Справа № 712/2-1048/11
У Х В А Л А

Іменем України

16 травня 2016 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Закарпатської області в складі:

головуючого - судді Куштана Б.П. (доповідача),

суддів: Мацунича М.В. і Панька В.Ф.,

при секретарі: Терпай С.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 22 грудня 2015 р. за позовом публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, -

в с т а н о в и л а :

У червні 2010 р. Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «ПриватБанк» (надалі - Банк) звернулося у суд із указаним позовом у червні 2010 р. (т.1, а.с.119).

Просило:

- у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № MKT7GA00000092 від 13.07.07 р. у розмірі 97192.20 доларів США звернути стягнення на будинок загальною площею 181.4 кв. м, який розташований за адресою: АДРЕСА_1, шляхом продажу Банком із укладенням із іншою особою-покупцем, із отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, а також наданням позивачу всіх повноважень необхідних для продажу;

- виселити відповідачів із іпотечного будинку;

- стягнути з відповідачів судові витрати.

На обґрунтування Банк зазначав, що 13.07.07 р. уклав із ОСОБА_3 кредитний договір, за яким остання отримала 111250 доларів США під 11.04 % річних і кінцевим терміном повернення кредитних коштів - не пізніше 12.07.2017 р. У забезпечення виконання кредитного зобов'язання Банк та ОСОБА_2 уклали договір іпотеки належного останньому житлового будинку загальною площею 181.4 кв. м, який розташований за адресою: АДРЕСА_1.

Належним чином відповідачка не виконувала узятих на себе зобов'язань за кредитним договором, порушувала повернення чергової частини суми кредиту, внаслідок чого станом на 02.06.09 р. утворилася заборгованість на загальну суму 97192.20 доларів США, із яких:

- 89777.40 доларів США - заборгованість за кредитом;

- 2752.314 доларів США - заборгованість про відсотках;

- 3.01 доларів США - пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором;

- 32.85 доларів США - штраф (фіксована частина);

- 4626.64 доларів США - штраф (процентна складова).

Справа розглядалася повторно.

Останнім рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 22.12.15 р. позов задоволено частково: в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором у розмірі 97192.20 доларів США звернуто стягнення на предмет іпотеки; стягнуто з ОСОБА_2 на користь позивача 1700 судових витрат і 30 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи. У задоволенні позову про виселення відмовлено. Зупинено виконання рішення суду на час дії ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03.06.14 р. (т.2, а.с.240-244).

У апеляційній скарзі та в судовому засіданні Банк просить скасувати це рішення у частині відмови у виселенні відповідачів та ухвалити нове про задоволення позову в цій частині. Доводить про неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, та порушення норм матеріального права. Указує, що питання надання іншого житла не відноситься до обов'язку Банку, суд першої інстанції не перевірив наявність вільних приміщень з фондів житла для тимчасового проживання у м. Ужгороді; предмет іпотеки відноситься до приватного житлового фонду, а тому і користування цим житловим приміщенням регулюється положеннями Глави 6 ЖК УРСР (ст.ст. 150-174), а не Главою 2 ЖК УРСР (ст.ст. 61-117), на яку послався суд першої інстанції.

Суд першої інстанції, відмовляючи у виселенні, виходив із того, що іпотечний будинок, не придбаний за рахунок отриманих кредитних коштів, у зв'язку із чим відсутні передбачені законом підстави для виселення мешканців із зазначеного будинку без надання їм іншого постійного житла.

Апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення - залишенню без змін, із таких мотивів.

За правилами частини 1 статті 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги зводяться до незаконності рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволення позову про виселення відповідачів із іпотечного будинку.

Як видно із матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 13.07.07 р. Банк і ОСОБА_3 уклали кредитний договір № MKT7GA00000092 (надалі - Кредитний договір), за яким остання отримала 111250 доларів США під 11.04% річних із кінцевим терміном повернення кредитних коштів - не пізніше 12.07.17 р. У забезпечення виконання кредитного зобов'язання Банк і ОСОБА_2 уклали договір іпотеки належного останньому житлового будинку загальною площею 181.4 кв. м, який розташований за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідачка належним чином не виконувала узятих на себе зобов'язань за Кредитним договором, унаслідок чого станом на 02.06.09 р. утворилася заборгованість на загальну суму 97192.20 доларів США.

Згідно з договором іпотеки предмет іпотеки належить іпотекодавцю на праві власності на підставі договору про поділ нерухомого майна від 08.08.06 р. № 2965, посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Малинич Н.А., зареєстрованого в КП «Ужгородське міжрегіональне БТІ», номер запису 6372, у книзі 54, реєстраційний № 15693090 (а.с.9-12).

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Частина третя статті 109 цього Кодексу регулює порядок виселення громадян.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

При виселенні з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла в судовому порядку, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

Судом встановлено, що іпотечне майно не придбане за рахунок кредиту.

Посилання ПАТ КБ «ПриватБанк» на те, що саме на суд покладено обов'язок визначення і зазначення у рішенні іншого постійного житла, яке має бути надане відповідачу, а судом не перевірено наявність вільних приміщень з фондів житла, є необґрунтованими, оскільки згідно з ч.3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Окрім того, суд першої інстанції не мав підстав за відсутності відповідних вимог і клопотань з'ясовувати питання щодо компетенції у наданні житла відповідачам, наявності вільних жилих приміщень тощо, а ст. 109 ч. 2 ЖК України за наведених обставин не покладає на суд обов'язку самостійно відшукувати інше постійне жиле приміщення, яке має бути надане відповідачам, як про це стверджує апелянт.

Отже доводи апелянта є необґрунтованими.

У контексті наведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення. Неправильного застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, не встановлено.

Керуючись ст.ст. 303 ч.1, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314 ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, -

у х в а л и л а :

1. Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» відхилити.

2. Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 22 грудня 2015 р. залишити без змін.

3. Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подачі скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді: