Дата документу 04.08.2016
Справа № 320/3381/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 серпня 2016 року м. Мелітополь

Мелітопольський міськрайонний суд Запорізької області у складі:

головуючого - судді Колодіної Л.В.,

при секретарі - Арифовій Л.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Мелітополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Мелітопольський завод холодильного машинобудування «Рефма» про скасування наказу, стягнення вихідної допомоги та середнього заробітку за час затримки заробітної плати,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про скасування наказу, стягнення вихідної допомоги та середнього заробітку за час затримки заробітної плати. В своєму позові він зазначив, що 14.02.2014 року він був прийнятий на роботу до ПАТ «Мелітопольський завод холодильного машинобудування «Рефма» на посаду охоронника відділу охорони та режиму. Внаслідок систематичного невиконання роботодавцем умов трудового договору, зумовленого невиплатою заробітної плати, 25.04.2016 року позивач звернувся на ім'я голови правління ПАТ «Мелітопольський завод холодильного машинобудування «Рефма» із заявою про звільнення його з роботи згідно ч. 3 ст. 38 КЗпП України, за власним бажанням, у зв'язку з невиконанням власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору з 28.04.2016 року.

28.04.2016 року позивача було звільнено з роботи згідно ч.1 ст. 38 КЗпП України, за власним бажанням, за нібито не конкретизацію фактів невиконання трудового договору по відношенню до нього.

Позивач зазначає, що для звільнення з роботи з підстав передбачених ч. 1 ст. 38 КЗпП працівник повинен попередити про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні, за виключенням поважності причин, які передбачені вказаною статтею. І тому, з наведеного свідчить, що для звільнення у строк, зазначений працівником, тобто раніше двотижневого строку, останній повинен зазначити причину звільнення, про що в даному випадку не може йти і мова, оскільки звільнено його в строк зазначений позивачем, тобто 28.04.2016 року, за відсутності зазначених в заяві підстав визначених ч. 1 ст. 38 КЗпП України.

Відповідні обставини щодо звільнення з точки зору позивача взагалі не ґрунтуються на нормах трудового законодавства, оскільки ч. 3 ст. 38 КЗпП України, чітко визначені підстави для звільнення, і саме по собі ігнорування роботодавцем звільнення за вказаною нормою закону наводить тільки на одне - ухилення від відповідальності, і в даному випадку матеріальної, оскільки відповідно до ст. 44 КЗпП України, при припиненні трудового договору з підстав ч. 3 ст. 38 КЗпП України, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше тримісячного середнього заробітку.

Крім того, в день звільнення - 28.04.2016 року, позивачу не була виплачена заробітна плата, з урахуванням сум вихідної допомоги в розмірі визначеному ст. 44 КЗпП України за порушення роботодавцем законодавства про працю, колективного чи трудового договору.

До того ж, в зв'язку з несвоєчасною виплатою йому заробітної плати, в даному випадку при звільнені, законодавством передбачено виплата середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, тому позивач, з урахуванням уточнень просить скасувати незаконний наказ та змінити формування причини звільнення, стягнути з відповідача на його користь вихідну допомогу та середній заробіток за час затримки заробітної плати.

Ухвалою Мелітопольського міськрайонного суду від 04.08.2016 була прийнята відмова позивача ОСОБА_1 від заявлених вимог в частині стягнення заборгованості по заробітній платі в розмірі 11 871,69 грн. та про стягнення моральної шкоди в розмірі 10 000 грн. та провадження в цій частині вимог позовної заяви - закрито.

Сторони в судове засідання не з'явились.

Від представника позивача ОСОБА_2 до суду надійшла заява про розгляд справи у його відсутність. Вимоги, викладені в позовній заяві, представник позивача просить задовольнити в повному обсязі. Крім того, просить провести розрахунок щодо стягнення середнього заробітку станом на день винесення рішення та стягнути з відповідача на користь позивача сплачений позивачем судовий збір у розмірі 551 грн. 20 коп..

Від представника відповідача Зайцева О.М. до суду надійшла заява про розгляд справи у його відсутності на підставі наданих по справі матеріалів. В його письмовому відзиві на позовну заяву він зазначає, що позовні вимоги позивача не визнає в повному обсязі. Крім того вказує, що позивач начебто писав заяву про звільнення за власним бажанням у зв'язку із порушенням роботодавцем законодавства про працю та умов колективного договору, а його звільнили просто за власним бажанням. Однак цей припис - це норма загальна. Законодавець пов'язує звільнення за цим пунктом із наявністю порушень закону про працю та умов колективного договору з боку власника або уповноваженого ним органу. Зазначає, що просто написати у заяві посилання на ст. 38 ч.3 КЗпП України - недостатньо, щоб звільняти саме за цією статтею, оскільки працівником не наведено та не доведено, які саме порушення законодавства щодо нього відбувалися, у чому вони полягають і якими нормами законодавства обґрунтовані. У п. 1 постанови Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» визначено: «Звернути увагу на необхідність неухильного додержання при розгляді трудових спорів Конституції України, КЗпП України і інших актів законодавства...». Керуючись принципом „презумпції невинуватості", закладеним у ст. 62 Конституції України, саме лише зазначення у заяві звільненим працівником (досить часто який вважає себе скривдженим та ураженим) про невиконання вимог трудового закону або колективного договору ще не свідчить про наявність існування порушень закону з боку власника або уповноваженого ним органу. Так, у п.12 вищезгаданої Постанови Пленуму № 9 вказано, що «по справах про звільнення за ст. 38 КЗпП України суди повинні перевіряти доводи працівника про те, що власник або уповноважений ним орган примусили його подати заяву про розірвання трудового договору...". Оскільки цивільне право (складовою частиною якого є трудове) є правом диспозитивним та паритетним, так би мовити, то так само наявність підстав для звільнення у зв'язку із порушенням чи невиконанням законодавства про працю чи умов колективного договору повинна бути чітко встановлена та/або перевірена компетентним органом або судом, а не лише прийматися на віру лише на підставі заяви про звільнення окремо взятої особи - колишнього працівника. Представник відповідача вказує на те, що жодна конкретна підстава (яка саме норма трудового законодавства, КЗпП України чи іншого нормативно-правового акту порушена, у чому це порушення полягає тощо) Позивачем у заяві не зазначена, а тому таке формулювання не може розцінюватись як підстава для звільнення за ст. 38 ч.3 КЗпП України. Що дійсно вбачається із заяви Позивача - це його прохання звільнити його за власним бажанням, що і було зроблено їхнім підприємством. Звільнення у строк, вказаний працівником, без відпрацювання ним двотижневого терміну представник відповідача не вважає порушенням законодавства, оскільки диспозиція цієї статті надає можливість звільнити працівника і раніше, до спливу двотижневого терміну, а не рівно через два тижні з дня написання працівником заяви про звільнення. Для звільнення за власним бажанням у визначений працівником час достатньо двох умов - його бажання звільнитися (припинити трудові відносини із роботодавцем) і можливості самого працедавця вивільнити робоче місце у той строк, що просить робітник, що і відбулося.

Представник відповідача зазначає, що формулювання ж „вважаю моє звільнення незаконним", оскільки відповідні незаконні дії керівництва ПАТ „РЕФМА" взагалі переходять межі дозволеного..." з точки зору відповідача взагалі не витримує ніякої критики, оскільки звільнення Позивач вважає незаконним, тому що дії керівництва незаконні. А дії керівництва незаконні, тому що вони переходять межі дозволеного. Незаконність дій керівництва нічим не підтверджена (актом перевірки управління праці, постановою державної інспекції з праці про виявлені порушення, будь-яким рішенням суду тощо). Більш того, у наказі (розпорядженні) про звільнення, що складений Відповідачем, Позивач поставив свій підпис, погодившись із вказаним формулюванням звільнення за власним бажанням. При отриманні трудової книжки Відповідач також не висловив жодної незгоди із причиною звільнення та розписався в її отриманні без зауважень. Все це свідчить про те, що намір Позивача був направлений саме на звільнення за власним бажанням, а його безпідставне формулювання у заяві під друк диспозиції ст. 38 ч.3 КЗпП України - не ґрунтується на вимогах чинного законодавства, є безпідставним, недоведеним, та не породжує для Відповідача визначених КЗпП України правових наслідків.

Крім того, вимогу про внесення зміни до трудової книжки ОСОБА_1 про недійсність запису про його звільнення на підставі ст. 38 КЗпПУ..." відповідач також не визнає, оскільки Відповідач сам наполягає, що звільнення відбулося за ст.38 КЗпП України, тільки іншою частиною, а вимагає взагалі відмінити запис про звільнення за тією самою статтею. Вимога про зобов'язання видати наказ про припинення трудових відносин з Позивачем за ст. 38 ч.3 КЗпП України - є похідною від перших двох і також не може бути задоволена через те, що не відповідає приписам ч. 3 ст. 235 КЗпП України, де прямо вказано, що „у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону...". Вимоги, що прописані у ст. 235 КЗпП України, позивач не ставить, він не просить визнати причини звільнення неправильними або не відповідаючими чинному законодавству, не надає суду точне формулювання причини звільнення, яку він вважає правильною та яку вважає за потрібне зазначити у трудовій книжці, обмежившись «зобов'язанням» ПАТ «РЕФМА» виконати умовну дію „внести відповідний запис до трудової книжки". Замість цього, він просить без доказів та належних правових підстав визнати незаконним наказ про його звільнення за ст. 38, ч. КЗпП України, навіть не обґрунтувавши його незаконність, а на підставі цього - зобов'язати ПАТ „РЕФМА" виконати інші дії зобов'язального характеру.

Крім того, вимогу про стягнення суми вихідної допомоги у розмірі 4 822,29 грн. відповідач також не визнає, з огляду на наступне, ця вимога є похідною від перших трьох пунктів резолютивної частини позову, які ще не задоволені і по яким не доведено порушення законодавцем норм трудового законодавства, умов колективного договору, та встановленої судом необхідності визнати звільнення за ст. 38 ч.3 КЗпПУ, що давала б підстави для застосування ст. 44 КЗпПУ про нарахування та виплату вихідної допомоги, крім того, розрахунок, здійснений Позивачем, не вважаємо правильним, оскільки при його розрахунку Позивач посилається на постанову КМУ від 26.09.2001 року № 1266 „Про обчислення середньої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення) для розрахунку виплат за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням", тобто фактично для цілей оподаткування - з нарахованих сум. У даному випадку, на думку ПАТ „РЕФМА", слід брати за основу при розрахунках подібних сум пункт 8, абз. 2 Порядку № 100, де зазначений механізм саме для розрахунку виплат з допомоги.

Вимогу про стягнення середньоденного заробітку за затримку розрахунку при звільненні у розмірі 1 407, 24 грн. відповідач також не визнає, з огляду на наступне. Диспозиція ст. 117 КЗпП України наголошує: „...В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку...". У п. 20 Постанови Пленуму за № 13 від 24.12.1999 року „Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", визначено, що суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Також відповідач зазначає, що заборгованість виникла через складний матеріальний стан підприємства, на рахунки підприємства було накладено арешт, тобто виплати не були здійснені не з вини підприємства, відсутня вина як складова частина складу правопорушення, тому не можна стверджувати, що несвоєчасна виплата заробітної плати сталася з вини ПАТ «РЕФМА».

Суд, врахувавши позицію сторін, вивчивши матеріали справи, дослідивши зібрані по справі докази, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Судом встановлено, що ПАТ «Мелітопольський завод холодильного машинобудування «Рефма», згідно витягу з єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, є юридичною особою, відповідно, належним відповідачем по справі /а.с. 13/.

Згідно копії трудової книжки, позивач ОСОБА_1, наказом №2 від 10.02.2014 р. прийнятий на роботу охоронником відділу охорони та режиму /а.с.7/.

Заявою від 25.04.2016 року ОСОБА_1 просить звільнити його з посади охоронника ПАТ «Рефма» за ч.3 ст.38 КЗпП України, за власним бажанням, у зв'язку з невиконанням власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору з 28 квітня 2016 року /а.с.9/.

Згідно копії трудової книжки, наказом №17 від 28.04.2016 р. позивач звільнений за власним бажанням відповідно ст.38 КЗпП України /а.с.7/.

Згідно копії довідки про заборгованість по заробітній платі від 05.05.2016 року, заборгованість по заробітній платі ОСОБА_1, який працював на ПАТ «Рефма» становить 11 730,31 грн. /а.с.8/.

Постановами державного виконавця ВДВС Мелітопольського міськрайонного управління юстиції ВП №47139955 від 23.04.2015 р., ВП №47139955 від 23.04.2015 р. накладено арешт на кошти, що містяться на всіх рахунках банків АКБ «ІндустріалБанк», ПАТ «Укрсоцбанк», АТ «МетаБанк», АТ «Сбербанк Росії», Філії Запорізького обласного відділення АТ «Ощадбанк», ПАТ «ПУМБ», філії АТ «Укрексімбанк» та належать ПАТ «Мелітопольський завод холодильного машинобудування «Рефма» /а.с.29-36/.

Відповідно до ст. 44 КЗпП України, при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 21 травня 2014 року у справі № 6-33цс14, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року № 13, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України від 22 травня 2013 року № 6-34цс13 для визначення правової підстави розірвання трудового договору за частиною третьою статті 38 Кодексу законів про працю України значення має сам лише факт порушення роботодавцем законодавства про працю, що спонукало працівника до розірвання трудового договору з власної ініціативи, а не поважність чи неповажність причини такого порушення та його істотність.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України від 31 жовтня 2012 року № 6-120цс12 за змістом ст. 38 КЗпП України працівник має право з власної ініціативи в будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір. При цьому строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно. В разі, якщо вказані працівником причини звільнення - порушення працедавцем трудового законодавства (ч. 3 ст. 38 КЗпП України), не підтверджуються, або працедавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору на ч. 1 ст. 38 КЗпП України.

Відповідно до ст. 360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

З урахуванням наявності заборгованості з виплати заробітної плати позивачу, що свідчить про порушення відповідачем трудового законодавства, суд дійшов висновку про наявність підстав для звільнення позивача за ч. 3 ст. 38 КЗпП України.

Відтак, позовні вимоги про зміну формулювання підстав звільнення позивача на звільнення за власним бажанням, у зв'язку з невиконанням власником або уповноваженим ним органу законодавства про працю, умови колективного чи трудового договору, ч. 3 ст. 38 КЗпП України, внесення відповідного запису до трудової книжки позивача підлягають задоволенню.

Заперечення представника відповідача, що звільнення позивача у вказаний ним строк є підтвердженням того, що його звільнили за ч. 3 ст. 38 КЗпП України, а не за ч. 1 ст. 38 КЗпП України суд приймає до уваги, оскільки, дійсно, за відсутності причин, що свідчать про неможливість продовження працівником роботи, сторони трудового договору вправі домовитися про будь-який строк звільнення після подання працівником заяви в межах двотижневого строку.

Посилання представника відповідача на те, що вини підприємства у невиплаті заробітної плати позивачу немає, так як всі їх рахунки арештовані, судом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки хоча представник відповідача надав копії постанов про арешт коштів ПАТ «Мелітопольський завод холодильного машинобудування «Рефма», жодних доказів на підтвердження того, що відповідач вживав всіх можливих заходів з метою своєчасної виплати позивачу його заробітної плати, але такі заходи виявилися безрезультатними, представником відповідача суду не надано. Крім того, зазначені обставини не звільняють відповідача від обов'язку виконувати свої зобов'язання щодо своєчасної виплати працівникам заробітної плати.

Згідно зі ст. 2 Закону України «Про оплату праці» в структуру заробітної плати входять компенсаційні виплати. Компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з затримкою термінів її виплати передбачена ст. 34 Закону України «Про оплату праці» та проводиться в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Згідно з порядком, затвердженим постановою № 100 від 8 лютого 1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні, а середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки.

Відповідно до постанови КМУ від 26.09.2001 року № 1266 «Про обчислення середньої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення) для розрахунку виплат за загальнообов'язковим державним соціальним страхування», середньоденна заробітна плата (дохід, грошове забезпечення) обчислюється шляхом ділення нарахованої за розрахунковий період заробітної плати, з якої сплачувалися страхові внески на кількість відпрацьованих робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Як зазначено вище, згідно довідки ПАТ «Рефма» від 05.05.2016 року заробітна плата позивача на підприємстві за останні два місяці роботи, передуючі звільненню, тобто за лютий та березень поточного року становить: 1 588,70 грн. та 1626,16 грн. відповідно.

І тому, згідно вказаного Порядку, розмір середньомісячної заробітної плати становить (1 588,70 + 1626,16) : 2 = 1 607,43 грн., а вихідна допомога - (1607,43 х 3) - 4822,29 грн.

Розмір середньоденної заробітної плати, з урахуванням позмінної роботи охоронника (доба через три), що в свою чергу становить повноцінний робочий тиждень та складає за два останні робочі місяці - 44 робочі дні: (1 588,70 + 1626,16) : 44 = 73,06 грн. і таким чином, розмір компенсації середньоденного заробітку за час затримки заробітної плати, з урахуванням терміну прострочення виплати - 70 робочий день (з 29.04.2016 р. по 04.08.2016 р.) - (73,06 х 70) = 5114,20 грн.

Враховуючи те, що незважаючи на заяву позивача про звільнення його за ч. 3 ст. 38 КЗпП України, позивача звільнено за власним бажанням, хоча відповідач не мав права у даному випадку самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору, наявність заборгованості з виплати заробітної плати позивачу, що свідчить про порушення відповідачем трудового законодавства, суд дійшов висновку про зміну формулювання звільнення ОСОБА_1 зі ст.38 КЗпП України на ч.3 ст.38 КЗпП України у зв'язку з порушенням роботодавцем законодавства про працю, зобов'язавши ПАТ «Мелітопольський завод холодильного машинобудування «Рефма» внести відповідний запис у трудову книжку, а також стягнути вихідну допомогу на підставі ст. 44 КЗпП України та середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні на підставі ст. 117 КЗпП України.

Відповідно до ст. 88 ЦК України, судові витрати присуджуються пропорційно до розміру задоволення позовних вимог, а тому підлягає стягненню з відповідача на користь позивача документально підтверджений сплачений позивачем судовий збір в розмірі 551 гривень 20 копійок /а.с.45/.

Керуючись ст.ст.44,116,117 КЗпП України, Законом України „Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати" від 19 жовтня 2000р., п.20 Постановою Пленуму Верховного суду України „Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" №13 від 24 грудня 1999р., Постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08 лютого 1995р. „Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати", ст.ст. 10, 11, 209, 212, 214, 215, 218 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Мелітопольський завод холодильного машинобудування «Рефма» про скасування наказу, стягнення вихідної допомоги та середнього заробітку за час затримки заробітної плати - задовольнити частково:

Змінити формулювання звільнення ОСОБА_1 зі ст.38 КЗпП України на ч.3 ст.38 КЗпП України у зв'язку з порушенням роботодавцем законодавства про працю. Зобов'язати Публічне акціонерне товариство «Мелітопольський завод холодильного машинобудування «Рефма» внести відповідний запис у трудову книжку.

Стягнути з ПАТ «Мелітопольський завод холодильного машинобудування «Рефма», розташованого за адресою: м. Мелітополь, вул. Профінтерна, 15, , на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП - НОМЕР_1, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1, вихідну допомогу в розмірі 4 822 /чотири тисячі вісімсот двадцять дві/ грн. 29 коп. та суму середньоденного заробітку за час затримки виплати заробітної плати в сумі 5 114 / п'ять тисяч сто чотирадцять/ грн. 20 коп., а всього 9 936 /дев'ять тисяч дев'ятсот тридцять шість/ грн. 49 коп., без утримання податків, обов'язкових зборів і платежів.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ПАТ «Мелітопольський завод холодильного машинобудування «Рефма», розташованого за адресою: м. Мелітополь, вул. Профінтерна, 15, , на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП - НОМЕР_1, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1, судовий збір в сумі 551 /п'ятсот п'ятдесят одна/ грн. 20 коп..

Апеляційну скаргу на рішення може бути подано до апеляційного суду Запорізької області через Мелітопольський міськрайонний суд протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Л.В. Колодіна