АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 210/4532/15-ц 22-ц/774/914/К/16
Справа № 210/4532/15-ц Головуючий в 1-й інстанції
Провадження № 22-ц/774/914/К/16 суддя Літвіненко Н.А.
Категорія № 26 (3) Доповідач - Братіщева Л.А.
РІШЕННЯ

Іменем України

21 квітня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді: Братіщевої Л.А.,

суддів: Грищенко Н.М., Митрофанової Л.В.

секретар: Євтодій К.С.,

за участю: представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2,

представника відповідача Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Кривому Розі Дніпропетровської області - Мороз Нінель Юріївни,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Кривому Розі апеляційну скаргу Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Кривому Розі Дніпропетровської області на рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 03 березня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Кривому Розі Дніпропетровської області про відшкодування моральної шкоди,-

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Кривому Розі Дніпропетровської області (далі - ФССНВ в м. Кривому Розі) про відшкодування моральної шкоди, в обґрунтування якого зазначив, що в 2002 році він працював зварювальником в ТОВ «Коксохімремонт» та 13 травня 2002 року з ним стався нещасний випадок. Актом розслідування нещасного випадку та актом про нещасний випадок зазначено вид події, яка падіння з висоти, що призвело до ушкодження здоров'я у вигляді перелому 2-3 позвоночного попереку. Висновком МСЕК від 18.09.2002 року йому при первинному огляді встановлена стійка страта професійної працездатності в розмірі 70% з 18.09.2002 року - у зв'язку з трудовим каліцтвом, а при повторному огляді МСЕК 08.04.2015 року йому встановлено трудове каліцтво та 3 група інвалідності, а згідно до витягу із акту огляду до довідки встановлена стійка втрата працездатності у розмірі 35% з 01.04.2015 року по 01.01.2016 року.

Внаслідок отриманої травми він змушений понад 13 років проходити чисельні медичні огляди та обстеження, медико-соціальні експертні комісії, відновлювальні процедури, лікування, у зв'язку з чим не може вести повноцінний образ життя, відчуває фізичні страждання, психологічний дискомфорт, порушення душевної рівноваги, що негативно позначалося і позначається на його душевному та фізичному стані. Просив суд стягнути з відповідача суму спричиненої моральної шкоди в розмірі 193662,00 грн.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 03 березня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Кривому Розі Дніпропетровської області на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 35000 грн. без утримання податку з доходу фізичних осіб. В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Стягнуто з Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Кривому Розі Дніпропетровської області на користь держави судовий збір у розмірі 350 грн. 00 коп.

В апеляційній скарзі представник ФССНВ в м. Кривому Розі ставить питання про скасування рішення суду і ухвалення нового рішення про відмову позивачу в задоволенні позову, оскільки вважає рішення суду незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що суд не звернув увагу на те, що відповідно до рішення Конституційного Суду України від 08.10.2008 року, право на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду скасовано для всіх застрахованих громадян, незалежно від дати встановлення втрати працездатності, але ЦК та КЗпП країни їм надано право на відшкодування моральної шкоди за рахунок власника або уповноваженого органу.

Крім того, представник відповідача вказує, що позивачем не доведено факту спричинення йому моральної шкоди висновками відповідних медичних установ.

Також зазначає, що позивачем позов поданий у 2015 році та вважає, що право ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди могло би виникнути лише у 2015 році за умови наявності встановлення факту про моральну шкоду органами МСЕК, тобто позивач не може в повній мірі довести свої моральні страждання.

Вважає, що судом було не досліджено, що строк позовної давності у разі заподіяння працівникові моральної шкоди внаслідок небезпечних чи шкідливих умов праці, становить три місяці.

Крім того, судом не враховано тієї обставини, що з 01.01.2015 року набрав чинності Закон України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування», відповідно до частини 8 ст. 36 якого, - відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їхніх сімей не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень Цивільного кодексу України та Кодексу законів про працю України.

Крім того, представник відповідача вказує, що позивачем не доведено факту спричинення йому моральної шкоди висновками відповідних медичних установ.

Також, на думку Фонду, суд стягнув моральну шкоду, розмір якої необґрунтовано завищений та не відповідає вимогам розумності та справедливості.

В запереченнях на апеляційну скаргу, представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 просить відхилити апеляційну скаргу Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Кривому Розі Дніпропетровської області, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 з 21.09.2000 року по 18.09.2002 року працював електрогазозварювальником ручного зварювання по 3 розряду з ремонту обладнання коксохімічного виробництва ТОВ «Коксохімремонт»(а.с. 8-11)

Під час виконання трудових обов'язків 13 травня 2002 року о 10 год. 30 хв. з ОСОБА_1 стався нещасний випадок, внаслідок якого він отримав виробничу травму - перелом 2-3 хребців поперекового відділу хребта (а.с. 58).

Згідно з Акту форми Н-1 про нещасний випадок на виробництві № 1 від 13.05.2002 року (а.с. 14-15) та Акту форми Н-5 про розслідування нещасного випадку від 13.05.2002 року, вказаний нещасний випадок визнано таким, що пов'язаний з виробництвом. Причиною нещасного випадку, що стався з ОСОБА_1, встановлено невиконання вимог інструкції з охорони праці. Особи, які допустили порушення вимог законодавства про охорону праці: ОСОБА_6 - прораб дільниці № 6, ОСОБА_1 - електрозварювальник дільниці № 6 (а.с. 12-15).

Висновком МСЕК від 18.09.2002 року, позивачу первинно встановлено втрату професійної працездатності у розмірі 70% у зв'язку з трудовим каліцтвом, з 18 вересня 2002 року, з датою переогляду 01.10.2003 року (а.с. 58).

Згідно висновку МСЕК від 08.04.2015 року, ОСОБА_1 встановлено 35% втрати професійної працездатності з 01 квітня 2015 року по 01 квітня 2016 року та третя група інвалідності (а.с. 16).

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що у зв'язку з отриманою виробничою травмою та встановленням ступеня втрати професійної працездатності, йому спричинено моральну шкоду, яку має компенсувати відповідач.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1, суд першої інстанції керувався вимогами ст.ст. 21, 28 ЗУ «Про загальнообов'язкове державне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» й виходив з обов'язку відповідача відшкодувати на користь позивача моральну шкоду у зв'язку з отриманою ним на виробництві травмою.

Колегія суддів погоджується з даним висновком суду з огляду на наступне.

Статтею ст. 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення.

Відповідно до вимог ст. 173 КЗпП України шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.

Відповідно до роз'яснень, які містяться в п. п. 1-1.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» (зі змінами), відшкодування шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням його здоров'я від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, провадиться згідно із законодавством про страхування від нещасного випадку.

Це законодавство складається з Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, Закону України від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (далі Закон № 1105-XIV), Закону від 14 жовтня 1992 року №2694-XII «Про охорону праці» (у редакції Закону від 21 листопада 2002 року №229-IV), КЗпП України, а також законодавчих та інших нормативно-правових актів.

Спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності.

Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 18 квітня 2012 року у справі № 6-26цс12, і в силу ст.ст. 214, 360-7 ЦПК Україну, яка має враховуватись іншими судами загальної юрисдикції при виборі та застосуванні правової норми до спірних правовідносин.

Правова основа, економічний механізм та організаційна структура загальнообов'язкового державного соціального страхування громадян від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які призвели до втрати працездатності або загибелі застрахованих на виробництві та пов'язана з цим діяльність Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України регулюється, зокрема Законом України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV (далі - Закон).

Відповідно до ст. 1 Закону № 1105-XIV завданнями страхування від нещасного випадку є, зокрема, відшкодування шкоди, пов'язаної з втратою застрахованими особами заробітної плати або відповідної її частини під час виконання трудових обов'язків, надання їм соціальних послуг у зв'язку з ушкодженням здоров'я.

Нещасний випадок - це обмежена в часі подія або раптовий вплив на працівника небезпечного виробничого фактора чи середовища, що сталися у процесі виконання ним трудових обов'язків, внаслідок яких заподіяно шкоду здоров'ю або настала смерть (ч. 1 ст. 14 Закону № 1105-XIV).

Відповідно до підп. «Е» п.1 ч.1 ст.21 Закону № 1105-XIV, у редакції від 31.03.2005 року, яка була чинна на момент встановлення позивачу стійкої втрати працездатності, у разі настання страхового випадку Фонд соціального страхування від нещасних випадків зобов'язаний у встановленому законодавством порядку, своєчасно та в повному обсязі відшкодовувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому.

Частиною 3 ст. 28 цього Закону, у редакції від 31.03.2005 року, яка була чинна на момент встановлення позивачу стійкої втрати працездатності, зазначено, що при наявності факту спричинення моральної шкоди потерпілому проводиться страхова виплата за моральну шкоду.

У рішенні Конституційного Суду України №1-рп/2004 від 27.01.2004 року визначено, що в аспекті конституційного звернення положення ч.3 ст. 34 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» треба розуміти як визначення порядку, процедури та розмірів відшкодування Фондом соціального страхування від нещасних випадків моральної (немайнової) шкоди, заподіяної умовами виробництва, в окремому випадку - лише у разі відсутності втрати потерпілим професійної працездатності. Зазначене положення не виключає обов'язку Фонду відшкодовувати моральну шкоду, заподіяну умовами виробництва, в інших випадках, коли здійснення права застрахованих на відшкодування моральної (немайнової) шкоди, заподіяної умовами виробництва, має забезпечуватися Фондом на підставі статей 1, 5, 6, 13, 21 та частини третьої статті 28 цього Закону всім потерпілим, у тому числі в разі тимчасової, стійкої часткової чи повної втрати професійної працездатності.

Рішенням Конституційного Суду України від 08.10.2008 року 20-рп/2008 (справа про страхові виплати) визнано такими, що відповідають Конституції України (є конституційними), положення підпункту "б" підпункту 4 пункту 3 статті 7 Закону України «Про страхові тарифи на загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 22 лютого 2001 року N 2272-III, пункту 1, абзацу третього пункту 5, пункту 9, абзаців другого, третього пункту 10, пункту 11 розділу I Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23 лютого 2007 року N 717-V, якими внесено зміни до статей 1, 21, 28, 34, 35 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV. У мотивувальній частині вказаного рішення Конституційного Суду України визначено, що саме право громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки ст. 237-1 КЗпП України (для потерпілих) та ст. 1167 ЦК України (для членів сімей потерпілих) їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця).

Зважаючи та те, що спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди, а право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності, колегія суддів погоджується з правильним висновком суду першої інстанції про те, що так як позивачу первинно було встановлено втрату професійної працездатності - 18 вересня 2002 року, то він на підставі ст.ст. 21, 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» в редакції від 31.03.2005 року, яка була чинна на момент встановлення позивачу стійкої втрати працездатності, має право на відшкодування моральної шкоди, завданої йому в результаті виробничої травми, за рахунок відповідача Відділення Фонду.

За таких обставин, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що у рішенні Конституційного Суду України від 08.10.2008 року вказано, що право на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду скасовано для всіх застрахованих громадян, незалежно від дати встановлення працездатності, однак положеннями ЦК України та КЗпП України їм надано право на відшкодування моральної шкоди за рахунок власника або уповноваженого ним органу, оскільки вони зводяться до довільного тлумачення відповідачем вказаного рішення Конституційного Суду України.

Доводи апеляційної скарги представника відповідача Відділення Фонду про те, що відповідно до ч.ч. 7, 8 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування», який набрав чинності 01.01.2015 року, передбачено, що відшкодування моральної шкоди потерпілому на виробництві незалежного від часу настання страхового випадку не є страховою виплатою, то відсутні підстави для покладення на Відділення Фонду обов'язку здійснювати таку виплату, колегія суддів не може взяти до уваги, виходячи з наступного.

За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, що закріплено у частині 1 статті 58 Конституції України.

До події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Заборона зворотної дії є однією з важливих складових принципу правової визначеності.

Водночас Конституція України передбачає зворотну дію законів та інших нормативно-правових актів у часі лише у випадках, коли вони пом'якшують або скасовують юридичну відповідальність особи.

Тому колегія вважає, що право на звернення з позовом у ОСОБА_1 виникло у 2002 році, а зміни до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов'язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці» набрали чинності 01 січня 2015 року, тому положення ст.ст. 7,8 Закон України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» не підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

З цих же підстав, колегія суддів не може погодитись з доводами апеляційної скарги представника Відділення Фонду про те, що рішення Конституційного Суду України від 08.10.2008 року повинно застосовуватись до осіб, які втратили працездатність з 01.04.2001 року по 08.10.2008 року, тобто до ухвалення цього рішення.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги щодо відсутності підстав відшкодування моральної шкоди ОСОБА_7, оскільки факт заподіяння моральної шкоди у зв'язку з отриманою виробничою травмою встановлений в судовому засіданні. Так, позивач зазнав зменшення обсягу трудової діяльності, був змушений пройти курс лікування, переносить щоденний фізичний біль та моральні переживання, позбавлений нормальних життєвих зв'язків, у зв'язку з тим, що наслідки отриманої на виробництві травми обмежують його життєву активність і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Доводи апеляційної скарги представника відповідача про те, що позивачем не доведено факту спричинення йому моральної шкоди висновками відповідних медичних установ, колегія суддів вважає безпідставними,оскільки матеріали справи містять докази щодо спричинення позивачеві ОСОБА_1 в результаті ушкодження здоров'я, моральної шкоди.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги представника відповідача про те, що так як Відділення Фонду є суб'єктом владних повноважень, тобто органом державної влади, який здійснює владні управлінські функції, то категорія справ є відповідачем є виступає суб'єкт владних повноважень повинна вирішуватись судами адміністративної юрисдикції, оскільки якщо орган державної влади (суб'єкт владних повноважень) бере участь у справі не на виконання своїх владних повноважень, а з інших підстав; не здійснює владних управлінських функцій щодо іншого учасника спору, то залежно від змісту вимог і суб'єктного складу сторін справа підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства відповідно до вимог статті 15 ЦПК України.

Ураховуючи положення статті 1 ЦПК України та статті 2 КАС України, не є публічно-правовим і розглядається у порядку цивільного судочинства спір між органом державної влади та/або органом місцевого самоврядування (суб'єктом владних повноважень) як суб'єктом публічного права та суб'єктом приватного права - фізичною особою, в якому управлінські дії суб'єкта владних повноважень спрямовані на виникнення, зміну або припинення цивільних прав фізичної особи (права на відшкодування моральної шкоди). У такому випадку це спір про право цивільне, незважаючи на те, що у спорі бере участь суб'єкт публічного права, а спірні правовідносини врегульовано нормами цивільного та адміністративного права. (п. 21 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від № 3 від 01 березня 2013 року «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ»)

Також, колегія суддів не може погодитись з доводами апеляційної скарги про те, що судом також не враховано, що відповідно до ст. 233 КЗпП України та роз'яснень, викладених у п. 16 Постанови Пленуму ВСУ від 31.03.1995 року № 4, термін позовної давності у разі заподіяння працівникові моральної шкоди внаслідок небезпечних чи шкідливих умов праці, становить три місяці, оскільки вони суперечать положенням п. 3 ч. 1 ст. 268 ЦК України, які встановлюють, що позовна давність не поширюється на вимогу про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю.

Однак, колегія суддів не погоджується із визначеним судом першої інстанції розміром відшкодування моральної шкоди, стягнутої з відповідача на користь позивач та вважає, що він визначений без врахування роз'яснень, викладених в п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами, яким передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

За таких обставин, колегія суддів, беручи до уваги конкретні обставини по справі, характер отриманої позивачем професійної травми і пов'язані з ним фізичні і моральні страждання,відсоток втрати ним професійної працездатності, стан здоров'я, істотність вимушених змін у життєвих стосунках і наслідків, що наступили, вважає необхідним змінити рішення суду, зменшити розмір стягнутої моральної шкоди з Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Кривому Розі Дніпропетровської області на користь ОСОБА_1 з 35000 грн. до 20000 грн.

Керуючись ст.ст. 303, 307, п. 3 ч. 1 ст. 309, ст.ст. 313, 314, 316 ЦПК України, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Кривому Розі Дніпропетровської області - задовольнити частково.

Рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 03 березня 2016 року змінити в частині розміру стягнутої з Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Кривому Розі Дніпропетровської області на користь ОСОБА_1 моральної шкоди, зменшивши цей розмір з 35000 грн. до 20000 (двадцяти тисяч) грн.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: Л.А. Братіщева

Судді: Н.М. Грищенко

Л.В. Митрофанова