.

Таким чином, згідно з ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 року, обов'язковій державні реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в собі органів місцевого управління, а саме:

1)право власності на нерухоме майно;

2)право володіння; право користування (сервітут); право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис); право забудови земельної ділянки (суперфіцій); право господарського відання; право оперативного управління; право постійного користування та право оренди земельної ділянки; право користування (найму, оренди) будівлею або іншими капітальними спорудами, їх окремими частинами; іпотека; довірче управління майном; інші речові права відповідно до закону;

3)податкова застава, предметом якої є нерухоме майно, та інші обтяження.

Відповідно до п. 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Іншими словами, наявність ухвали Жовтневого районного суду м. Харкова про забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно ОСОБА_4 від 01.07.2015 року, а також обізнаність відповідача про наявність цієї ухвали, не є підставою для розірвання договору купівлі-продажу оспорюваного нерухомого майна від 27.08.2015 року, оскільки фактично на момент вчинення даного правочину обтяження було відсутнє.

Крім того, відповідно до вимог ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання чи оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно позиції Верхового Суду України, що викладена у постанові Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18.12.2003 року «Про судове рішення у цивільній справі» вбачається, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси

інших осіб або державні та суспільні інтереси, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи та інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Враховуючи вищевикладене, аналізуючи надані докази та даючи їм правову оцінку, враховуючи встановлені судом і наведені вище обставини, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що право позивача на час розгляду справи в суді не було порушено, а наявний судовий спір між сторонами у Жовтневому районному суді м. Харкова та виконавчий напис нотаріуса від 28.09.2015 року, який був винесений вже після укладання спірного правочину, не свідчить про те, що укладений між відповідачами договір купівлі-продажу порушив права ОСОБА_6

Враховуючи обставини викладені вище, зібрані у справі докази в їх сукупності, суд дійшов до висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_6 про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна від 27.08.2015 року не знайшли свого підтвердження, а тому задоволенню не підлягають.

Керуючись ст. 10-11, 57-60, 88, 208-209, 212-215 ЦПК України, ст. ст. 202, 203, 204, 205, 209, 210, 215, 234 ЦК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_6 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, про визнання договору купівлі-продажу недійсним відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо воно не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. У разі якщо рішення було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга може бути подана протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Повний текст рішення складений 18 квітня 2016 року.

Суддя Н.В. Якуша