АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 177/472/15-ц Головуючий в 1-й інстанції
Провадження № 22-ц/774/191/К/16 Приміч Г.І.
Категорія - 47 (І) Суддя-доповідач - Барильська А.П.
УХВАЛА

Іменем України

13 квітня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді - Барильської А.П.,

суддів - Ляховської І.Є., Михайлів Л.В.,

секретар - Маслова К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Кривому Розі згідно із вимогами ч.2 ст.197 ЦПК України без фіксації судового засідання технічними засобами, без участі всіх осіб, які беруть участь у справі цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 23 листопада 2015 року по справі за позовом ОСОБА_3 до Фермерського господарства «Батько», Реєстраційної служби Криворізького районного управління юстиції Дніпропетровської області, треті особи - Управління Державного земельного агентства Криворізького району Дніпропетровської області, Фермерське господарство «Тріскало» про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки, скасування його державної реєстрації, зобов'язання повернути земельну ділянку, -

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2015 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до Фермерського господарства «Батько» (далі - ФГ «Батько»), треті особи: Управління Державного земельного агентства Криворізького району Дніпропетровської області, Реєстраційна служба Криворізького районного управління юстиції Дніпропетровської області, Фермерського господарства «Тріскало» (далі - ФГ «Тріскало») про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки, скасування його державної реєстрації, зобов'язання повернути земельну ділянку.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що вона є власником земельної ділянки площею 1,4359 га, розташованої на території Глеюватської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області у відповідності до Державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2, цільове призначення якої - ведення особистого селянського господарства. З 2013 року позивач щорічно укладала з ФГ «Тріскало» договір про надання послуг щодо виконання господарством за її завданням комплексу послуг із вирощування озимої пшениці. Востаннє такий договір було укладено 15.07.2014 року за № 15/07-7 зі строком дії до 31.07.2015 року. Однак, у вересні 2014 року до ОСОБА_3 звернулися представники ФГ «Батько» та запропонували укласти договір оренди вказаної земельної ділянки, пояснивши при цьому, що ФГ «Батько» та ФГ «Тріскало» це одне і теж господарство, яке здійснює єдину спільну господарську діяльність. Не маючи сумнівів в правомірності їх співпраці, позивач погодилася на укладення вказаного договору та 09.09.2014 року підписала не читаючи його змісту.

Наприкінці вересня 2014 року до позивача звернулися представники ФГ «Тріскало» з прохання роз'яснити ситуацію, чому ФГ «Батько» чинить їм перешкоди у виконанні робіт на вказаній земельній ділянці. Після чого, детально ознайомившись з умовами договору оренди від 09.09.2014 року позивач зрозуміла, що ФГ «Тріскало» та ФГ «Батько» є різними суб'єктами господарювання, і те, що представники ФГ «Батько» вдалися до обману при укладенні договору оренди, а отже вказаний договір не відповідає волі ОСОБА_3

Крім того, позивач вказала, що ФГ «Батько» використовує належну їй земельну ділянку не за цільовим призначенням, самовільно змінивши її цільове призначення з земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Також, ОСОБА_3 зазначала, що відповідач не надав їй примірник договору оренди, не сплачує орендну плату за користування землею, а на вимогу позивача про розірвання договору оренди - відмовляє. Крім цього, укладений договір оренди порушує права позивача, оскільки укладений без врахування ротації культур та не містить істотних умов договору оренди землі.

Посилаючись на вищевказане та відсутність волі позивача ОСОБА_3 на укладення оспорюваного договору оренди, уточнивши позовні вимоги в останній редакції від 28 липня 2015 року, ОСОБА_3 просила суд: визнати недійсним договір оренди земельної ділянки від 09.09.2014 року, укладений між ОСОБА_3 та ФГ «Батько»; скасувати державну реєстрацію вказаного договору оренди; зобов'язати ФГ «Батько» повернути, належну ОСОБА_3 земельну ділянку та стягнути з відповідачів, судові витрати по справі, а саме: 842,66 грн. судового збору та 1583,40 грн. витрат на правову допомогу.

Ухвалою Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 28 липня 2015 року залучено до участі у справі у якості співвідповідача Реєстраційну службу Криворізького районного управління юстиції Дніпропетровської області.

Рішенням Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 23 листопада 2015 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 - відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_4, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_3 повному обсязі.

Так, на думку апелянта, суд першої інстанції не взяв до уваги, що оспорюваною угодою, яка в свою чергу укладена шляхом обману та всупереч волевиявленню позивача, істотно порушуються права та інтереси ОСОБА_3, як власника землі. Також відповідач незаконно обмежив право позивача на користування власною земельною ділянкою в своїх особистих інтересах, через наявність на неї обтяження у вигляді права оренди ФГ «Батько».

Також, представник позивача вказує, що судом не взято до уваги наявність двох взаємновиключних договірних зобов'язань по одній земельній ділянці.

Не враховано судом і того факту, що відповідач самовільно змінив цільове призначення земельної ділянки з земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, чим в свою чергу допустив порушення ст.ст. 19,20 ЗК України, Класифікації видів цільового призначення земель.

Крім того, апелянт вказує на порушення судом норм процесуального права, що призвело до порушення основних принципів цивільного судочинства.

Неявка позивача ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_4, представника відповідача ФГ «Батько», представника відповідача Реєстраційної служби Криворізького районного управління юстиції Дніпропетровської області, належним чином завчасно повідомлених про час та місце судового розгляду справи, являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.

Виходячи з вимог частини 3 статті 27 ЦПК України щодо неприпустимості зловживання сторонами своїми процесуальними правами, статті 303-1 ЦПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги та статті 67 ЦПК щодо строків процесуальних дій, а також зважаючи на вимоги ч. 2 ст. 305 ЦПК України, колегія суддів визнала неявку сторін, належним чином повідомлених, в судове засідання такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін, з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 на праві приватної власності належить земельна ділянка площею 1,4359 га, для ведення особистого селянського господарства, розташована на території Глеюватської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області, кадастровий номер НОМЕР_1, що підтверджується державним актом про право власності на землю серія НОМЕР_2 від 07.08.2006 року, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за № 00 (а.с.13, 22,44-46). Вказана земельна ділянка передана позивачу на підставі розпорядження голови Криворізької РДА № 1236 від 22.12.2003 року (а.с.14-15).

20.08.2013 року та 15.07.2014 року між ОСОБА_3 та ФГ «Тріскало» було укладено договори про надання послуг, відповідно до умов яких ФГ «Тріскало» зобов'язалося за завданням ОСОБА_3 виконати комплекс послуг із вирощування пшениці озимої: передпосівна обробка, сівба, обробка та обприскування, збір урожаю на сільськогосподарських угіддях ОСОБА_3, площею 1,4359 га (а.с.16-17). Договір про надання послуг від 15.07.2014 року визначав строк здачі результатів робіт в повному обсязі не пізніше 31.07.2015 року.

В період дії вказаного договору від 15.07.2014 року, 09.09.2014 року ОСОБА_3 уклала з ФГ «Батько» договір оренди належної їй земельної ділянки площею 1,4359 га, кадастровий номер НОМЕР_1, яка розташована на території Глеюватської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області (а.с.18-20,86-91), який пройшов державну реєстрацію, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.36-37). Відповідно до умов вказаного договору ОСОБА_3 передала свою земельну ділянку в оренду строком на 5 років, з сплатою їй орендної плати в розмірі 1550 грн. на рік, з періодом сплати з 01 вересня по 25 грудня кожного року (п. 8,13 договору).

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_3 посилалась на те, що спірний договір не відповідав її внутрішній волі, оскільки був укладений шляхом обману зі сторони ФГ «Батько», порушує її права, як власника земельної ділянки, крім того, його умови суперечать ст.15 Закону України «Про оренду землі», тому даний договір слід визнати недійсним, його державна реєстрація підлягає скасуванню, а спірна земельна ділянка має бути повернута позивачу.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не доведено факту обману зі сторони відповідача при укладенні договору оренди земельної ділянки та зміни відповідачем цільового призначення земельної ділянки, а отже відсутності правових підстав для визнання спірного договору оренди недійсним.

Колегія суддів погоджується з даним висновком суду з огляду на наступне.

Так, в обґрунтування заявлених позовних вимог ОСОБА_3 посилалась на те, що договір оренди земельної ділянки від 09.09.2014 року був нею підписано під впливом обману з боку відповідача, а також на те, що ФГ «Батько» самовільно змінили цільове призначення земельної ділянки з земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що в свою чергу є підставою для договору оренди недійсним.

При цьому, перевіряючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів не може погодитись з вказаними твердженнями позивача, оскільки вони суперечать наявним в матеріалах справи письмовим доказам та обставинам встановленим в суді першої інстанції.

Відповідно до ч.3 ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно зі ст. 230 ЦК України, підставою для визнання правочину недійсним є вчинення його під впливом обману, який має місце якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

У пункті 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Відповідно до ст.10,60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Разом з тим, ні до суду першої інстанції, ні до суду апеляційної інстанції, позивачем ОСОБА_3 та її представником ОСОБА_4 не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту обману позивача при укладенні спірного договору з ФГ «Батько».

Натомість, як вбачається з матеріалів справи, в тексті спірного договору оренди земельної ділянки від 09.09.2014 року стороною визначено ФГ «Батько», а не ФГ «Тріскало», тому посилання позивача, що вона не усвідомлювала правові наслідки укладеного договору та не знайомилася з його текстом, не свідчать про введення її в оману відповідачем ФГ «Батько».

Водночас підписання позивачем договору оренди земельної ділянки від 09.09.2014 року, шляхом проставлення власноручно виконаного підпису, що не оспорюється ОСОБА_3, на думку колегії суддів, свідчить про наявність у позивача волевиявлення на розпорядження належною їй земельною ділянкою, а саме передачі її в оренди відповідачу.

Таким чином, колегія суддів погоджується з правильним висновком суду першої інстанції про недоведеність посилань позивача на обман з боку ФГ «Батько» під час укладання спірного договору оренди земельної ділянки.

Тому колегією суддів відхиляються доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що оспорюваною угодою, яка в свою чергу укладена шляхом обману та всупереч волевиявленню позивача, істотно порушуються права та інтереси ОСОБА_3, як власника землі.

Посилання представника позивача на те, що відповідач незаконно обмежив право позивача користування власною земельною ділянкою в своїх особистих інтересах, через наявність на неї обтяження у вигляді права оренди ФГ «Батько», не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки позивач з власної волі уклала договір оренди належної їй земельної ділянки з відповідачем, тим самим тимчасово обмеживши своє право на користування землею, в обмін виплату їй орендної плати.

Також, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про відсутність порушення відповідачем цільового призначення орендованої земельної ділянки, як підставу недійсності правочину.

Згідно ст. 19 ЗК України (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин), землі України за основним цільовим призначенням поділяються на категорії, серед яких землі сільськогосподарського призначення.

Відповідно до ст. 20 ЗК України віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земельних ділянок здійснюється за проектами землеустрою щодо їх відведення. Зміна цільового призначення земельних ділянок приватної власності, здійснюється компетентними органами, за ініціативою власника землі.

Положення ст. 22 ЗК України передбачають, що землями сільськогосподарського призначення, залежно від категорії, визнаються землі, надані, в тому числі, для виробництва сільськогосподарської продукції. До категорій земель сільськогосподарського призначення, серед інших, належать сільськогосподарські угіддя (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги).

Земельні ділянки сільськогосподарського призначення можуть передаватися у власність та надаються у користування громадянам, у тому числі для ведення особистого селянського господарства, а також сільськогосподарським підприємствам - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Тому, посилання позивача на ст. 19,20,22 ЗК України щодо порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель, що підставою для визнання договорів недійсними, колегія суддів не приймає до уваги.

В матеріалах справи відсутні відомості про зміну цільового призначення земельної ділянки площею 1,4359 га, що розташована на території Глеюватської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області, кадастровий номер НОМЕР_1, в порівнянні з її цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, визначеним на підставі розпорядження голови Криворізької РДА № 1236 від 22.12.2003 року (а.с.14-15).

Закон України «Про ведення особистого селянського господарства» не містить заборони щодо передачі земельних ділянок для особистого селянського господарства в оренду іншим суб'єктам для здійснення товарного сільськогосподарського виробництва. Зазначення в тексті оспорюваного договору оренди, як предмету оренди земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, не є зміною цільового призначення земельної ділянки, оскільки і землі для особистого селянського господарства і землі для товарного сільськогосподарського виробництва за цільовим призначенням належать до земель сільськогосподарського призначення.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції врахував зазначені положення як і статтю 7 вищевказаного Закону про право члена особистого селянського господарства укладати будь-які угоди, що не суперечать законодавству.

Як встановлено в суді першої та не спростовано в суді апеляційної інстанції, ФГ «Батько» займається діяльністю щодо вирощування зернових культур, бобових культур і насіння олійних культур, що в свою чергу свідчить про використання земельних ділянок за цільовим призначенням - сільськогосподарським призначенням, що відповідає вимогам ст. 23 ЗК України щодо пріоритетності використання земель сільськогосподарського призначення для сільськогосподарського виробництва.

Підписавши договір оренди земельної ділянки від 09.09.2014 року позивач погодилась з використанням її земельної ділянки сільськогосподарського призначення, для ведення фермерського товарного сільськогосподарського виробництва відповідачем, тобто спірний договір містить таку істотну умову, як цільове призначення земельної ділянки.

Відповідно до ст.10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 58 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Враховуючи зазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про недоведеність позивачем факту самовільної зміни відповідачем цільового використання земельної ділянки позивача та використання її у своїй діяльності не за цільовим призначенням.

Доводи апеляційної скарги представника позивача про те, що відповідач самовільно змінив цільове призначення земельної ділянки з земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, чим в свою чергу допустив порушення ст.ст. 19,20 ЗК України, Класифікації видів цільового призначення земель, не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки вони не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, а лише зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги в частині того, що судом не взято до уваги наявність двох взаємовиключних договірних зобов'язань по одній земельній ділянці, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно зі ст.1 Закону України «Про оренду землі» оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Положеннями ст. 2 зазначеного Закону передбачено, що відносини, пов'язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі.

Відповідно до ст. 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

В свою чергу, договір №15/07-7 укладений 15 липня 2014 року між ОСОБА_3 та ФГ «Тріскало», є договором про надання послуг, за яким виконавець зобов'язується за завданням замовника виконати комплекс послуг із вирощування пшениці озимої: передпосівна обробка, обробка та обприскування, збір урожаю на сільськогосподарських угіддях, що в свою чергу належать замовнику (ОСОБА_3.), який зобов'язаний своєчасно прийняти роботу та оплатити її. Тобто за своїм змістом та предметом, вказаний договір не є договором оренди земельної ділянки, в розмінні ст.13 Закону України «Про оренду землі», на відміну від договору оренди земельної ділянки від 09.09.2014 року, укладеного між ОСОБА_3 та ФГ «Батько».

Враховуючи зазначене, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги представника позивача про неврахування судом наявності двох взаємновиключних договірних зобов'язань по одній земельній ділянці, оскільки договір від 15 липня 2014 року укладений ОСОБА_3 та ФГ «Тріскало» не є договором оренди спірної земельної ділянки, а є лише договором про надання послуг позивачу.

Посилання представника позивача в апеляційній скарзі на порушення судом норм процесуального права, що призвело до порушення основних принципів цивільного судочинства, не приймаються до уваги колегією суддів, оскільки перелічені представником позивача порушення не призвели до неправильного вирішення справи та ухвалення незаконного рішення, тому відповідно до вимог ч.3 ст.309 ЦПК України не можуть бути підставою для скасування законного рішення суду.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв'язку із чим апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду на підставі ст.308 ЦПК України - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 - відхилити.

Рішення Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 23 листопада 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: А.П. Барильська

Судді: І.Є.Ляховська

Л.В. Михайлів