Справа № 236/1860/16-ц
12 серпня 2016 року Краснолиманський міський суд Донецької області у складі:
головуючого судді Шавиріної Л.П.
за участю секретаря Снігирьової О.Ю.
розглянувши у попередньому судовому засіданні в залі суду м. Лиман Донецької області у відсутності сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, яка діє у своїх інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_3, третя особа орган опіки та піклування виконавчого комітету Лиманської міської ради Донецької області, про визнання такими, що втратили право користування житловим приміщенням,
27.07.2016 року позивач звернулася до Краснолиманського міського суду Донецької області з позовом до ОСОБА_2, яка діє у своїх інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_3, третя особа орган опіки та піклування виконавчого комітету Лиманської міської ради Донецької області, про визнання такими, що втратили право користування житловим приміщенням(а.с.3-4).
В судове засідання позивач не з»явилася, про час та місце розгляду справи була попереджена у встановлений спосіб, направила до суду заяву про підтримання позову у повному обсязі, розглянути справу за її відсутності у попередньому судовому засіданні на підставі наданих нею доказів в заочному порядку, позов задовольнити (а.с. 24,28).
Відповідач ОСОБА_2 належним чином в порядку ч.5 ст.74 ЦПК України повідомлена про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з»явилася з невидомих причин(а.с.27).
Третя особа - орган опіки та піклування виконавчого комітету Лиманської міської ради Донецької області, про час та місце розгляду справи повідомлена в порядку ст.74,76 ЦПК України, однак її представник в судове засідання не з»явився з невідомих причин(а.с.25).
З огляду на це, за клопотанням позивача, суд вважає за можливе здійснювати заочний розгляд справи за правилами гл. 8 розділу ІІІ ЦПК України в попередньому судовому засіданні.
Перевіривши та об»єктивно оцінивши надані позивачем докази, суд встановив фактичні обставини та відповідні їм цивільні правовідносини, які регулюються положеннями ст. 41, 92 Конституції України, ст. 15, 16, 321, 328, 391 ЦК України, положеннями Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України від 07.02.2014року № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав".
Відповідно до рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від
Краснолиманської державної нотаріальної контори по реєстру № 2-789 житловий будинок з господарськими спорудами, розташований по АДРЕСА_1 на праві власності належав ОСОБА_4(а.с.7-8).
За життя власник зареєстрував у вказаній садибі відповідача та її дочку, які членами його сім»ї не являлися і з 2014 року житлович будинком не користуються, що підтверджується актом міської ради від 28.03.2016 року(а.с.16-17).
ІНФОРМАЦІЯ_3 року у м. Красний Лиман помер ОСОБА_4.(а.с.15).
Позивачу на підставі цього ж рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 02.02.2016 року належить на праві власності в порядку спадкування житловий будинок з господарськими спорудами, розташований по АДРЕСА_1(а.с.7-9).
Однак власник позбавлений можливості здійснювати свої права в частині володіння та розпорядження вказаним житловим будинком, скористатися пільгами та соціальними виплатами бо до теперішнього часу відповідач не припинила реєстрацію у ньому(а.с.17).
Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікована Законом України від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР (далі Конвенція), зокрема ст. 1 Протоколу № 1 (1952 р.) передбачає право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускає позбавлення особи свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнає право держави на здійснення контролю за використанням власності у відповідності з загальними інтересами або для забезпечення податків, інших зборів чи штрафів.
Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено і у вітчизняному законодавстві України.
Так, відповідно до ч.4 ст. 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом, є однією із загальних засад цивільного законодавства (п. 2 ч.1 ст. 3 Цивільного кодексу України) (далі - ЦК).
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу (ст. 16 ЦК). Судовий захист права власності здійснюється шляхом розгляду позовів про визнання права власності, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право власності та іншим способом, що встановлений законом або договором.
Як роз'яснено в п. 34 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року № 5, право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК).
У відповідності зі ст. 41 Конституції України право власності передбачає можливість власника на свій розсуд володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.
Статтею 328 ЦК України визначені підстави набуття права власності. Правомірність набуття права власності набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі
правочинів. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним.
За приписами ч.1 ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Відповідно до ч.1 ст. 383 ЦК України, власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. За приписами ч.2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.
Відповідно до статті 41 Конституції України та пункту 2 частини 1 статті 3, статті 321 ЦК ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом.
Ураховуючи, що згідно зі статтею 92 Конституції України правовий режим власності визначається виключно законами України, то інші нормативно-правові акти, які обмежують права власника і не мають ознак закону, не підлягають застосуванню.
Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Позивач ОСОБА_1 довела, що нерухоме майно - житловий будинок з господарськими спорудами, розташований по АДРЕСА_1, належить їй на підставах, визначених законом, бо вона володіє ним на підставі рішення суду, яке відповідно до законодавства зареєстровано (а.с. 7-9).
Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Судом беззаперечно встановлено, що відповідач та її малолітня дитина біля двох років не проживають та не користуються спірним житловим будинком, який на праві власності належить позивачу, реєстрацію в ньому не припинили, чим чинять перешкоди у здійсненні позивачем права володіння та розпорядження своїм майном.
Аналізуючи надані позивачем докази, суд приходить до висновку, що в суді знайшло підтвердження того факту, що позивач і відповідач ніколи не проживали спільно в спірному жиловому будинку, не були пов'язані спільним побутом, та не мали взаємних прав та обов'язків, тобто не являлися сім'єю в розумінні положень ст. 3 СК України, угоди між відповідачем та позивачем щодо порядку користування вказаним будинком не було, відповідач відсутній за місцем реєстрації понад 6 місяців і не надав суду жодних заперечинь щодо пред"явленого до нього позову.
Статтями 71,72 ЖК України передбачено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім»ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців і визнання особи такою, що втратила право користування вказаним приміщенням внаслідок її відсутності в ньому понад вказані строки, провадиться в судовому порядку.
Виходячи з положень ст. ст. 16, 391, 386 ЦК України власник має право звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право.
Пунктом 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014 року передбачено, що «при застосуванні положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого.
Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.
Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані (статті 57 - 59 ЦПК), на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки.»
Надані позивачем докази свідчать про те, що відповідач без будь-яких правових підстав чинить перешкоди у здійсненні позивачем свого права власності на будинок, розташований в АДРЕСА_1, і усунути їх в добровільному порядку не бажає, що порушує права та інтереси позивача на державну соціальну допомогу у зв»язку з підвищенням комунальних тарифів.
За таких обставин суд вважає, що позовні вимоги про усунення перешкод у здійсненні позивачем права власності житловим будинком АДРЕСА_1 шляхом визнання відповідача та його малолітньої дитини такими, що втратили право користування жилим приміщенням, обґрунтовані і підлягають задоволенню в повному обсязі.
Керуючись ст.41 Конституції України, ст.ст. 16,317,319, 321, 383,386,391 ЦК України, ст.71,72,150 ЖК України, ст.ст. 10, 11, 60, 212, 214-215, 224 ЦПК України, суд
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, яка діє у своїх інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_3, третя особа орган опіки та піклування виконавчого комітету Лиманської міської ради Донецької області, про визнання такими, що втратили право користування житловим приміщенням задовольнити повністю.
Усунути перешкоди в здійсненні ОСОБА_1 права володіння та розпорядження жилим будинком, розташованим в АДРЕСА_1, визнавши ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, такими, що втратили право проживання у вказаному жилому будинку.
Рішення може бути оскаржено позивачем до Апеляційного суду Донецької області через Краснолиманський міський суд Донецької області у 10-денний строк з моменту його проголошення.

Рішення може бути переглянуто за заявою відповідачів, поданою ними до Краснолиманського міського суду Донецької області у 10-денний строк з моменту отримання його копії.

Суддя