Справа № 161/7926/16-ц Провадження № 22-ц/773/1240/16 Головуючий у 1 інстанції: Ковтуненко В.В.
Категорія: 73 Доповідач: Лівандовська-Кочура Т. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 серпня 2016 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого судді Лівандовської-Кочури Т.В.,

суддів Федонюк С.Ю., Свистун О.В.,

за участю:

секретаря Концевич Я.О.,

представника заявника ОСОБА_1,

заінтересованої особи ОСОБА_2,

представника заінтересованої особи ОСОБА_3,

прокурора Лебедюк- Гудкової Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за заявою лікаря-психіатра Волинської обласної психіатричної лікарні № 1 ОСОБА_4 про госпіталізацію до психіатричного закладу у примусовому порядку недієздатного ОСОБА_5, за апеляційною скаргою заступника прокурора Волинської області на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 червня 2016 року,

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2016 року лікар-психіатр Волинської обласної психіатричної лікарні № 1 м. Луцька ОСОБА_4 звернулася в суд з заявою про госпіталізацію до психіатричного закладу у примусовому порядку недієздатного ОСОБА_5, в обґрунтування якої покликалася на те, що 9 червня 2016 року за направленням дільничного психіатра бригадою «Швидкої допомоги» до Волинської обласної психіатричної лікарні № 1 м. Луцька був доставлений мешканець м. Луцька ОСОБА_5 в стані гострого психомоторного збудження. За даними медичної карти амбулаторного хворого № 40805, медичної карти стаціонарного хворого № 1702 та заяви опікуна ОСОБА_2 встановлено, що психічні порушення у ОСОБА_5 відзначаються з 1987 року. Комісією лікарів-психіатрів від 10 червня 2016 року встановлено, що гр. ОСОБА_5 страждає на тяжкий психічний розлад у вигляді параноїдної шизофренії, безперервного типу перебігу, з вираженим емоційно-вольовим дефектом, в даний час, в стані загострення у вигляді афективно-параноїдного синдрому, який позбавляє його здатності адекватно усвідомлювати оточуючу дійсність, свій психічний стан і поведінку та внаслідок якого він вчиняв та вчиняє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для оточуючих. Потребує лікування в умовах психіатричного стаціонару.

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 23 червня 2016 року в задоволенні заяви лікаря-психіатра Волинської обласної психіатричної лікарні № 1 ОСОБА_4, відмовлено.

Не погоджуючись із вищеназваним рішенням суду першої інстанції, заступник прокурора Волинської області подав апеляційну скаргу, в якій через порушення норм матеріального та процесуального права, просив оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким заяву про госпіталізацію до психіатричного закладу у примусовому порядку недієздатного ОСОБА_5 задовольнити повністю.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з наступних мотивів.

Судом встановлено, що рішенням виконавчого комітету Луцької міської ради № 222 від 29 квітня 1999 року ОСОБА_2 призначено опікуном її сина ОСОБА_5 (а.с. 3).

8 червня 2016 року лікар-психіатр ВОПЛ № 1 ОСОБА_6 направив ОСОБА_5 на госпіталізацію у психіатричну лікарню у примусовому порядку за рішенням лікаря-психіатра (а.с. 5).

9 червня 2016 року ОСОБА_2 звернулась до головного лікаря ВОПЛ № 1 з заявою про госпіталізацію її сина ОСОБА_5, у звязку з погіршенням стану здоровя (а.с. 4).

Із змісту висновку комісії лікарів-психіатрів № 555 від 10 червня 2016 року встановлено, що гр-н ОСОБА_5 страждає на тяжкий психічний розлад у вигляді параноїдної шизофренії, безперервного типу перебігу, з вираженим емоційно-вольовим дефектом, в даний час в стані загострення у вигляді афективно-параноїдного синдрому, який позбавляє його здатності адекватно усвідомлювати оточуючу дійсність, свій психічний стан і поведінку та внаслідок якого він вчиняв та виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою небезпеку для оточуючих. Потребує лікування в умовах психіатричного стаціонару (а.с. 6).

Відмовляючи у задоволенні заяви лікаря-психіатра, суд першої інстанції виходив з того, що розлади психічного стану, про які зазначено у висновку комісії лікарів-психіатрів, повністю спростовані заінтересованою особою - опікуном недієздатного ОСОБА_5 Окрім того, опікун надав згоду на госпіталізацію ОСОБА_5, що у відповідності до положень ст. 13 Закону України «Про психіатричну допомогу» є самостійною та достатньою підставою для примусової госпіталізації останнього, і наявність рішення суду з цього питання не потребується.

Проте, з такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна з огляду на наступне.

Конституційний Суд України у своєму рішенні № 2рп/2016 від 1 червня 2016 року визнав неконституційним положення третього речення ч. 1 ст. 13 Закону України «Про психіатричну допомогу» у взаємозвязку з положеннями ч. 2 цієї статті стосовно госпіталізації особи, визначеної у встановленому законом порядку недієздатною, до психіатричного закладу на прохання або за згодою її опікуна за рішенням лікаря-психіатра без судового контролю. Конституційний Суд України постановив, що до моменту законодавчого врегулювання питання забезпечення судового контролю за госпіталізацією до психіатричного закладу недієздатної особи на прохання або за згодою її опікуна за рішенням лікаря-психіатра така госпіталізація можлива лише за рішенням суду.

У відповідності до вимог ч. 2 ст. 150, ч. 2 ст. 152 Конституції України, ст. 69, ч. 2 ст. 73 Закону України «Про Конституційний Суд України» рішення Конституційного Суду України є обовязковим до виконання. У разі якщо Закон або його окремі положення визнаються такими, що не відповідають Конституції України (неконституційними), вони оголошуються нечинними і втрачать чинність від дня прийняття Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Таким чином, для госпіталізації недієздатної особи необхідна наявність сукупності таких підстав:

-психічне захворювання недієздатної особи і необхідність її лікування в умовах психіатричної лікарні;

-прохання або згода опікуна недієздатної особи на це;

-судове рішення з цього приводу.

При наявності вказаних умов утримання недієздатної особи у психіатричному закладі буде вважатись правомірним.

Відповідно до ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоровя, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Згідно із ст. ст. 3, 4 Закону України «Про психіатричну допомогу» психіатрична допомога надається на основі принципів законності, гуманності, додержання прав людини і громадянина, добровільності.

Зважаючи на рішення Конституційного Суду України № 2рп/2016 від 1 червня 2016 року, ч. 2 ст. 29 Конституції України, ст. 5 Конвенції про захист прав людини, рішення Європейського Суду з прав людини від 28 жовтня 2003 року у справі № 58973/00 «Ракевич проти Росії» (параграф 35) утримання в психіатричному закладі недієздатної особи, госпіталізованої за рішенням лікаря-психіатра на прохання та за згодою її опікуна, без судового рішення може бути розцінено як порушення п. 5.1. ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (порушення права на свободу та особисту недоторканість)

Відтак, висновок суду про відсутність правових підстав для розгляду питання про госпіталізацію особи до психіатричного закладу в примусовому порядку, за наявності згоди опікуна, не узгоджується із вищенаведеним рішенням Конституційного Суду України.

У ч.ч. 1, 2 ст. 280 ЦПК України передбачено, що у заяві про проведення психіатричного огляду фізичної особи у примусовому порядку, про надання особі амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку та її продовження, про госпіталізацію до психіатричного закладу у примусовому порядку та продовження такої госпіталізації повинні бути зазначені підстави для надання психіатричної допомоги у примусовому порядку, встановлені законом.

До заяви про психіатричний огляд або надання амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку додається висновок лікаря-психіатра, а про продовження примусово амбулаторної психіатричної допомоги, про примусову госпіталізацію, її продовження - висновок комісії лікарів-психіатрів та інші відповідні матеріали.

Статтею 14 Закону України «Про психіатричну допомогу» визначено підстави для госпіталізації особи до психіатричного закладу в примусовому порядку, а саме: особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність.

Водночас, суд першої інстанції, всупереч вимогам ст. 215 ЦПК України, не надав належної оцінки тому, що ОСОБА_5 тривалий час, починаючи з 1987 року страждає на психічні захворювання, і рішенням суду у 1999 році визнаний недієздатним. ОСОБА_5 становлено діагноз параноїдна шизофренія, безперервного типу перебігу, з вираженим емоційно-вольовим дефектом. Він проявляє реальні наміри вчинити дії, що являють безпосередню загрозу як для нього, так і для його оточення, потребує лікування в умовах психіатричного стаціонару, що підтверджується відповідним висновком комісії лікарів-психіатрів № 555 від 10 червня 2016 року та письмовою заявою опікуна ОСОБА_5 ОСОБА_2, яка 9 червня 2016 року звернулась до головного лікаря ВОПЛ №1 ОСОБА_7 із письмовою заявою про госпіталізацію сина, у звязку із погіршенням стану здоровя (а.с. 4).

Окрім того, як пояснила опікун недієздатного ОСОБА_5 ОСОБА_2, в ході розгляду справи в суді апеляційної інстанції, її син перебував на стаціонарному лікуванні у Волинській обласній психіатричній лікарні № 1 м. Луцька в період з 9 червня 2016 по 22 липня 2016 року, неспроможний самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує його життєдіяльність, психічний стан її сина потребує періодичного стаціонарного лікування, відносно чого вона не заперечує, проте вказує, що за наявності її згоди на госпіталізацію, вирішення зазначеного питання в судовому порядку не потребується.

З урахуванням встановлених обставин та наявних в матеріалах справи письмових доказів, у даному випадку, наявна сукупність підстав для госпіталізації до психіатричного закладу у примусовому порядку недієздатного ОСОБА_5.

У зв'язку з неправильним застосуванням судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішенням про задоволення поданої лікарем-психіатром Волинської обласної психіатричної лікарні № 1 заяви про госпіталізацію ОСОБА_5 до психіатричного закладу в примусовому порядку.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу заступника прокурора Волинської області задовольнити.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 червня 2016 року у даній справі скасувати та ухвалити нове рішення.

Заяву лікаря-психіатра Волинської обласної психіатричної лікарні № 1 м. Луцька ОСОБА_4 про госпіталізацію до психіатричного закладу у примусовому порядку недієздатного ОСОБА_5 задовольнити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді