Апеляційний суд міста Києва
Справа № 753/2859/16-ц Головуючий у суді першої інстанції: Сухомлінов С.М.
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/7314/16 Доповідач у суді апеляційної інстанції: Волошина В.М.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 серпня 2016 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі :

Головуючого Волошиної В.М.

Суддів Котули Л.Г., Слюсар Т.А.

при секретарі Крічфалуши С.С.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 25 березня 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Державного підприємства «Український фармацевтичний інститут якості» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди.

Заслухавши доповідь судді Волошиної В.М., перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

05 лютого 2016 року позивач ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до відповідача Державного підприємства «Український фармацевтичний інститут якості» про стягнення заборгованості по заробітній платі у розмірі 7244,41 грн., середнього заробіток за весь час затримки розрахунку у розмірі 9863,32 грн. та 3000 грн. моральної шкоди.

Позовні вимоги мотивовані тим, що у грудні 2015 року при звільненні з посади заступника директора з якості навчального відділу з нею не були проведені розрахунки, що привело до порушення її трудових прав та спричинення моральної шкоди.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 25 березня 2016 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до Державного підприємства «Український фармацевтичний інститут якості» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду в частині ОСОБА_3 подала на нього апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність, необгрунтованість, ухвалення із грубим порушенням норм матеріального та процесуального права. Зокрема зазначала, що в порушення вимог ст.ст. 214-215 ЦПК України мотивувальна частина рішення, в якій зазначено, що позовні вимоги підлягають задоволенню, не відповідає резолютивній, в якій вказується про відмову у позові. При цьому звернула свою увагу на порушення судом норм матеріального права ст.ст. 116,117 КЗпП України та неправомірність суду у відмові у позовних вимогах про стягнення моральної шкоди. Просила рішення суду скасувати в частині відмовлених позовних вимог та ухвалити нове в цій частині про стягнення на її користь середнього заробітку за період затримки розрахунку за весь період затримки розрахунку починаючи з 01.12.2015 по 08.02.2016 в розмірі 9863,32 грн., а також моральну шкоду в розмірі 3000 грн.

Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи є їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.

Виходячи з вимог частини 3 статті 27 ЦПК України щодо неприпустимості зловживання сторонами своїми процесуальними правами, статті 303-1 ЦПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги та статті 67 ЦПК щодо строків процесуальних дій, а також зважаючи на вимоги ч. 2 ст. 305 ЦПК України, колегія суддів визнала неявку позивача в судове засідання, яка належним чином про час та місце розгляду справи була повідомлена, про що свідчить зворотне поштове повідомлення, такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи. До того ж, у телеграмі, направленій на адресу апеляційного суду позивач просила розглядати справу у її відсутності, підтримує всі свої вимоги, в разі необхідності готова відстоювати свою правову позицію в Європейському суді з прав людини.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

За правилами ч.1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Відповідно до ч.3 п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України „Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» від 24.10.2008 року у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Рішення суду в частині відмови у стягненні заборгованості по заробітній платі сторонами не оскаржується, тому відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України не є предметом апеляційної перевірки.

За наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог ( ч.1 п.2 ст. 307 ЦПК України).

Положенням п.4 ч.1 ст. 309 ЦПК України визначено, що підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні суд першої інстанції вважав їх необгрутованими, оскільки судом встановлено, що позивач фактично виконувала обов'язки директора відповідача, сама підписала наказ про своє звільнення та як єдиний працівник підприємства на день її звільнення не здійснила виплату всіх сум, які відповідно до ст. 116 КЗпП України проводяться в день звільнення. А оскільки позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди є похідними від вимог про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку, то ці вимоги також не підлягають задоволенню.

Проте з таким висновком суду погодитися не можна з таких підстав.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Судом встановлено, що згідно наказу №98-П від 16.11.2015 позивач ОСОБА_3 була переведена на посаду заступника директора з якості Державного підприємства «Український фармацевтичний інститут якості» з 16.11.2015. Наказом №105-П від 25.11.2016 ОСОБА_3 була звільнена з роботи з 01.12.2016 за п.1 ст.36 КЗпП (а.с.10,66). Оскільки наказ про звільнення підписала сама ОСОБА_3, як в.о. директора, то її звільнення було погоджено з Державною службою України з лікарських засобів відповідно до листа(а.с.67). При звільненні позивача з роботи з нею не було проведено розрахунок та не виплачена заборгованість по заробітній платі за жовтень 2015 року- 3239,16 грн., за листопад 2015 року - 4005,25 грн., що загальною сумою становить 7244,41 грн.

Обов'язок власника або уповноваженого ним органу провести розрахунок з працівником передбачений статтею 47 КЗпП України.

Згідно із частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Установивши у справі, що затримка виплати належних позивачу сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, відбулася з вини відповідача Державного підприємства «Український фармацевтичний інститут якості», колегія суддів дійшла висновку про наявність передбачених законом підстав для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 3 липня 2013 року№ 6-64 цс 13 зазначається, що аналіз норм ст. ст. 116, 117 КЗпП України дає підстави для висновку про те, що відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України.

Нетривалий час роботи працівника на підприємстві й незначна частка заборгованості підприємства перед працівником у виплаті заробітної плати також не є підставою для звільнення роботодавця від зазначеної відповідальності.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок).

З урахуванням цих норм, зокрема абзацу 3 пункту 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи.

Колегією суддів встановлено, що звільнення ОСОБА_3 відбулося з 01.12.2015. Позов до суду був пред'явлений 05.02.2016, а виплата відповідачем заборгованості по заробітній платі була проведена 05.03.2016 відповідно до відомостей (а.с.53-53) у розмірі 7244,41 грн. під час розгляду справи в суді.

Для обчислення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час затримки розрахунку за основу береться заробітна плата за фактично відпрацьовані позивачем повних два календарні місяці, що передували дню звільнення, а саме: жовтень, листопад 2015 року. Згідно довідки про заробітну плату позивача сума нарахованої відповідачем позивачу заробітної плати у жовтні 2015 року становила - 4026,80 грн., листопаді 2015 року -4979,18 грн. Кількість робочих дні у жовтні становила - 21, у листопаді 21 день.

Таким чином, розмір середньоденної заробітної плати працівника ОСОБА_3 за вказаний розрахунковий період буде складати: (4026,80 + 4979,18):(21+21)= 214,42 грн.

Загальна кількість робочих днів для нарахування позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку до моменту пред'явлення позову та заявлених вимог становить:

Грудень 2015 року 22 робочих дні х 214,42 грн.=4717,24 грн.,

Січень 2016 року 19 робочих днів х 214,42 грн.=4073,98 грн.,

Лютий 2016 року 5 робочих дні х214,42 грн.=1072,10 грн.

Фактично загальна сума становить 9863,32 грн. з 01 грудня 2015 року по 08 лютого 2016 року.

Оскільки неправильне застосування судом першої інстанції зазначених норм матеріального права у справі, яка переглядається, призвело до неправильного вирішення справи в частині позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, то відповідно до статті 309 ЦПК України судове рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення вимог позивача ОСОБА_3 про стягнення середнього заробітку за час затримки проведення розрахунку при звільненні.

Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток з часу затримки виплати заборгованості по заробітній платі і до часу пред'явлення позову (як просила позивач у своїх вимогах) -9863,32 грн.

Статтею 237-1 КЗпП України передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Порядок відшкодування шкоди визначається законодавством.

Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.

За змістом указаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Зваживши на наведене, та враховуючи характер завданих моральних страждань і первісні вимоги позивача щодо розміру моральної шкоди, колегія суддів вважає, що відповідачем при звільненні позивача з роботи за згодою сторін не було проведено розрахунок у відповідності до ст. 116 КЗпП України, що призвело до її нервування, докладання зусиль в організації свого та родини життя і приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача у відшкодування моральної шкоди 300 грн. Натомість рішення суду в частині відмови у стягненні моральної шкоди також підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до положень статті 88 ЦПК України якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Таким чином, на відшкодування сплаченого судового збору слід стягнути з Державного підприємства «Український фармацевтичний інститут якості» на користь держави судовий збір в сумі 1102 грн.40 коп.( 551,20 грн. майнового характеру, 551,20 грн. немайнового).

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317,319 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 25 березня 2016 року в частині відмовлених позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди скасувати та ухвали в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити частково. Стягнути з Державного підприємства «Український фармацевтичний інститут якості» ( м.Київ, пр. Воз'єднання,7-а) на користь ОСОБА_3 9863,32 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку та на відшкодування моральної шкоди 300 грн.

Стягнути з Державного підприємства «Український фармацевтичний інститут якості» судовий збір на користь держави у розмірі 1102,40 грн.

В іншій частині позовних вимог про відшкодування моральної шкоди відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: