АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Головуючий у 1 інстанції Арапіна Н.Є.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 серпня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді Кравець В.А.,

суддів Слободянюк С.В., Іванченка М.М.

за участю секретаря Дуки В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 10 червня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 за участю третіх осіб: ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення суми боргу зa договором позики, інфляційних втрат, трьох процентів річних,

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду із зазначеним позовом, в якому, з урахуванням уточнених вимог, просила стягнути з відповідача борг у сумі 10 тис. грн.., інфляційні нарахування у сумі 7 468,08 грн., три відсотки річних у розмірі 900 грн. та вирішити питання судових витрат.

В мотивування вимог посилалася на те, що 23 січня 2012 року між її чоловіком ОСОБА_6 і ОСОБА_1 було укладено договір позики, відповідно до якого відповідач взяв у нього грошові кошти в розмірі 10 тис. гривень, які зобов'язався повернути до 01.04.2012 року. ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її чоловік, після якого вона прийняла спадщину,отримавши 11.06.2013 року відповідне Свідоцтво. Оскільки вона є єдиним спадкоємцем свого померлого чоловіка, то у відповідності зі ст. 1218 ЦК України має право вимагати від відповідача грошові кошти, що були передані за розпискою.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 10 червня 2016 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 борг за договором позики у розмірі 10 000.00 грн.. інфляційні втрати у розмірі 7 468.08 грн., три проценти річних у сумі 900 грн. 00 коп., а всього 18 368 грн.08 коп. Вирішено питання судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову, посилаючись на те, що суд ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, не з'ясувавши дійсні обставини спору.

Вказує, що строк виконання за договором позики, у відповідності до розписки від 23 січня 2012 року настав 02 квітня 2012 року, а тому позивач пропустила строк позовної давності. Між тим, підтвердженням того, що позивач знала про наданий борг, свідчить її особисте твердження, зазначене в позовній заяві.

В судовому засіданні представник відповідача свою апеляційну скаргу підтримала та просила її задовольнити з вищевказаних підстав.

Заслухавши доповідь судді Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із його доведеності та обґрунтованості.

Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі»рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення. Ухвалене у справі рішення має бути гранично повним, ясним, чітким, викладеним у послідовності, встановленій статтею 215 ЦПК, і обов'язково містити вступну, описову, мотивувальну та резолютивну частини.

Відповідно до ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим та має стосуватися, зокрема питань: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із установлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин тощо.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_6 перебували у зареєстрованому шлюбі з 27.11.1958 року.

23 січня 2012 року відповідач позичив у ОСОБА_6 10 тис. грн. до 01 квітня 2012 року, що підтверджується розпискою (а.с.33).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 - помер.

11 червня 2013 року позивачем отримано свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_6, яка складається з ј частини квартири АДРЕСА_1 (a.c.34-35).

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_3 вказала на те, що вона після смерті свого чоловіка також отримала право кредитора за договором позики від 23.01.2012 року.

Позикові відносини регулюються положеннями глави 71 ЦК України.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов'язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України).

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

У разі пред'явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов'язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Саме такий правовий висновок про застосування статей 1046, 1047 ЦК України міститься в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63 цс13., №6-79цс14 від 02.07.2014 року.

Заперечуючи проти позову, відповідач ОСОБА_1 подав до суду заяву про застосування строку позовної давності.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку (частина п'ята статті 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252 - 255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

У справі, яка переглядається, суд установив, що строк виконання зобов'язання позичальником настав 01 квітня 2012 року. Отже, перебіг позовної давності почався з 02.04.2012 року, дати (дня, коли у кредитора виникло право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання).

Проте, кредитор ОСОБА_6 помер, і його дружина - позивач по справі ОСОБА_3 стала новим кредитором відповідача.

Відповідно до вимог статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи , яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (статті 1218 ЦК України).

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Отже, позивач, як спадкоємець, отримала право кредитора, що належало її чоловіку за договором позики, та право вимоги, яке розпочалося 02.04.2012 року.

Позивач, як новий кредитор звернулася до суду 27 липня 2015 року з вимогами про стягнення заборгованості за позикою з урахуванням індексу інфляції, 3 % річних.

Відповідач заявив про застосування позовної давності.

Таким чином, суд першої інстанції зазначених вище норм матеріального права не врахував та безпідставно вважав позов поданим в межах строку позовної давності, оскільки право на вимогу за договором позики померлий ОСОБА_6 отримав 02.04.2012 року і до 02.04.2015 року, а у зв'язку із його смертю строк позовної давності не переривається.

Оскільки позивач звернулася до суду лише 27.07.2015 року, то вона є такою, що пропустила строк позовної давності.

Наразі, залишилася поза увагою суду і заява позивачки про поновлення строку позовної давності.

Так, у своїй заяві вона зазначає, що вважала, що строк звернення до суду починає свій відлік з часу відкриття спадщини, а також посилалася на те, що вона є людиною похилого віку, 1937 року народження, страждає на низку вікових захворювань, смерть чоловіка погіршила її стан здоров'я, розписку вона виявила не одразу, її матеріальний стан є таким, що стягнення боргу з відповідача є вкрай необхідним. Окрім того, спір позивачка намагалася владнати у позасудовому порядку , надіславши відповідачу листа - претензію про добровільну сплату позики.

Отже, з врахуванням наведених у заяві обставин, колегія дійшла висновку про поважність причин пропуску позивачкою строку позовної давності для звернення до суду та наявність підстав до його поновлення. А тому рішення суду першої інстанції у його резолютивній частині підлягає доповненню із зазначенням в резолютивній частині про поновлення позивачці строку позовної давності.

В іншій частині рішення є законним та обґрунтованим, тому підстав до його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 218,303,304,307,309,313,314,316,317 ЦПК України, колегія суддів -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 -задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 10 червня 2016 року змінити та доповнити його резолютивну частину наступним змістом:

Поновити ОСОБА_3 строк позовної давності.

В іншій частині рішення залишити без зміни.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий

Судді