Справа № 344/7034/14-ц
Провадження № 22-ц/779/1495/2016
Головуючий у 1 інстанції Бабій О. М.
Суддя-доповідач Проскурніцький П.І.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 серпня 2016 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

Головуючого: Проскурніцького П.І.

Суддів: Бойчука І.В., Горейко М.Д.

за участю секретаря: Драганчук У.М.

сторін: позивачки ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3, його представника ОСОБА_4, третьої особи ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостій них вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - ОСОБА_5 про виселення без надання іншого житлового приміщення, та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостій них вимог щодо предмета спору на стороні позивача - ОСОБА_5 про визнання права користування та визначення порядку користування житлом, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Івано-Франківського міського суду від 30 травня 2016 року,-

в с т а н о в и л а :

16.05.2014 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зазначеним позовом посилаючись на те, що квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної сумісної власності їй та її дочці ОСОБА_5. Дочка позивачки одружена з відповідачем ОСОБА_3 Відповідач та дочка постійно ображають позивачку, завдають їй тілесних ушкоджень. З 2013 року дочка з відповідачем проживають у квартирі позивачки. Відповідач у квартирі позивачки не зареєстрований, за комунальні послуги не сплачує, своїми протиправними діями порушує право позивачки на вільне користування своєю власністю. Посилаючись на ст. 391 ЦК України позивачка змушена була звернутись з позовом до суду.

16 вересня 2014 року відповідач звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - ОСОБА_5, в якому просить про визнання за ним права користування квартирою АДРЕСА_1 та про встановлення порядку користування квартирою.

Вимоги зустрічного позову обґрунтовані тим, що він вселився у спірну квартиру як член сім'ї ОСОБА_5, яка є співвласником квартири разом з позивачкою. Відповідач правомірно вселився у квартиру та має право користування нею. Твердженення позивачки щодо порушення її права користування квартирою є безпідставними та необґрунтованими, оскільки сама позивачка постійно спричиняє конфлікти, виганяє відповідача з квартири, хоча відповідач та його дружина справно сплачують комунальні платежі, зробили ремонт у квартирі, придбали нову техніку.

17 березня 2016 року позивачка ОСОБА_2 подала заяву про зменшення позовних вимог та просить тільки про виселення відповідача ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 30 травня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_3 право користування квартирою АДРЕСА_1.

Стягнуто із ОСОБА_2 в користь ОСОБА_3 - 243 грн. 60 коп.

В задоволенні решти вимог позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій посилається на те, що воно є незаконним та необгрунтованим.

Зазначила, що неодноразово наголошувала в судовому засіданні, що відповідач ОСОБА_3 порушує спокій в квартирі, неодноразово піднімав на неї руку, про що свідчать висновки судово-медичної експертизи про нанесення тілесних ушкоджень, а також на час рознляду справи в суді першої інстанції проводилось досудове розслідування за кримінальним провадженням щодо відповідача за фактом спричинення ОСОБА_2 тілесних ушкоджень.

Вказала, що судом не враховано при дослідженні доказів такі документи, як копія постанови Івано-Франківського міського суду від 20.10.2014 року по адміністративній справі; копія висновку МВ УМВС від 17.11.2014 року; копія листа Івано-Франківського МВ УМВС від 19.11.2014 року; копія постанови Апеляційного суду від 24.11.2014 року, якими підтверджується факт поведінки відповідача в квартирі, що не відповідає нормам моралі та співжиття і робить неможливим проживання з ним в одній квартирі, а також те, що до нього вживались заходи впливу.

Крім того, судом надано неналежну оцінку свідченням свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7, які є неналежними та недопустимими. Свідок ОСОБА_6, як вона сама вказала, була в квартирі тільки один раз і проживає зовсім в іншому під'їзді будинку, а тому не може знати, що відбувається в квартирі між позивачкою та відповідачем. Свідок ОСОБА_7 вказала, що знає про сім'ю тільки зі слів свого маленького онука, який спілкується з онуком позивачки.

У зв'язку із наведеним, просить рішення скасувати і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити повністю. Виселити ОСОБА_3 із квартири

АДРЕСА_1 без надання іншого житла. Відмовити у задоволенні зустрічного позову.

Вислухавши доповідача, сторони, предчтавника відповідача, третю особу, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_5 є співвласниками квартири АДРЕСА_1, що підтверджується копією свідоцтва про право власності (а.с.6), копією витягу про реєстрацію права власності (а.с.7). Квартира трьохкімнатна, житловою площею 39,5 кв.м. (а.с.8-9).

В квартирі зареєстровані та проживають ОСОБА_2, ОСОБА_5 та ОСОБА_8, ОСОБА_3 проживає у квартирі, однак не зареєстрований (а.с.65), вказані факти визнаються сторонами, а тому, відповідно до ст. 61 ЦПК України доказуванню не підлягають.

ОСОБА_3 та ОСОБА_5 перебувають у зареєстрованому шлюбі (а.с.66).

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_5 та члени її сім'ї оплачують комунальні послуги (квартплата, електроенергія, газ, водопостачання та водовідведення), що підтверджується копіями квитанцій, доданих до матеріалів справи (а.с.68-76).

За кошти ОСОБА_3 було здійснено ремонт в квартирі, придбано нову побутову техніку, встановлено металопластикові вікна (угода № 611 від 14.10.2013 року) (а.с.77, 78-79), замінено міжкімнатні двері тощо.

Вказані факти визнано позивачкою в судовому засіданні.

Такі дії ОСОБА_5 та членів її сім'ї, в тому числі, відповідача ОСОБА_3, узгоджуються із вимогами чинного законодавства. Зокрема, відповідно до ст. 319 ЦК України власність зобов'язує. Співвласник відповідно до своєї частки у спільному майні зобов'язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна як це передбачено ст. 360 ЦК України.

Позивач ОСОБА_2 заявляла позов про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні житлом, у своїх вимогах посилаючись виключно на норми ЦК України (зокрема, ст. 391 ), тоді як ці правовідносини регулюються також нормами житлового законодавства.

При цьому підстави для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, або її виселення із займаного житлового приміщення , передбачені ст.ст. 71, 72 ЖК України, ст. 405 ЦК України, у даному випадку відсутні, оскільки ОСОБА_3 проживає у спірній квартирі на постійній основі та вселився туди з дозволу співвласника житла, є членом сім'ї співвласника.

Виселення за ст. 116 ЖК України - це санкція за порушення правил співжиття, яка застосовується як крайній захід у разі, коли попередження та заходи впливу є безрезультатними. Сам по собі висновок суду про неприязні стосунки між сторонами та неможливість сумісного проживання не може бути підставою для виселення за цією нормою.

Між сторонами існують вкрай негативні відносини, що підтверджується скаргами позивачки в міліцію щодо дій відповідача, та скаргами відповідача щодо дій позивачки.

Отже, зважаючи на те, що передбачених чинним законодавством підстав для виселення ОСОБА_3 немає, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що первісний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про виселення останнього з житлового приміщення задоволенню не підлягає.

Щодо вимог зустрічного позову, то статтею 150 ЖК України передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей.

Аналогічне положення закону передбачено і ст. 383 ЦК України.

Відповідно до ч.4 ст. 156, ч.2 ст. 64 ЖК України до членів сім"ї власника будинку квартири) належать дружина( чоловік) власника, їх діти і батьки. Членами сім"ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом із власником і ведуть з ним спільне господарство.

За правилами ст. 156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Відповідно до ст. 157 ЖК України членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених ч. 1 ст. 116 ЖК.

Згідно ст. 6 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" реєстрація місця проживання здійснюється на підставі документів, що підтверджують право на проживання в житлі.

Згідно ст.47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Згідно ч.2 ст.65 ЖК України, особи, що вселилися в жиле приміщення як член сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користуватися жилим приміщенням.

Таким чином, ОСОБА_3 правомірно користується спірною квартирою АДРЕСА_1 як член сім'ї співвласника - ОСОБА_5.

При цьому, місце проживання ОСОБА_3 за адресою спірної квартири не було проведено у зв'язку із запереченням іншого співвласника - ОСОБА_2

Вимоги відповідача ОСОБА_3 за зустрічним позовом про визнання права на користування спірним житлом є правомірними з огляду на вищезазначене, як члена сім'ї (чоловіка) співвласника квартири ОСОБА_5.

Відповідно до ст. 3 Закону України « Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання В Україні» місце проживання особи - це адміністративно- територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік. Реєстрація - внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру про місце проживання або місце перебування особи із зазначенням адреси, за якою з особою може вестися офіційне листування або вручення офіційної кореспонденції. А зміст ст. 405 ЦК України передбачає, що члени сім ' ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право користування цим житлом.

Отже, зустрічний позов ОСОБА_3 в частині визнання за ним права користування квартирою АДРЕСА_1 є обґрунтованим та підлягає задоволенню.

За наведених обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 є необґрунтованими, спростовуються дослідженими доказами у справі та не підлягають задоволенню, а вимоги зустрічного позову ОСОБА_3 є частково обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню.

Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на вищевказаних вимогах закону, а рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням вимог матеріального та процесуального права, що відповідно до статті 308 ЦПК України є підставою для відхилення апеляційної скарги.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 30 травня 2016 року залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: П.І. Проскурніцький

Судді: І.В. Бойчук

М.Д. Горейко