Справа № 148/2636/15-ц Провадження № 22-ц/772/2703/2016Головуючий в суді першої інстанції ОСОБА_1
Категорія 48 Доповідач Медвецький С. К.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 серпня 2016 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Вінницької області у складі :

головуючого: Медвецького С.К.,

суддів: Вавшка В.С., Оніщука В.В.,

з участю секретаря Маркевич Я.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Апеляційного суду Вінницької області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 11 липня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення витрат на ремонт квартири та розподіл спільного майна подружжя,

встановила:

У листопаді 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з указаним позовом, мотивуючи вимоги тим, що з 17 жовтня 2010 року перебуває із ОСОБА_3 у зареєстрованому шлюбі, під час якого ними за спільні кошти були проведені ремонтні роботи у квартирі, в якій вони проживали, що належить на праві приватної власності ОСОБА_4 Також за час спільного проживання ними було придбано меблі та побутова техніка, їм подаровано та передано родичами майно (предмети домашнього вжитку) на загальну суму 171 292,50 грн.

Посилаючись на те, що шлюбні стосунки між ними припинено, вони проживають окремо та не можуть дійти згоди щодо поділу спільного майна, ОСОБА_2 просила визнати проведені ремонтні роботи на суму 159 392, 50 грн. та майно (меблі, побутову техніку, предмети домашнього вжитку) спільною сумісною власністю подружжя; стягнути з відповідачів на її користь ? частку коштів, витрачених подружжям на ремонтні роботи в сумі 40 291 грн.; поділити спільне майно подружжя; визнати за відповідачем ОСОБА_3 право власності на нього (згідно переліку), стягнувши з останнього на її користь грошову компенсацію за ? частку в спільному майні подружжя на загальну суму 85 646,25 грн.; зобовязати ОСОБА_3 передати їй майно, яке є її особистою власністю, а також дитячі речі.

Рішенням Тульчинського районного суду Вінницької області від 11 липня 2016 року позов задоволено частково.

У порядку поділу майна подружжя визнано спільною сумісною власністю холодильник вартістю 4 400 грн., пральну машину - 2 900 грн., духову шафу вартістю 1 905 грн., велосипед вартістю 8 000 грн., варочну поверхню - 1 535 грн.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію у розмірі ? вартості спільного сумісного майна в сумі 9 370 грн.

Зобовязано ОСОБА_3 та ОСОБА_4 повернути ОСОБА_2 майно, а саме: автокрісло дитяче бембі, дитячий джип, ялинку новорічну штучну з прикрасами, стіл і стілець дитячі, іграшки дитячі різні, дві ікони вінчальні, два фотоальбоми дитячі, один фотоальбом спільний, один фотоальбом весільний, дитячий хрестик деревяний, юридичну літературу.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про судові витрати.

Не погодившись із указаним рішенням, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм матеріального права, просить ухвалене у справі судове рішення в частині відмови в задоволенні її позовних вимог скасувати та задовольнити їх в повному обсязі.

Рішення суду в частині зобовязання відповідачів повернути майно, яке є її особистим, а також дитячі речі заявником не оскаржується.

Позивач ОСОБА_2 в судове засідання не зявилася, подала заяву, в якій апеляційну скаргу підтримує з викладених у ній підстав, просить розглянути справу у її відсутність.

У судовому засіданні відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_4 та їх представник ОСОБА_5 заперечували проти задоволення апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає частковому задоволенню з таких міркувань.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що поділу між подружжям підлягає майно, належність якого до спільного сумісного сторонами не оспорюється, залишивши його у власності відповідача зі стягненням грошової компенсації за ? частку вказаного майна на користь позивача. Щодо решти вимог, то на думку суду, позивачем не доведено факт здійснення витрат спільних коштів подружжя на ремонт квартири, що належить ОСОБА_4 та факт належності речей до спільного сумісного майна подружжя.

Проте з такими висновками суду першої інстанції повністю погодитися не можна.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду першої інстанції не в повному обсязі відповідає зазначеним вимогам.

Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України ).

Обєктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Право подружжя на поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплене у статті 69 СК України. Поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначене домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним Кодексом України.

Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (частини 4, 5 статті 71 СК України).

У розясненнях, які містяться у пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, зясовувати джерело та час його придбання.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до частин 2, 3 статті 325 Цивільного кодексу України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати, незалежно від того, на імя кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Пленум Верховного Суду України цією постановою розяснив, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 Сімейного кодексу України та статті 372 Цивільного кодексу України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Судом установлено, що сторони з 17 жовтня 2010 року перебувають у зареєстрованому шлюбі. У шлюбі у них народився син ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, який проживає разом з ОСОБА_2

Матеріалами справи підтверджено та сторонами не заперечується, що за час перебування у шлюбі ними набуто майно, яке між ними не поділено.

Звертаючись до суду про його поділ, ОСОБА_2 просила також стягнути з відповідачів на її користь ? частину коштів, затрачених на проведення ремонту в квартирі на суму 40 291 грн.

Сторонами визнається, що квартира, яка знаходиться за адресою: вул. Леніна, 170 в м. Тульчині Вінницької області належить на праві приватної власності відповідачу ОСОБА_4 (а.с.71), яка є матірю ОСОБА_3, позивач зареєстрована у вказаній квартирі і разом із сімєю фактично проживала в ній.

Відмовляючи у задоволенні позову про стягнення з відповідачів ? частки коштів, затрачених на проведення ремонту у вказаній квартирі, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що правові підстави для цього відсутні.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Доказів того, що ремонт проведено за спільні кошти подружжя ОСОБА_3, позивачем не надано, як і не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про вкладення позивачем власних коштів у ремонт вказаної квартири; жодному із свідків достовірно невідомо за чиї кошти проводився ремонт, копії документів надані позивачем на підтвердження цих вимог не можуть бути прийняті до уваги, оскільки не дають можливості встановити, за чиї кошти здійснювалися ремонтні роботи.

Доводи позивача про те, що суд першої інстанції не прийняв до уваги докази про наявність у ОСОБА_2 коштів для проведення ремонтних робіт у квартирі, колегія суддів не приймає до уваги, так як копії декларацій про майно, доходи та зобовязання фінансового характеру свідчать лише про те, що позивач працювала та отримувала заробітку плату, однак не свідчать про те, що ці кошти були витрачені на ремонт квартири. При цьому позивач не надала доказів того, що ОСОБА_4 давала згоду подружжю ОСОБА_4 на проведення ремонту у належній їй квартирі.

Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги визнав частково, вказав, що за період шлюбу ними була придбана побутова техніка, після самостійного розподілу майна позивачем залишилася техніка на суму 10 739,60 грн., а саме холодильник, піч з поверхнею та пральна машина. При цьому, він не заперечував проти сплати ? частки компенсації вартості спільного майна подружжя.

Натомість, відповідно до копії видаткової накладної № РН-0000005 від 27 грудня 2011 року ОСОБА_3 придбано кухню кутову, шафу купе 2 шт., витяжку, ліжко дубове з шухлядами, тумбу прикроватну дубову 2 шт., комод дубовий, матрац ортопедичний, мийку, всього на суму 28 600 грн. (т. 1 а.с.31).

Вказане майно було придбано в період шлюбу, а тому відповідно до положень ст. 60 СК України, є спільної сумісною власністю подружжя та підлягає поділу між ними.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції не надав належної правової оцінки видатковій накладній № РН-0000005 від 27 грудня 2011 року про придбання зазначеного майна, а обмежився лише тим, що це майно було дійсно придбано ОСОБА_3, однак в перелік спільного майна подружжя його не включив і поділ не провів.

Отже, до спільного майна подружжя, що підлягає поділу належить холодильник вартістю 4 400 грн., пральна машина - 2 900 грн., духова шафа - 1 905 грн., велосипед - 8 000 грн., варочна поверхня - 1 535 грн., кухня кутова - 7 800 грн., дві шафи купе - 2 350 грн. кожна, витяжка - 800 грн., ліжко дубове з шухлядами - 8 000 грн., тумба дубова 2 шт. - 650 грн. кожна, комод дубовий - 2 000 грн., матрац ортопедичний - 3 500 грн., мийка - 500 грн., а всього майна на загальну суму 47 340 грн.

Оскільки позивач погодилася на отримання компенсації ? частки вартості спільного майна подружжя, відповідач проти цього не заперечував, то зазначене майно слід виділити ОСОБА_3, стягнувши з нього на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію в сумі 23 670 грн.

Що стосується іншого майна подружжя, то суд, відмовляючи в задоволенні позову в цій частині, вірно виходив з того, що позивачем чітко не встановлено наявність вказаного майна та його вартість, не доведено факту належності його до спільного сумісного, тобто не надано належних та допустимих доказів, які б давали суду підстави для визначення маси спільного майна подружжя та проведення його поділу.

Не можуть бути прийняті до уваги і доводи заявника щодо поділу спільно нажитих грошових коштів у розмірі 100 англійських фунтів стерлінгів, 1 300 доларів США, 30 000 грн., а також банківських металів вагою 20 грам, оскільки наявність таких коштів на час виникнення спору позивачем не підтверджена, а відповідачем ОСОБА_3 заперечується з посиланням на те, що вони були витрачені під час спільного проживання на потреби сімї.

З урахуванням усіх зазначених обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в частині поділу майна підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Вирішуючи питання про судові витрати, колегія суддів вважає, що відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору пропорційно до задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 304, 307, 309, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 11 липня 2016 року в частині визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та його поділу скасувати й ухвалити в цій частині нове рішення.

Визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_3 майно, яке підлягає поділу між ними: холодильник вартістю 4 400 грн., пральну машину - 2 900 грн., духову шафу - 1 905 грн., велосипед - 8 000 грн., варочну поверхню - 1 535 грн., кухню кутову - 7 800 грн., дві шафи купе - 2 350 грн. кожна, витяжку - 800 грн., ліжко дубове з шухлядами - 8 000 грн., тумбу прикроватну дубову 2 шт. - 650 грн. кожна, комод дубовий - 2 000 грн., матрац ортопедичний - 3 500 грн., мийку - 500 грн. на загальну суму 47 340 грн.

Визнати за ОСОБА_3 право особистої приватної власності на: холодильник вартістю 4 400 грн., пральну машину - 2 900 грн., духову шафу - 1 905 грн., велосипед - 8 000 грн., варочну поверхню - 1 535 грн., кухню кутову - 7 800 грн., дві шафи купе - 2 350 грн. кожна, витяжку - 800 грн., ліжко дубове з шухлядами - 8 000 грн., тумбу прикроватну дубову 2 шт. - 650 грн. кожна, комод дубовий - 2 000 грн., матрац ортопедичний - 3 500 грн., мийку - 500 грн. на загальну суму 47 340 грн.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 23 670 грн. грошової компенсації за ? частку у спільному майні подружжя.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 236,73 грн. судового збору.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене протягом двадцяти днів з дня його проголошення до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: /підпис/ ОСОБА_7

Судді: /підпис/ ОСОБА_8

/підпис/ ОСОБА_9

З оригіналом вірно: