Справа № 306/956/15-ц
Номер рядка статистичного звіту 26
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 серпня 2016 року м. Мукачево

Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області у складі:

головуючого-судді Заболотного А.М.

секретар судового засідання Штець І.І.,

з участю: представників позивача ОСОБА_1

ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі засідань в м. Мукачево цивільну справу за позовом ТзОВ «Туристичний комплекс Поляна-Квасова» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа АТ «Одлас Інк.» про визнання недійсним договору іпотеки, визнання припиненими правовідносин за договором іпотеки, виключення запису з Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна та з Державного реєстру іпотек,-

в с т а н о в и в:

ТзОВ «Туристичний комплекс Поляна-Квасова» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа АТ «Одлас Інк.» про визнання недійсним договору іпотеки, визнання припиненими правовідносин за договором іпотеки, виключення запису з Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна та з Державного реєстру іпотек. Позов обргутовують тим, що відповідно до рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 10.07.2015 року, яке набрало законної сили, визнано за ТзОВ «Туристичний комплекс Поляна-Квасова» право власності на нерухоме майно, а саме на туристичний комплекс «Поляна Квасова», який розташований на вул. Жовтнева, 38«а» у с. Поляна Свалявського району Закарпатської області, а також на земельну ділянку площею 0,5352 га на вул. Жовтнева, 38«а» у с. Поляна Свалявського району Закарпатської області. Поряд з тим 23.03.2011 року між ОСОБА_4 (іпотекодержатель) та ОСОБА_3 (іпотекодавець) був укладений договір іпотеки, який посвідчений приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу ОСОБА_5 Предметом договору іпотеки є туристичний комплекс, який розташований на вул. Жовтнева, 38«а» у с. Поляна Свалявського району Закарпатської області, та земельна ділянка площею 0,2597 га на вул. Жовтнева, 38«а» у с. Поляна Свалявського району Закарпатської області. Зазначений договір іпотеки був укладений з метою забезпечення виконання зобовязань за договором позики, який укладений 23.03.2011 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 Таким чином вважають, що позбавлені реалізувати свої правомочності як власника майна, у звязку з чим просять визнати недійсним договір іпотеки від 23.03.2011 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3, а також із врахування прийнятих до розгляду учотнених позовних вимог також просять визнати припиненими правовідносини за цим договором іпотеки, а також виключити з Державного реєстру іпотек записи від 23.03.2011 року № 6933110 та від 23.03.2011 року № 6931506 та з Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна записи від 23.03.2011 року № 6933138 та від 23.03.2011 року № 10977128.

У судовому засіданні приставники позивача позов підтримали, просили його задовольнити з наведених в ньому підстав та пояснили, що на сьогодні ТзОВ «Туристичний комплекс Поляна-Квасова» є власником майна, переданого в іпотеку, а тому оспорюваний договір має бути визнаний недійсним.

Представник відповідача ОСОБА_3 в попередніх судових засіданнях висловлював свою думку про безпідставність предявлення позову до відповідача ОСОБА_3, оскільки на цей час іпотекодержателем майна, переданого в іпотеку, є АТ «Одлас Інк.».

Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання не зявився за невідомих причин, про час та місце розгляду справи повідомлений належним, клопотань про відкладення розгляду справи не надходило, причини своєї неявки відповідач суду не повідомив, при цьому подав заяву про накладення арешту на майно в порядку визначеному ст. 1057-1 ЦК України.

Представник третьої особи АТ «Одлас Інк.» в судове засідання не зявився за невідомих причин, про час та місце розгляду справи повідомлений.

Заслухавши пояснення представників позивача, дослідивши та перевіривши наявні у справі докази, постановляючи рішення відповідно до вимог ст.ст. 212-215 ЦПК України, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 3-4 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд сприяє всебічному і повному зясуванню обставин справи: розяснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обовязки, попереджає про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених ЦПК України.

За змістом ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

В судовому засідання встановлено, що 23.03.2011 року між ОСОБА_4 (іпотекодержатель) та ОСОБА_3 (іпотекодавець) був укладений договір іпотеки, який посвідчений приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу ОСОБА_5 Предметом договору іпотеки є комплекс, який розташований на вул. Жовтнева, 38«а» у с. Поляна Свалявського району Закарпатської області та земельна ділянка площею 0,2597 га на вул. Жовтнева, 38«а» у с. Поляна Свалявського району Закарпатської області. Переданий в іпотеку комплекс належав ОСОБА_3 на підставі затвердженої ухвалою Свалявського районного суду Закарпатської області від 17.11.2010 року мирової угоди. Земельна ділянка, на якій розташоване передане в іпотеку нерухоме майно, належала ОСОБА_3 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 431219 від 19.03.2009 року. Зазначений договір іпотеки був укладений з метою забезпечення виконання зобовязань за договором позики, який укладений 23.03.2011 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3

Судом також встановлено, що відповідно до рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 10.07.2015 року, ухваленого в цивільній справі за позовом ТзОВ «Туристичний комплекс Поляна-Квасова» до ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_7, Полянської сільської ради Свалявського району, Управління Держземагентва у м. Свалява і Свалявському районі Закарпатської області про витребування нерухомого майна, визнання права власності на нерухоме майно, скасування Державних актів про право власності на земельні ділянки та анулювання записів про їх реєстрацію, зокрема витребувано у ОСОБА_3 предмет іпотеки, як туристичний комплекс та і земельну ділянку, та визнано на ці обєкти нерухомого майна право власності за ТзОВ «Туристичний комплекс Поляна-Квасова».

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Таким чином судом встановлено, що предмет іпотеки за оскаржуваним договором на даний час на праві власності належить ТзОВ «Туристичний комплекс Поляна-Квасова».

Загальні підстави визнання недійсними правочину і настання відповідних наслідків встановлені ст.ст. 215, 216 ЦК України. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, в тому числі недодержання вимог, за якими зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, моральним засадам суспільства, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, а також волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його волі. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до положень ч. 1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю. Правилами ч. 1 ст. 236 ЦК України передбачено, що правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Зі змісту ст.ст. 572, 575, 583 ЦК України випливає, що іпотекою є застава нерухомого майна, як вид забезпечення виконання зобовязання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобовязання одержати задоволення своїх вимог за рахунок іпотеки. Заставодавцем може бути власник речі або особа, якій належить майнове право, а також особа, якій власник речі або особа, які належить майнове право, передати річ або майнове право з правом їх застави.

Відповідно до ст. 5 Закону України «Про іпотеку» предметом іпотеки можуть бути один або декілька обєктів нерухомого майна за умови того, що нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності. Статтею 17 Закону України «Про іпотеку» також регламентовано, що іпотека припиняється у разі визнання іпотечного договору недійсним.

Відповідно до ст.ст. 316, 317, 328 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з ст. 23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обовязки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Одночасно судом також встановлено і наступне. 04.07.2012 року між ОСОБА_4 (первісний кредитор) та АТ «Одлас Інк.» (новий кредитор) був укладений договір про відступлення прав вимоги, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевчук за реєстровим № 2056. Відповідно до умов зазначеного договору ОСОБА_4 передав право вимоги в тому числі і за оспорюваним договором іпотеки АТ «Одлас Інк.». Таким чином слід зробити висновок, що зі змісту договору про відступлення прав вимоги від 04.07.2012 року АТ «Одлас Інк.» набуло усіх прав первісного іпотеко держателя, тобто ОСОБА_4, в обсязі, що передбачені законом та договором іпотеки (п. 1 ч. 1 ст. 512, ст. 514 ЦК України).

Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна № 56324495 від 30.03.2016 року підтверджується той факт, що іпотекодержателем майна, яке передано в іпотеку по оспорюваному договору, є АТ «Одлас Інк.».

Згідно із ч. 1 ст. 4 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, яка була чинною на час укладення договору іпотеки) обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому законодавством. Так, відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Згідно з ч. 1 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» записи до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

При цьому суд звертає увагу на те, що відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, субєктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Статтею 30 ЦПК України передбачено, що сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні та юридичні особи, а також держава.

За змістом наведених норм позовне провадження характеризується наявністю матеріально-правового спору між сторонами, відповідачем у справах позовного провадження є особа - учасник цивільних правовідносин, яка порушує, не визнає або оспорює відповідні права позивача.

Відповідно до ч. 1 ст. 33 ЦПК України суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов предявлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача. Із зазначеного слід зробити однозначний висновок, що як заміна первісного відповідача належним відповідачем, так залучення до участі у справі іншої особи як співвідповідача здійснюється судом виключно за клопотанням позивача.

При цьому суд звертає увагу на те, що ч. 4 ст. 10 ЦПК України встановлено обовязок суду сприяти всебічному і повному зясуванню обставин справи, зокрема шляхом розяснення особам їхніх прав та обовязків, попередження про наслідки вчинення чи не вчинення певних процесуальних дій і сприянню здійснення їхніх прав у певних випадках. Разом з тим виходячи з принципів диспозитивності та змагальності цивільного процесу, суд не вправі з власної ініціативи встановлювати якісь обставини, що мають значення для справи. Одночасно в ході судового розгляду судом створені усі необхідні умови для реалізації позивачем своїх прав на подання заяв та клопотань.

В той же час на необхідність залучення до участі у праві в якості співвідповідача АТ «Одлас Інк.», яке як зазначено вище є іпотекодержателем майна, яке передано в іпотеку по оспорюваному договору, неодноразово зверталося увагу в ході судового розгляду.

Таким чином враховуючи те, що суд в силу вимог ст. 33 ЦПК України позбавлений самостійно визначатися з колом відповідачів, а обовязок щодо розяснення права позивача на звернення до суду з клопотання про заміну неналежного відповідача належним чи залучення до участі у справі іншого співвідповідача виконаний, та більше того таке клопотання заявлялося представником відповідача, проте в силу зазначених вище норм ЦПК України судом було відхилене, суд приходить до висновку, що позов співвідповідачем у цій справі в тому числі має бути АТ «Одлас Інк.», оскільки вирішення спору безпосередньо стосується його цивільних прав і обовязків як іпотекодержателя, у звязку з чим зазначена обставина є підставою для прийняття рішення про відмову в задоволенні позову, проте не позбавляє позивача можливості звернутися до суду з аналогічним позовом до належних відповідачів. При цьому факти щодо дій сторін, прав і обовязків, що виникли, зокрема, з договору іпотеки, мають правове значення, якщо встановлені у справі, в якій є належний субєктний склад сторін, а саме належний позивач (позивачі), належний відповідач (відповідачі), реально наявні цивільні права, обовязки та інтересів яких стосується спір. У звязку з цим питання обґрунтованості позову по суті, доведеності обставин, які підлягають доказуванню, інші обставини із зазначених вище підстав для відмови в задоволенні позову значення не мають.

З огляду на те, що суд прийшов до висновку про те, що в задоволенні позову слід відмовити, суд не вбачає також і підстав для застосування наслідків, передбачених ст. 1057-1 ЦК України.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 14, 57-60, 209, 212-215, 218, 223, 294 ЦПК України, ст.ст. 16, 203, 204, 215, 216, 236 ЦК України, ст.ст. 5, 17, 23 Закону України «Про іпотеку»,-

в и р і ш и в:

В задоволенні позову ТзОВ «Туристичний комплекс Поляна-Квасова» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа АТ «Одлас Інк.» про визнання недійсним договору іпотеки, визнання припиненими правовідносин за договором іпотеки, виключення запису з Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна та з Державного реєстру іпотек відмовити.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Закарпатської області через Мукачівський міськрайонний суд протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя А.М.Заболотний