УХВАЛА

іменем україни

13 січня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Хопти С.Ф.,

Черненко В.А., ШтеликС.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу позовом публічного акціонерного товариства «Мета Банк» до ОСОБА_3, Красногвардійського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції, публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про зняття арешту з майна та виключення майна з акту опису за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 23 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2014 року публічне акціонерне товариство «Мета Банк» (далі - ПАТ «Мета Банк») звернулося до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 14 червня 2011 року між ним та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, за яким останній отримав кредит на придбання транспортного засобу у розмірі 138 975 грн на строк 72 місяців, до 14 червня 2017 року, шляхом зарахування коштів на рахунок позичальника, відкритий у банку. На забезпечення виконання умов кредитного договору, цього ж дня між банком та ОСОБА_3 було укладено договір застави, за умовами якого у заставу передано автомобіль марки Hyundai, 2011 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, із заставною вартістю у розмірі 163 500 грн, який належить заставодавцю на праві власності.

З метою погашення кредитної заборгованості, яка виникла у ОСОБА_3 перед банком та на виконання рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 22 травня 2013 року про стягнення кредитної заборгованості, було прийнято рішення про реалізацію предмета застави для погашення кредитної заборгованості. Однак право банку щодо реалізації предмета застави виявилося обмеженим, оскільки вказане майно арештоване згідно постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 5 вересня 2013 року, виданої Красногвардійським відділом державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції. Вказаний арешт майна боржника 4 листопада 2013 року здійснено в інтересах публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк»). Позивач зазначав, що органи ВДВС не мали права звертати стягнення на майно, передане у заставу ПАТ «Мета Банк» ОСОБА_3, який має вищий пріоритет обтяження.

Ураховуючи викладене, позивач просив суд, з урахуванням уточнених вимог, зняти арешт та виключити з акту опису та арешту майна автомобіль марки Hyundai, державний номерний знак НОМЕР_1.

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 23 червня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 вересня 2015 року, позов ПАТ «Мета Банк» задоволено. Виключено з акту опису та арешту майна від 4 листопада 2013 року та звільнено з-під арешту, накладеного 5 вересня 2013 року постановою державного виконавця Красногвардійського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції Сурич О.Л., майно, належне на праві власності ОСОБА_3, а саме - автомобіль марки Hyundai, державний номерний знак НОМЕР_1. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що право застави у ПАТ «Мета Банк» виникло 14 червня 2011 року, а постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження в інтересах ПАТ КБ «ПриватБанк» була винесена тільки 5 вересня 2013 року, а акт опису та арешту майна складено 4 листопада 2013 року, тобто пізніше, ніж було укладено договір застави, а тому згідно зі ст. 1 Закону України «Про заставу» ПАТ «Мета Банк» має переважне право задовольнити свої вимоги перед іншими кредиторами.

Апеляційний суд погодився з такими висновками районного суду. При цьому також зазначив, що указана постанова державного виконавця обмежує право ПАТ «Мета Банк» щодо реалізації заставленого майна.

Проте погодитись із такими висновками апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону судове рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено та підтверджується матеріалами справи, що 14 червня 2011 року між ПАТ «Мета Банк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, за яким останній отримав кредит на придбання транспортного засобу у розмірі 138 975 грн на строк 72 місяців, до 14 червня 2017 року, шляхом зарахування коштів на рахунок позичальника, відкритий у банку. На забезпечення виконання умов кредитного договору, цього ж дня між банком та ОСОБА_3 було укладено договір застави, за умовами якого у заставу банку передано автомобіль марки Hyundai, 2011 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, із заставною вартістю у розмірі 163 500 грн, який належить заставодавцю на праві власності, а з ОСОБА_5 укладено договір поруки. Позичальник свої зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконував і допустив заборгованість по кредиту.

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 22 травня 2013 року було задоволено позовні вимоги ПАТ «Мета Банк» до ОСОБА_3 та ОСОБА_5 про солідарне стягнення кредитної заборгованості у загальному розмірі 136 238 грн 97 коп. На виконання вищевказаного рішення суду ПАТ «Мета Банк» було прийнято рішення про реалізацію предмета застави для погашення кредитної заборгованості. Однак право банку щодо реалізації предмета застави виявилося обмеженим, оскільки вказане майно арештоване згідно постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 5 вересня 2013 року, виданої Красногвардійським відділом державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції. Вказаний арешт майна боржника 4 листопада 2013 року здійснено в інтересах ПАТ КБ «ПриватБанк», яке також є стягувачем за виконавчим листом.

За змістом п. 1 ч. 1 ст. 32 Закону України «Про виконавче провадження» заходом примусового виконання судових рішень є звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають у інших осіб або належать боржникові від інших осіб.

Згідно з ч. 1 ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

Арешт на майно боржника може накладатись державним виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження (ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження»).

Загальний порядок звернення стягнення на заставлене майно визначений ст. 54 Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до якої звернення стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача-заставодержателя.

Примусове звернення стягнення на предмет застави здійснюється державним виконавцем з урахуванням положень Закону України «Про заставу» (ст. 54 Закону України «Про виконавче провадження»).

При реалізації цієї норми слід мати на увазі, що за положеннями ст. 1 Закону України «Про заставу» застава - це спосіб забезпечення зобов'язань, якщо інше не встановлено законом. В силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов'язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами.

Отже, звернення стягнення на предмет застави в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача-заставодержателя, який має переважне право перед іншими особами на задоволення забезпечених заставою вимог за рахунок предмета застави.

Разом з тим, згідно з ч. 3 ст. 54 цього Закону для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, стягнення на заставлене майно боржника може бути звернуто у разі: виникнення права застави після винесення судом рішення про стягнення з боржника коштів; якщо вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Отже, на відповідачеві також лежить процесуальний обов'язок доказування своїх доводів і заперечень.

Крім того, у ч. 4 ст. 60 ЦПК України визначено, що доказування (а, отже, і рішення суду) не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обґрунтовуючи заперечення проти позову та доводи апеляційної скарги ПАТ КБ «ПриватБанк» посилалося на те, що у порушення вимог ст. 60 ЦПК України позивач не довів, що вартість заставленого майна перевищує розмір заборгованості, що існує у ОСОБА_3 перед ПАТ «Мета Банк», чи існує арешт майна ОСОБА_3, накладений в інтересах ПАТ «Мета Банк» з урахуванням того, що позивачем додано до заяви витяг з державного реєстру обтяжень рухомого майна станом на 11 лютого 2014 року й доказів того, що у ОСОБА_3 існує перед ПАТ «Мета Банк» заборгованість за кредитним договором на час вирішення спору. При цьому звертав увагу на те, що арешт майна ОСОБА_3, що знаходиться у заставі ПАТ «Мета Банк», в інтересах ПАТ КБ «ПриватБанк» не є перешкодою для його реалізації через органи державної виконавчої служби.

Зазначало також, що дії державного виконавця про накладення арешту на спірне майно, вчинені відповідно до вимог закону й цими діями не порушується право заставодержателя, оскільки кошти від реалізації предмета застави підлягають виплаті заставодержателю і лише залишок коштів буде використано для задоволення вимог інших стягувачів, у томі числі ПАТ КБ «ПриватБанк».

У порушення вимог ст. ст. 212-214, 315 ЦПК України апеляційний суд на зазначені вище вимоги закону та обставини справи уваги не звернув, зазначених доводів апеляційної скарги належним чином не перевірив.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, апеляційним судом не встановлені, судове рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 вересня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до судуапеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко

С.П.Штелик