Ухвала

іменем україни

14 вересня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Леванчука А.О., Парінової І.К.,

Ситнік О.М., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення аліментів на утримання дітей, за касаційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 - на заочне рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 27 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 15 січня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом, у якому просила стягнути з відповідача на свою користь аліменти на утримання трьох дітей: ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1; ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2; ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_3, у розмірі 700 грн на кожну дитину, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Свої вимоги ОСОБА_3 обґрунтовувала тим, що вона разом із відповідачем перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано 15 липня 2008 року, мають трьох спільних дітей: ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1; ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2; ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_3. Зазначила, що діти перебувають на її утриманні та проживають разом із нею, а відповідач не надає належної допомоги на утримання дітей. Їй відомо, що він працює на меблевому заводі в м. Мукачево, але довідки про це не може надати. Просила стягнути з відповідача аліменти на утримання дітей у розмірі 700 грн на кожну дитину, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Заочним рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 27 листопада 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 15 січня 2016 року, у задоволенні позову відмовлено.

Вирішено питання про судові витрати.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_5 - просить скасувати судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на наступне.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається в апеляційному суді за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом.

Проте судові рішення не відповідають зазначеним нормам процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, із висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із недоведеності та необґрунтованості заявлених позовних вимог, оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження зазначених у позові обставин.

Зокрема, суд виходив із того, що позивачем не доведено факту проживання дітей із нею, факту ухилення відповідача від утримання дітей, обставин щодо отримання відповідачем доходу та інших обставин, визначених ст. 182 СК України.

При цьому суд дійшов висновку, що відсутність відомостей про те, чи працює відповідач і чи отримує регулярний дохід, позбавляє суд можливості вирішити питання щодо стягнення з нього аліментів у частці від заробітку чи у твердій грошовій сумі.

Однак із вказаними висновками погодитися не можна, виходячи з такого.

Відповідно до ст. 180 СК Українибатьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно з роз'ясненнями, наданими Пленумом Верховного Суду України у п. 17 постанови від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом.

За правилами ч. 3 ст. 181 СК України аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (ст. 183 цього Кодексу) або в твердій грошовій сумі (ст. 184 СК України) і виплачуються щомісячно.

Відповідно до ст. 182 СК України при призначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров'я та матеріальне становище дитини, стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, інші обставини, що мають істотне значення.

Статтею 55 Конституції України установлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Аналогічні положення містяться у ч. 1 ст. 15 ЦК України та ст. 3 ЦПК України.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно з ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Статтею 57 ЦПК України установлено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Однак усупереч викладеному суд помилково не взяв до уваги зазначені у позовній заяві обставин справи, а саме: про те, що після розлучення із відповідачем діти залишилися проживати разом із нею та перебувають на повному її утриманні; що відповідач не надає ніякої матеріальної допомоги на утримання дітей, чим порушив зазначені норми процесуального права.

Дійшовши висновку про те, що позивачем не доведено факту проживання дітей із нею, факту ухилення відповідача від утримання дітей, обставин щодо отримання відповідачем доходу та інших обставин, визначених ст. 182 СК України, суд залишив поза увагою те, що у справі відсутні заперечення відповідача, як письмові, так і усні під час судового засідання, щодо невизнання цих обставин та невстановлення зазначених фактів; на порушення вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд не сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин справи щодо витребування відомостей про працевлаштування відповідача.

Оскільки суди першої й апеляційної інстанцій порушили норми процесуального права, зокрема вимоги ст. ст. 212-215 ЦПК України, що призвело до неможливості встановити фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, тому колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково, а ухвалені у справі судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій - скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав, передбачених ч. 2 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 - задовольнити частково.

Заочне рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 27 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 15 січня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляду до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: А.О. Леванчук

І.К.Парінова

О.М.Ситнік

О.В.Ступак