Справа №577/1647/16-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 22-ц/788/1197/16 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 липня 2016 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Сибільової Л. О.,

суддів - Дубровної В. В. , Лузан Л. В.

за участю секретаря судового засідання - Назарової О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Сумської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 26 травня 2016 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа виконавчий комітет Конотопської міської ради, про усунення перешкод у користуванні квартирою та вселення,

в с т а н о в и л а :

12 квітня 2016 року позивач звернулась до суду з зазначеним позовом, мотивуючи вимоги тим, що з відповідачем ОСОБА_4 вона перебувала у фактичних шлюбних відносинах з 2007 року. 08 серпня 2009 року вони зареєстрували шлюб у відділі реєстрації актів цивільного стану по місту Конотопу Конотопського міськрайонного управління юстиції Сумської області, актовий запис № 309.

Від шлюбу вони мають неповнолітніх дітей: сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1; Даніїла, ІНФОРМАЦІЯ_2; ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3.

Після реєстрації шлюбу вона була зареєстрована у ІНФОРМАЦІЯ_4. В цій квартирі згодом були зареєстровані їх діти.

Фактично з весни 2009 року вони проживали в ІНФОРМАЦІЯ_5, яка належить матері чоловіка - відповідачці ОСОБА_5, яка вказану квартиру їм надала для постійного проживання як членам своєї сімї без будь-якої плати за користування нею. У вказаному приміщенні вони з чоловіком зробили капітальний ремонт, придбали меблі та побутову техніку.

23 лютого 2016 року відповідач ОСОБА_4 завдав їй тілесних ушкоджень та вигнав із вказаної квартири, де вони мешкали протягом тривалого часу. У звязку з цим вона змушена була тимчасово найняти житло, де на даний час проживає разом з дітьми.

Вона намагалася вирішити мирним шляхом конфліктну ситуацію з відповідачами щодо свого проживання разом з дітьми у спірній квартирі, однак це не дало бажаних результатів. При зверненні за допомогою до органу опіки та піклування - Конотопської міської ради, Конотопського відділу поліції їй рекомендовано звернутися до суду.

Посилалась на ч. ч. 1, 4 ст. 47, ч. 3 ст. 51 Конституції України, згідно яких кожен має право на житло; ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду; сімя, дитинство охороняються державою.

Зазначала, що, відповідно до ч. 7 ст. 7 СК України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обовязковість яких надана ОСОБА_8 України.

Вказувала, що згідно ст. ст. 10, 11 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права, прийнятого 16 грудня 1966 року Асамблеєю ООН, ратифікованого Указом Президії Верховної ОСОБА_8 УРСР від 19 жовтня 1973 року № 2148-VІІІ, держави, які беруть участь у цьому Пакті, визнають, що особливих заходів охорони і допомоги має вживатися щодо всіх дітей і підлітків без будь-якої дискримінації за ознакою сімейного походження чи за іншою ознакою, визнають право кожного на достатній життєвий рівень для нього і його сім ї, що включає достатнє харчування, одяг і житло, і на неухильне поліпшення умов житла; держави-учасниці вживуть належних заходів щодо забезпечення здійснення цього права.

Зазначала, що згідно ст. 24 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, прийнятого 16 грудня 1966 року Генеральною Асамблеєю ООН, ратифікованого Указом Президії Верховної ОСОБА_8 УРСР від 19 жовтня 1973 року № 2148 VIII, кожна дитина має право на такі засоби захисту, які є необхідними в її становищі, як малолітньої, з боку її сім"ї, суспільства і держави.

Як на правову підставу для задоволення позову посилалась на Конвенцію про права дитини, ратифіковану Постановою Верховної ОСОБА_8 України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, яка набула чинності для України 27 вересня 1991 року, в Преамбулі якої зазначено, що ООН в Загальній декларації прав людини проголосила, що діти мають право на особливе піклування і допомогу, сімї як основному осередку суспільства і природному середовищу для зростання і благополуччя всіх її членів і особливо дітей мають бути надані необхідний захист і сприяння; в Декларації прав дитини зазначено, що «дитина, внаслідок її етичної і розумової незрілості, потребує спеціальної охорони і піклування, включаючи належний правовий захист».

Вказувала, що статтями 1, 3 Конвенції визначено, що для цілей цієї Конвенції дитиною є кожна людська істота до досягнення 18-річного віку, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Посилаючись також на ст. ст. 2, 4 Конвенції, згідно яких держави-учасниці поважають і забезпечують всі права, передбачені цією Конвенцією, за кожною дитиною, яка перебуває в межах їх юрисдикції, вживають всіх необхідних законодавчих, адміністративних та інших заходів для здійснення прав, визнаних у цій Конвенції, зазначала, що положення Конвенції дають суду можливість при розгляді справи захистити права дитини; важливим є не лише дотримання особистих прав дитини, але й виконання батьками своїх обов"язків по матеріальному утриманню дитини, забезпеченню житлом, що, зокрема, виявляється в забезпеченні малолітньої дитини необхідними для її життя та виховання благами, законодавче закріплення цих обов'язків спрямоване на забезпечення захисту дитини, яка самостійно, як правило, нездатна забезпечити свої права.

Позивачка посилалась на ст. ст. 2, 3 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", відповідно до яких реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України або підставою для їх обмеження; вільний вибір місця проживання чи перебування - право громадянина України, а також іноземця та особи без громадянства, які на законних підставах перебувають на території України, на вибір адміністративно-територіальної одиниці, де вони хочуть проживати чи перебувати; місце перебування - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік; місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає постійно або тимчасово.

При цьому згідно ст. 3 Закону в редакції, що діяла на час вселення позивача до спірного житла, місце проживання - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік.

Зазначала, що в ч. ч. 1, 4 ст. 156, ст. 160 ЖК України визначено, що члени сім"ї власника житлового будинку квартири, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням; до членів сімї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу (дружина, їх діти, батьки); члени сімї наймача, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму.

Як на правову підставу обгрунтування своїх вимог позивач посилалась також на ч. 2 ст. 3 СК України, згідно якої дитина належить до сімї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає, та на ч. 4 ст. 29 ЦК України, яка передбачає, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає.

Зазначала, що, відповідно до ч. 2 ст. 18, ч. 3 ст. 11 Закону України "Про охорону дитинства", діти - члени сім"ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем; батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей; предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Відповідачі, всупереч вимогам діючого законодавства України, позбавили її разом з неповнолітніми дітьми як членів своєї сім"ї права користування квартирою № 89 по вул. Г.Тхора, 86 в м. Конотопі.

Просила усунути перешкоди у користуванні квартирою № 89 по вул. Г.Тхора, 86 в м. Конотопі шляхом вселення її разом з неповнолітніми дітьми: ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1; ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3, у вказану квартиру; зобовязати відповідачів не чинити їй разом з дітьми перешкоди у користуванні квартирою №89 по вул. Г.Тхора, 86 в м. Конотопі та надати їй ключі від квартири.

Рішенням Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 26 травня 2016 року відмовлено ОСОБА_3 в задоволенні позову.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позов.

Зазначає, зокрема, що суд першої інстанції залишив поза увагою ті обставини, що фактично з 2009 року вона разом з чоловіком ОСОБА_4 з дозволу власника квартири ОСОБА_5 проживали в ній безкоштовно, безстроково, зробили за власні кошти капітальний ремонт, повністю обладнали меблями, побутовою технікою та предметами домашнього вжитку.

Відповідач ОСОБА_4 є її чоловіком та батьком їх трьох дітей, він вигнав її разом з дітьми із спірної квартири, поміняв замки у вхідних дверях, продовжує там проживати по даний час.

Таким чином, відповідачі, всупереч вимогам діючого законодавства України позбавили її разом з неповнолітніми дітьми як членами сімї, права користування квартирою №89 по вул. Г.Тхора, 86 в м. Конотоп.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача та її представника, які підтримали скаргу з мотивів, в ній викладених, відповідача ОСОБА_5, яка заперечує проти скарги та вважає рішення суду вірним, хоча при цьому заперечує і проти набуття позивачкою та її дітьми права користування квартирою, в якій вони зареєстровані, на що послався суд першої інстанції, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним та обгрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду не відповідає вказаним вимогам процесуального закону.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка, яка проживала в спірній квартирі, була зареєстрована з 30 вересня 2009 року за іншою адресою: АДРЕСА_1, власником якої є її свекор ОСОБА_11 чоловік відповідачки ОСОБА_5, за усною домовленістю з якою подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_4 помінялися квартирами і проживали без реєстрації за адресою: АДРЕСА_2.

Таким чином, за висновком суду, позивачка ОСОБА_3 має відношення як член сімї власника до житла за адресою: АДРЕСА_1, де вона зареєстрована, але не там, де проживала без законних підстав.

Проте такі висновки суду не відповідають обставинам справи та вимогам матеріального та процесуального права.

З матеріалів справи вбачається, що з 08 серпня 2009 року позивач ОСОБА_3 та відповідач ОСОБА_4 перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають трьох неповнолітніх дітей: синів ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, Даніїла, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 6-10).

Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 28 травня 2005 року, квартира АДРЕСА_3 , в якій проживала позивачка з чоловіком та дітьми, належить на праві приватної власності відповідачці ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право на спадщину серії ВСА № 095606, виданого 07 лютого 2005 року Конотопською держнотконторою за реєстровим № 1-71 ( а.с.20).

Згідно довідки ЖБК «Червоний металіст» №12 від 27 квітня 2016 року чоловік відповідачки ОСОБА_5 ОСОБА_11 є членом ЖБК «Червоний металіст» за адресою вул. Висока, буд. 27. Він в повному обсязі сплатив грошові внески за квартиру №70 вказаного будинку, повна вартість якого станом на 29 січня 1992 року складала 8 171 крб. (а.с. 46).

З свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 1 червня 2004 року, виданого виконавчим комітетом Конотопської міської ради, та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 11 червня 2004 року вбачається, що свекор позивачки ОСОБА_11 є власником двокімнатної квартири АДРЕСА_4, житловою площею 28,8 кв. м (а.с. 44 - 45).

Згідно довідки центру надання адміністративних послуг № 2718 від 18 квітня 2016 року відповідач ОСОБА_5 зареєстрована за адресою ІНФОРМАЦІЯ_6, де фактично проживали з 2009 року позивачка з чоловіком та дітьми (а.с.21, 25).

Згідно довідки ТОВ ЖЕД «Південна» № 389 від 03 березня 2016 року, довідки центру надання адміністративних послуг № 2717 від 18 квітня 2016 року, паспорта позивачки, відомостей, наданих адресно довідковим підрозділом територіального органу ДМС України, за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані позивач ОСОБА_3, її чоловік ОСОБА_4, їх неповнолітні діти ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, Даніїл, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3, свекор позивачки батько відповідача ОСОБА_11 (а.с. 6, 11, 22, 25).

Сторони підтвердили, що в квартирі АДРЕСА_4 фактично проживають ОСОБА_11 та його дружина - відповідачка ОСОБА_5, а в квартирі АДРЕСА_3 з 2009 року проживали позивачка, її чоловік та їх троє дітей. На сьогодні позивачка винаймає для себе та для дітей житло в м. Конотопі.

Згідно висновку Конотопського відділу поліції від 10 березня 2016 року про результати розгляду заяви ОСОБА_3 від 2 березня 2016 року з приводу заміни чоловіком ОСОБА_4 замків на вхідних дверях до квартири АДРЕСА_5, в якій вони спільно проживали, ОСОБА_3 посилалась на те, що 23 лютого 2016 року між ними виникла сварка, в ході якої вона отримала від нього тілесні ушкодження, тимчасово проживає у подруги, троє неповнолітніх дітей тимчасово проживали у батьків чоловіка в АДРЕСА_1. Вона 24 лютого 2016 року вирішила навідатись до квартири за належними їй речами і виявила, що вхідний замок на дверях замінений. Оскільки ОСОБА_4 змінив замок, вона не має змоги забрати свої речі та користуватись ними.

При проведенні перевірки її чоловік ОСОБА_4 пояснив, що мешкає в квартирі АДРЕСА_6 один, квартира належить його матері ОСОБА_5 Після сварки з дружиною його мати змінила замок в дверях квартири. Речі ОСОБА_3 ніхто не забороняє забрати, проте мати не бажає, щоб вона приходила в квартиру одна. Неодноразово домовлялись з дружиною віддати належні їй речі в присутності власниці квартири, проте ОСОБА_3 жодного разу не приїхала.

Позивачці відділ поліції повідомив про відсутність ознак кримінального чи адміністративного правопорушення, вважаючи, що між сторонами виник цивільно-правовий спір (а.с. 12, 13).

З повідомлення Конотопського відділу поліції від 10 червня 2016 року вбачається, що в журналі єдиного обліку заяв і повідомлень громадян про вчинені кримінальні правопорушення зареєстровано два звернення позивачки від 3 і 23 лютого 2016 року про спричинення їй ОСОБА_4 тілесних ушкоджень (а.с.62).

Частиною 4 ст. 29 ЦК України передбачено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів), або одного з них, з ким вона проживає.

Статтею 379, ч. 1 ст. 382,ч. 1 ст. 383 ЦК України визначено, що житлом особи фізичної є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.

Квартирою є ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання.

Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Частина 1 ст. 405 ЦК України передбачає, що члени сімї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

В ч. ч. 1, 2, 4 ст. 156 ЖК України визначено, що члени сім"ї власника житлового будинку, квартири, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

За згодою власника будинку (квартири) член його сімї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сімї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

До членів сім"ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Частиною 2 ст.64 ЖК України передбачено, що до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки.

В ч. 2 ст. 3 СК України вказано, що сімю складають особи, які спільно проживають, повязані спільним побутом, мають взаємні права та обовязки.

Дитина належить до сім"ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає.

Відповідно до ч. 7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов"язковість яких надана ОСОБА_8 України.

Згідно ст. ст. 10 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права, прийнятого 16 грудня 1966 року Асамблеєю ООН, ратифікованого Указом Президії Верховної ОСОБА_8 УРСР від 19 жовтня 1973 року № 2148-VІІІ, держави, які беруть участь у цьому Пакті визнають, що особливих заходів охорони і допомоги має вживатися щодо всіх дітей і підлітків без будь-якої дискримінації за ознакою сімейного походження чи за іншою ознакою; держави, які беруть участь у цьому Пакті, визнають право кожного на достатній життєвий рівень для нього і його сімї, що включає достатнє харчування, одяг і житло, і на неухильне поліпшення умов житла; держави-учасниці вживуть належних заходів щодо забезпечення здійснення цього права.

Згідно ст. 24 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, прийнятого 16 грудня 1966 рок Генеральною Асамблеєю ООН, ратифікованого Указом Президії Верховної ОСОБА_8 УРСР від 19 жовтня 1973 року № 2148 VIII, кожна дитина має право на такі засоби захисту, які є необхідними в її становищі, як малолітньої, з боку її сім"ї, суспільства і держави.

Відповідно до Преамбули Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної ОСОБА_8 України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, яка набула чинності для України 27 вересня 1991 року, зазначено, що ООН в Загальній декларації прав людини проголосила, що діти мають право на особливе піклування і допомогу, сімї як основному осередку суспільства і природному середовищу для зростання і благополуччя всіх її членів і особливо дітей мають бути надані необхідний захист і сприяння; в Декларації прав дитини зазначено, що «дитина, внаслідок її етичної і розумової незрілості, потребує спеціальної охорони і піклування, включаючи належний правовий захист».

Статтями 1 4 Конвенції визначено, що для цілей цієї Конвенції дитиною є кожна людська істота до досягнення 18-річного віку, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів; держави-учасниці поважають і забезпечують всі права передбачені ціею Конвенцією за кожною дитиною, яка перебуває в межах їх юрисдикції, вживають всіх необхідних законодавчих, адміністративних та інших заходів для здійснення прав, визнаних у цій Конвенції.

Згідно положень ст. ст. 2, 3 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України або підставою для їх обмеження; вільний вибір місця проживання чи перебування - право громадянина України, а також іноземця та особи без громадянства, які на законних підставах перебувають на території України, на вибір адміністративно-територіальної одиниці, де вони хочуть проживати чи перебувати; місце перебування - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік; місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини (в редакції Закону від від 10 грудня 2015 року).

Згідно ст. 3 зазначеного Закону в редакції, що діяла на час вселення позивачки з дітьми до спірного житла, місцем проживання вважалась адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік.

В редакції ст. 3 Закону, яка діяла до 10 грудня 2015 року, місцем проживання вважалось житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає постійно або тимчасово.

В ч. 3 ст. 11, ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що батько і мати мають рівні права та обвязки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обовязком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Діти члени сімї наймача або власника житла жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Згідно ст. ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Вищенаведені обставини справи, встановлені на підставі наявних в справі доказів, наведені норми матеріального та процесуального права дають підстави вважати про доведеність позивачкою своїх позовних вимог та необґрунтованість висновків суду про відмову у задоволенні позову.

З доказів у справі вбачається, що відповідач ОСОБА_5 є власником спірної квартири в порядку спадкування, а кооперативна квартира, власником якої є її чоловік ОСОБА_11, набута ними спільно під час шлюбу, про що вона пояснила в засіданні апеляційного суду, в звязку з чим вона вважає себе, відповідно до закону, співвласником і цієї квартири, де зареєстрована позивачка з дітьми, чоловіком та свекром.

Таким чином, відповідачка ОСОБА_5, відповідно до положень наведених норм матеріального права, зокрема, ст. ст. 383, 405 ЦК України, як фактичний власник двох квартир, за згодою з чоловіком ОСОБА_11 як співвласником другої квартири, фактично сама встановила такий порядок користування належним їй житлом, незалежно від місця реєстрації членів сімї в ньому, за якого вона без реєстрації за фактичним місцем проживання з чоловіком фактично проживає в ІНФОРМАЦІЯ_7, а сина з невісткою і їх трьома неповнолітніми дітьми як членів своєї сімї поселила в спірну квартиру, які проживають там без реєстрації.

Як пояснили сторони в засіданні апеляційного суду, обидві квартири фактично знаходяться в будинках в одному дворі.

Відповідачі не спростували доводів позивачки про те, що спірна квартира була надана позивачці, її чоловікові та дітям для їх постійного проживання як членам сімї без будь-якої плати за користування нею, без укладення договору найму, не доводили, що вселення в спірну квартиру відбулось на підставі інших умов.

Частиною 1 ст. 319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідачі не надали доказів набуття позивакою та її дітьми іншого статусу при вселенні їх в спірну квартиру, ніж для постійного проживання як членів сімї власника житла, а тому доводи відповідача ОСОБА_5 про те, що позивачка, відповідно до ч. 2 ст. 64 ЖК України, не є членом її сімї, а є членом сімї її сина, і не має права на проживання в квартирі, є безпідставними.

Договір найму спірного житла не укладався, відповідно до ст. 158 ЖК України, зареєстрований у виконавчому комітеті міської ради не був.

Тривалий час фактичного проживання в спірній квартирі, відсутність доказів про те, що позивачка з дітьми була вселена до неї на інших, чим постійне проживання як членів сімї, умовах, та обставина, що в квартирі по вул. Високій, де вони зареєстровані, позивачка з дітьми та чоловіком після реєстрації шлюбу ніколи не проживали, туди не вселялись, свідчить про те, що позивачка та її діти набули права користування спірною квартирою як члени сімї власника цього житла за її згодою, яка сама встановила такий порядок користування належним їй житлом у вигляді двох квартир.

З огляду на зазначене, висновок суду про те, що позивачка «має відношення як член сімї власника до житла», де вона зареєстрована, куди вона і її чоловік та діти ніколи не вселялись, є безпідставним, оскільки реєстрація місця проживання або її відсутність не можуть бути умовою реалізації права на користування житлом, набуте у встановленому законом порядку.

З огляду на зазначене акти обстеження умов проживання за обома адресами, в яких зазначено про місце проживання сторін у справі за місцем їх реєстрації не відповідають дійсності (а.с.47 48).

Не спростували відповідачі і тієї обставини, що позивачка є сиротою, вона і її неповнолітні діти іншого житла не мають.

Колегія суддів вважає безпідставними доводи відповідача ОСОБА_5 про те, що вона не заперечує проти проживання в належному їй житлі двох менших онуків та не заперечує проти спілкування в такому випадку з ними позивачки, проти проживання якої та її старшого сина в спірній квартирі відповідач заперечує.

Згідно принципів 4, 6, 7 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, дитині мають належати права на здоровий ріст та розвиток, належне харчування, житло, розваги, медичне обслуговування; дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матірю.

Відповідачі не спростували тієї обставини, що не пускають позивачку і її дітей до спірної квартири, змінили там замки, позбавивши позивачку з дітьми доступу до квартири, а тому її та дітей право на користування вказаним житлом підлягає захисту шляхом вселення та зобовязання відповідачів надати їй ключі від спірної квартири.

За таких обставин, оскаржуване рішення суду першої інстанції не можна визнати законним та обґрунтованим, оскільки воно не відповідає нормам матеріального та процесуального права, обставинам справи, а тому його слід скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позову з зазначених вище підстав.

В звязку з скасуванням рішення і задоволенням позову на підставі ст. 88 ЦПК України з відповідачів на користь позивачки підлягає стягненню в дольовому порядку судовий збір, сплачений при зверненні з позовом до суду і при оскарженні рішення суду в сумі по 579 гр. з кожного.

Згідно п. п. 3, 4 ч.1, ч. ч. 2, 3 ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права; невідповідність висновків суду обставинам справи, норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню; порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 26 травня 2016 року в даній справі скасувати.

Позов ОСОБА_3 задовольнити.

Усунути перешкоди у користуванні квартирою № 89 по вул. Генерала Тхора, 86 в м. Конотоп Сумської області, вселити ОСОБА_3 з дітьми ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_8, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3, в зазначену квартиру АДРЕСА_7.

Зобовязати ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не чинити ОСОБА_3 та неповнолітнім дітям ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_7 перешкоди у користуванні квартирою №89 по вул. Генерала Тхора, 86 в м. Конотоп Сумської області і надати ОСОБА_3 ключі від зазначеної квартири.

Стягнути з ОСОБА_4 і ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 судовий збір в сумі по 579 гр. з кожного.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий -

Судді -