АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22 -ц/796/6586/2016 року Головуючий у 1-й інстанції: Ярошенко С.В.
Доповідач: Чобіток А.О.
Ухвала

Іменем України

28 липня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі :

головуючого - судді Чобіток А.О..

суддів - Крижанівської Г.В., Немировської О.В.

при секретарі - Сірій О.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 28 вересня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним , -

в с т а н о в и л а:

В березні 2015 року позивач звернулась до відповідача з позовом про розірвання договору дарування Ѕ частини квартири за адресою : АДРЕСА_1, який вона уклала 29 березня 2012 року . Зазначала, що обов»язки власника житла відповідачем не виконуються , плата за утримання житла та житлово-комунальні послуги не вносяться, внаслідок чого, посилаючись на ст. 725 ЦК України просила розірвати вказаний договір дарування.

В подальшому ОСОБА_1 змінила позовні вимоги та просила суд визнати зазначений договір дарування недійсним з тих підстав, що вона є людиною похилого віку, потребує сторонньої допомоги, в зв»язку з чим погодилась на пропозицію відповідача переписати на неї Ѕ частину спірної квартири, вважаючи, що мова йде про договір довічного утримання., оскільки відповідач пообіцяла доглядати, забезпечувати її продуктами харчування, давати гроші на їх придбання, оплачувати обов»язкові платежі, піклуватися про стан її здоров»я. Проте після укладення договору донька змінила до неї ставлення, не дбає про неї, допомогу не надає. Вважає, що відповідач ввела її в оману щодо умов укладеного договору.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 28 вересня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове,яким задовольнити позов. Зазначає, що суд при вирішенні спору не врахував обставини, що вона є інвалідом 2 групи, пенсіонером, має великі проблеми зі здоров»ям, і погодилась на таку угоду, маючи на увазі право на отримання від відповідача матеріальної та моральної підтримки, тобто вважала цю угоду договором довічного утримання, вказавши при цьому, що потреба у догляді за нею засвідчується і наданим посвідченням інваліда, і довідками з лікарень тощо.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, що з»явилися в судове засідання, обговоривши доводи апеляційної скарги, обставини справи , колегія суддів приходить до наступного.

Встановлено, що 29 березня 2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, яка є донькою позивача, був укладенийдоговір дарування 1/2 частини квартири,відповідно до якого позивач передала у власність безоплатно відповідачу, а остання прийняла в дарунок належну ОСОБА_1 1/2 частину квартири за адресою: АДРЕСА_1.

Вказана частина квартири належала ОСОБА_1 на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пишньовим Д.М. 11.11. 2000 року ( а.с.15 том 1) .

Відповідно до п.п. 9,11,12 оспорюваного договору дарування дарувальник та обдаровувана стверджують, що однаково розуміють значення і умови цього договору та його правові наслідки, підтвержують дійсність намірів при його укладанні, а також те, що він не носить характеру фіктивного та удаваного правочину.Дарувальник стверджує, що дарування здійснено за доброю волею, без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного так і морального.Сторони розуміють, що за своєю природою договір дарування є безоплатний, а тому дарувальник не має права вимагати від обдаровуваної вчинення на її користь будь-яких дій майнового або немайнового характеру.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 213 ЦПК України, законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив з того, що оспорюваний правочин відповідав волевиявленню сторін і позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження позову.

Ухвалою апеляційної інстанції від 11.11.2015 року вказане рішення суду залишене без змін.

Скасовуючи ухвалу суду апеляційної інстанції , суд касаційної інстанції виходив з того, що судом першої інстанції при розгляді справи залишено поза увагою доводи позивача щодо відсутності у неї волевиявлення на безоплатну передачу у власність відповідача належної їй частини квартири ( іншого житла позивач не має ), оскільки ОСОБА_1, є особою похилого віку ( 73 роки), тяжко хворіє ( інвалід 2-ї групи) і потребує сторонньої допомоги, а відповідач є дочкою позивача, запропоновувала їй догляд та матеріальну допомогу в разі переоформлення на неї частини квартири. Укладаючи спірний договір, позивач помилялася щодо його правової природи, прав та обов»язків, які виникнуть після укладення договору між нею і відповідачем. Отже, не з»ясувавши всіх обставин, що передували укладенню спірного договору дарування, та залишивши поза увагою доводи позивача, якими вона обґрунтовувала свої позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про відсутність підстав застосування до спірних правовідносин положень ст.ст. 203, 229 ЦК України .

Постановою Пленуму Верховного Суду України за № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз»яснено, що відповідно до статей 229-233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину.

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Так, пред»явивши даний позов на підставі ст. 229, 230 ЦК України, ОСОБА_1 зазначала, що на момент укладення спірного договору їй було 73 роки, вона є інвалідом 2-ї групи внаслідок перенесеного нею ішемічного інсульту у правій гемісфері у вигляді лівосторонньої пірамідної недостатності. Вона потребує постійного лікування для підтримки організму, до того ж вона страждає катарактою і потребує негайної операції. Вона опинилась у скрутному становищі. Скориставшись цим, ОСОБА_2 ввійшла в довіру, обіцяла її доглядати і надавати необхідні їй кошти, і тому вона переоформила на неї своє житло. Переписувала квартиру тільки на умові, що відповідач буде надавати їй допомогу. Вважає, що відповідач ввела її в оману при укладенні оспорюваного договору.

На підтвердження позовних вимог позивачем надано довідку про розмір призначеної і фактично отримуваної пенсії за січень-березень 2015 року, виписку із амбулаторної карти № 96733/14 науково-практичного медичного центру «Ексимер» про те, що ОСОБА_1 діагностовано зрілу катаракту лівого ока та начальну катаракту правового ока, датовану листопадом 2014 року, довідку консультативно-діагностичного центру від 09.12.2014 року про те, що ОСОБА_1 діагностовано незрілу катаракту лівого ока та начальну катаракту правого ока, рекомендовано хірургічне лікування лівого ока, виписку із історії стаціонарного хворого про те, що ОСОБА_1 перебувала на лікуванні у неврологічному відділенні з 17.11.1986 року по 26.11.1986 року, а також довідку Київського міського психоневрологічного диспансеру про те, що ОСОБА_1 пройшла лікарсько-консультативну комісію 04.05.1989 року та їй діагностовано органічне враження ЦНС судинного ґенезу.

Заперечуючи проти апеляційної скарги ОСОБА_1, ОСОБА_2 зазначала, що позивач раніше підписувала договір дарування і їй відомі правова природа і правові наслідки підписання саме договору дарування, оскільки вона сама отримала у власність Ѕ частини квартири за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору дарування. При цьому ОСОБА_1. вже дарувала вказану Ѕ частину квартири у 2006 році своєму онуку, ОСОБА_5, сину її другої доньки. А в подальшому 05.06.2009 року ОСОБА_6 підписавдоговір про розірвання договору дарування Ѕ частини квартири за адресою : АДРЕСА_2, укладеного 03.04.2006 року з ОСОБА_1.Після цього правочину позивач зновустала власником Ѕ частини квартири. А через три роки ОСОБА_1 знов дарує Ѕ частини квартири вже їй - ОСОБА_2. За цей час позивач не могла забути правові наслідки підписання саме договору дарування і той факт, що з цього правочину не випливає ані матеріальна допомога, ані утримання з боку відповідача. Вказані обставини підтверджуються копіями вказаних правочинів.

Також відповідач зазначає, що ОСОБА_1 не потребувала матеріальної допомоги, оскільки працює в Національному Києво-Печерському історико-культурному заповіднику на посаді прибиральника службових приміщень з 01.06.2004 року, заробітна плата складає 4132 грн. 57 коп., що підтверджується довідкою від 29.04.2016 року № 04/25-282, також отримує пенсію, а проблеми з зором у позивача виникли вже після підписання оспорюваного правочину.

Колегія суддів оцінивши надані сторонами докази на підтвердження викладених ними обставин у їх сукупності, вважає, що підписуючи оспорюваний правочин, ОСОБА_1 правильно сприймала правову природу договору дарування та його наслідки , оскільки достовірно встановлено, що ОСОБА_1 особисто приймала в дар нерухоме майно, а також неодноразово відчужувала його шляхом укладення договорів дарування, що свідчить про її обізнаність щодо наслідків укладеного правочину.

При цьому , будь-яких доказів неправильного сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення , позивачем не надано.

Колегія суддів звертає увагу на те, що медичні довідки про захворювання очей позивача, датовані листопадом-груднем 2014 року , проте як оспорюваний правочин укладено 29.03.2012 року, що спростовує посилання позивача про її знаходження у скрутному становищі, внаслідок необхідності проведення операції , що було підставою для укладення оспорюваного правочину і чим скористалась відповідач, як про це зазначає позивач ( а.с.100 другий аркуш позовної заяви том 1 , а.с.18,19 том 1 ).

Також колегія суддів враховує і той факт, що ОСОБА_1 на час підписання оспорюваного правочину окрім пенсії, отримувала також і заробітну плату , що вказує на відсутність підстав вважати, що остання на час підписання оспорюваного правочину потребувала матеріальної допомоги При цьому ОСОБА_1, підписавши оспорюваний правочин, який вона з її слів вважала договором довічного утримання, продовжувала працювати , про що свідчить довідка Національного Києво-Печерського історико-культурного заповідника від 29.04.2016 року № 04/25-282 і позовні вимоги про визнання договору дарування недійсним заявила лише у серпні 2015 рокута ніяких вимог матеріального характеру до відповівдача не пред»являла (а.с. 45, 98 том 1).

Та обставина, що ОСОБА_1 є інвалідом 2-ї групи також не свідчить про потребу у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі , оскільки другу групу інвалідності позивачу було встановлено ще 01.08.1992 року, а інші медичні докумети датовані 1986 та 1989 роками . При цьому вказані документи не містять посилань на потребу позивача у сторонньому догляді та допомозі ( а.с. 228 том 1, а.с.90, 91).

Будь-яких інших доказів того, що на час підписання оспорюваного правочину вона за станом здоров»я потребувала догляду та сторонньої допомоги, що було визначальним фактором укладення оспорюваного правочину, який з ії слів ОСОБА_1 вважала договором довічного утримання , позивачем не надано.

Зазначаючи про те, що відповідач ввела її в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину , позивач будь-яких доказів зазначеному не надала, в чому полягав факт омани , який призвів до підписання нею саме договору дарування, не вказала.

Таким чином відсутні правові підстави , що оспорюваний правочин укладено внаслідок введення позивача в оману.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо,а також достатність і взаємний зв"язок доказів у їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість рішення ухваленого по даній справі та відсутність підстав до його скасування.

Керуючись ст.ст.304,307,308,313-315,319 ЦПК України,колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 28 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий - Судді -