____________________________________________________________________________________________________________________
Провадження № 2/520/539/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.08.2016 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого - судді Калініченко Л.В.

при секретарі Єгоровій Н.Ю.,

розглянувши у судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом

ОСОБА_1

до ОСОБА_2,

ОСОБА_3,

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору

на стороні відповідача - ОСОБА_4,

про визнання договору купівлі-продажу недійсним,

витребування майна з чужого незаконного володіння,

поділ спільного майна подружжя,

визнання права власності,

припинення права власності,

ВСТАНОВИВ:

24 грудня 2015 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Київського районного суду міста Одеси з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, поділ спільного майна подружжя, визнання права власності, припинення права власності.

Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 15 січня 2016 року на підставі вищевказаної позовної заяви було відкрито провадження у справі.

Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 10.02.2016 року роз'єднано у самостійні провадження вимоги: ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, та вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, визнання права власності, припинення права власності. Передано позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, до канцелярії Київського районного суду м. Одеси з метою здійснення автоматичного розподілу справи між суддями та визначення головуючого судді у справі. Продовжено розгляд вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, визнання права власності, припинення права власності, в межах цивільної справи №520/17434/15-ц.

Надалі представником позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_6 були уточнені позовні вимоги, залучено до складу осіб по справі співвідповідача ОСОБА_3, в яких позивач просить суд:

- визнати недійсним договір купівлі-продажу автомобіль марки «РЕUGEОТ", модель «3008», 2014 року випуску, бежевого кольору з металіком, об'ємом двигуна 1560 реєстраційний номер НОМЕР_1, номер кузова НОМЕР_2, номер двигуна НОМЕР_3, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3;

- скасувати державну реєстрацію права власності від 25.12.2015 року, на ім'я ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП - НОМЕР_4;

- припинити право власності ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП - НОМЕР_4, на автомобіль марки «РЕUGEОТ", модель «3008», 2014 року випуску, бежевого кольору з металіком, об'ємом двигуна 1560 реєстраційний номер НОМЕР_1, номер кузова НОМЕР_2, номер двигуна НОМЕР_3;

- витребувати у ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП - НОМЕР_4, автомобіль марки «РЕUGEОТ", модель «3008», 2014 року випуску, бежевого кольору з металіком, об'ємом двигуна 1560 реєстраційний номер НОМЕР_1, номер кузова НОМЕР_2, номер двигуна НОМЕР_3;

- провести розподіл спільного майна подружжя наступним чином:

визнати за ОСОБА_1 право власності на: квартиру АДРЕСА_3, яка складається з однієї кімнати, загальною площею 43,7 кв. м., житловою площею 18,6 кв. м.;

автомобіль марки «РЕUGEОТ", модель «3008», 2014 року випуску, бежевого кольору з металіком, об'ємом двигуна 1560 реєстраційний номер НОМЕР_1, номер кузова НОМЕР_2, номер двигуна НОМЕР_3;

- залишити за ОСОБА_2 право власності на квартиру АДРЕСА_1, яка складається з трьох кімнат, загальною площею 67,8 кв. м., житловою площею 42,5 кв. м.;

- припинити право власності ОСОБА_2, РНОКПП НОМЕР_5, на квартиру будинку АДРЕСА_3, яка складається з однієї кімнати, загальною площею 43,7 кв. м., житловою площею 18,6 кв. м.;

- роз'яснити порядок виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог стосовно визнання або припинення рішенням суду (або мировою угодою) відповідних прав власності, що це рішення (мирова угода) є підставою для зняття з реєстрації і перереєстрації) державними органами виконавчої влади та їх посадовими особами (у тому числі - територіальними органами з надання сервісних послуг МВС України і органами, уповноваженими проводити реєстрацію прав власності на нерухоме майно.

Надалі під час розгляду справи було залучено до участі по справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - ОСОБА_4.

Представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_6 в обґрунтування позовних вимог посилається на те, що ОСОБА_1 в 1993 році уклав шлюб з ОСОБА_2, з якою перебуває у зареєстрованому шлюбі на час подання до суду позову. За час перебування у шлюбі, він та ОСОБА_2 придбали нерухоме та рухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1, яка складається з трьох кімнат, загальною площею 67,8 кв. м., житловою площею 42,5 кв. м., яка була придбана 25.05.2001 року, право власності на яку було зареєстровано за ОСОБА_2, на підставі договору купівлі-продажу від 25 травня 2001 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Очеретяною І.А., зареєстрований в реєстрі за №3113, зареєстрований в КП «ОМБТІ та РОН» 20 червня 2001 року за №282-стр.180-ки.403пр.; квартиру АДРЕСА_3, яка складається з однієї кімнати, загальною площею 43,7 кв. м., житловою площею 18,6 кв. м., яка була придбана у січні 2012 року, право власності на яку було зареєстровано за ОСОБА_2, на підставі свідоцтва про право власності, серії НОМЕР_7, виданого 18.01.2012 року Виконавчим комітетом Одеської міської ради, на підставі договору №2/21 про порядок викупу паю від 24.07.2009 року, акту прийому-передачі від 16.11.2011 року, та зареєстровано в КП «ОМБТІ та РОН» 01.12.2012 року, номер запису 3872 в книзі 798пр-186; автомобіль марки «РЕUGEОТ", модель «3008», 2014 року випуску, бежевого кольору з металіком, об'ємом двигуна 1560, реєстраційний номер НОМЕР_1, номер кузова НОМЕР_2, номер двигуна НОМЕР_3, який був придбаний 28.01.2015 року в ТОВ «АДІС-МОТОР» на підставі договору № від 28.01.2015 року про купівлю транспортного засобу, та рахунком №СЧ-331177 від 28.01.2015 року про сплату коштів в сумі 355000 гривень 00 копійок відповідно до умов вказаного договору. Після чого на підставі вказаного договору право власності на автомобіль марки «РЕUGEОТ", модель «3008», 2014 року випуску, було зареєстровано 11.02.2015 року в органах ДАІ за ОСОБА_2, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру МВС України від 22.12.2015 року. З метою визначення обсягу спільного майна подружжя, судом, після відкриття провадження у справі була витребувана інформація про наявність зареєстрованого за ОСОБА_2 рухомого та нерухомого майна. На виконання ухвали суду від 15.01.2016 р. про витребування доказів представником позивача була отримана відповідь, якою Центр надання послуг, пов'язаних з використанням автотранспортних засобів, з обслуговуванням міста Одеси повідомив, що станом на 27.01.2016 р. на ім'я ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, ІПН НОМЕР_5 - транспортні засоби не зареєстровані, але стало відомо, що одразу після подачі позову, ОСОБА_2 було здійснено відчуження на користь ОСОБА_3, за договором купівлі-продажу, спірного автомобілю, з метою зникнення участі цього автомобілю у поділі майна. З огляду на те, що згоду на продаж зазначеного автомобіля марки «РЕUGEОТ", модель «3008», 2014 року випуску, який був придбаний у шлюбі між позивачем та ОСОБА_2 та є спільною власністю подружжя, ОСОБА_1 не давав, більш того - взагалі не знав про його продаж, вважає договір купівлі-продажу спірного автомобіля незаконним. Позивач та його представник також посилаються на те, що станом на дату подачі позову, Національним банком України був встановлений такий курс обміну іноземної валюти - доларів США: 2 299.7289 за 100 одиниць валюти. Позивачем було оглянуто на одному з самих відомих сайтів продажу нерухомості та встановлено, що приблизна середня вартість: однокімнатної квартири, загальною площею 45 кв.м., житловою площею 17 кв.м., у будинку 2012 року будівництва, по Київському району, міста Одеси, по вулицям Академіка Корольова, проспекту Маршала Жукова (що є найближчими вулицями до вулиці Таїрова, в м. Одесі) складає приблизно 35000 доларів США, що еквівалентно 804650 гривень; трьохкімнатної квартири, загальною площею 66 кв.м., житловою площею 40 кв.м., у будинку не нового будівництва до 2000 року, по Київському району, міста Одеси, по вулицям Люстдорфська дорога, проспекту Академіка Глушка (що є найближчими вулицями до проспекту Академіка Глушка, в м. Одесі) складає приблизно від 55000 доларів США, що еквівалентно 1264450 гривень. Представник позивача стверджував, що на пошукових сайтів, ще не має на продажу аналогу саме цього ж транспортного засобу, як автомобіль марки «РЕUGEОТ", модель «3008», 2014 року випуску. Якщо враховувати суму вартості вказаного транспортного засобу станом на січень 2015 року, то він був придбаний за 355000 гривень 00 копійок, що підтверджується договором №000000010 від 28.01.2015 року про купівлю транспортного засобу та рахунком №СЧ-331177 від 8.01.2015 року про сплату коштів в сумі 355000 гривень 00 копійок. Вказана ціна не враховує те, що він є вживаним та зносу автомобіля, що призводить до здешевлення його у ціні.

Представник позивача у позові також посилається на те, що ОСОБА_2 фактично самостійно розпорядилась (продала) спільним майном подружжя (автомобілем «РЕUGEОТ", модель «3008», 2014 року випуску,) без згоди чоловіка - співвласника цього майна, що порушує його право власності на це майно. Свою згоду на продаж автомобіля ОСОБА_1 не надавав ані у письмовій, ані в усній формі. Більш того, він навіть не знав про його відчуження. Отже, спірний автомобіль є спільним майном, яке підлягає обов'язковій державні реєстрації, а значить його продаж може здійснюватись лише за письмовою, нотаріально завірено: згодою співвласника (чоловіка). Такої згоди на продаж спільного майна позивач не давав, тому договір купівлі-продажу цього майна варто визнати недійсним. З урахуванням вищевказаного, позивач був вимушений звернутись до суду з відповідним позовом.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_6 підтримав позовні вимоги, просив суд їх задовольнити в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_5 заперечували щодо задоволення позовних вимог в повному обсязі, під час розгляду справи надали до суду письмові заперечення, в яких посилались на те, що придбання квартири АДРЕСА_3, яка складається з однієї кімнати, загальною площею 43,7 кв. м., житлового площею 18,6 кв. м. відбулося за грошові кошти батька ОСОБА_2 - ОСОБА_4, який продав своє майно в Узбекистані (договір купівлі продажу квартири у м. Ташкент від 06.08.2008 року, договір купівлі продажу машини, від 21.11.2007 року, договір купівлі-продажу квартири у м. Ташкент від 26.08.2005 г.) та переїхав до України, з метою придбання квартири, або приватного будинку. На той час ОСОБА_2 з чоловіком ОСОБА_1 вмовили батька ОСОБА_4 надати їм грошові кошти для погашення кредиту за автомобілем, а коли настав час розрахуватися та повернути борг батьку для придбання квартири, вмовили його оформити квартиру на ОСОБА_2 Що стосується автомобілю марки «Peugeot», модель «3008», 2014 року випуску, бежевого кольору з металіком, об'ємом двигуна 1560, реєстраційний номер НОМЕР_1, у цієї частині ОСОБА_2 посилається на те, що з позовом не згодна, вважає його безпідставним, у зв'язку з тим, що вона ОСОБА_2 з чоловіком ОСОБА_1 у січні 2015 р. звернулися до її сестри ОСОБА_3 з метою отримання у борг грошових коштів на придбання автомобілю. ОСОБА_1 було обіцяно, що поверне гроші до кінця жовтня 2015 р., і зазначив що оформить автомобіль на ОСОБА_2, а на всяк випадок пояснив сестрі, що як що щось трапиться, або вони не зможуть повернути борг, вона у будь який час зможе або продати автомобіль та повернути кошти, або ОСОБА_2 зможе переоформити автомобіль на себе. Тому на прохання чоловіка ОСОБА_1, 22.01.2015 р. вона надала сестрі розписку та вони отримали з чоловіком у борг 20000 доларів США для придбання мріяного автомобілю. У термін в який вони пообіцяли ОСОБА_3 повернути кошти, вони не повернули і точно коли таке повернення відбудеться не могли пояснити. Як стверджує ОСОБА_2, ОСОБА_3 до грудня 2015 р. просила повернути кошти, а вже у грудні поставила питання щодо оформлення автомобілю на неї у рахунок погашення заборгованості перед нею. У зв'язку з тим, що питання відносно повернення боргу ОСОБА_3 між нею з супругом вирішено було ще в момент отримання в борг грошових коштів, вона повернула в рахунок оплати боргу автомобіль марки «Peugeot», модель «3008», 2014 року випуску. На момент повернення автомобілю позивач на це погодився. Представник відповідача ОСОБА_2 також посилається на ч. 3 ст. 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ч.2 ст. 65 СК України, при укладенні договорів одним із подружжя вважається, ще він діє за згодою другого з подружжя, частина 4 цієї ст. 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя. якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Відповідач ОСОБА_3 у судовому засіданні частково заперечила щодо задоволення позовних вимог ОСОБА_1, просила суд у задоволенні позовних вимог позивача в частині: визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобілю марки «Peugeot», модель «3008», 2014 року випуску бежевого кольору з металіком, об'ємом двигуна 1560, реєстраційний номер НОМЕР_1, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3; скасування державної реєстрації права власності від 25.12.2015 р. на ім'я ОСОБА_3; припинення права власності ОСОБА_3 на автомобіль марки «Peugeot», модель «3008», 2014 року випуску бежевого кольору з металіком, об'ємом двигуна 1560, реєстраційний номер НОМЕР_1 - відмовити.

У судовому засіданні надала до суду письмові заперечення, в яких посилається на те, що ОСОБА_1 є чоловіком ОСОБА_2, яка є її сестрою. У січні 2015 р. позивач та ОСОБА_2 звернулися до неї з проханням позичити грошові кошти на придбання автомобілю, які вони збираються придбати. ОСОБА_1 та її сестрі ОСОБА_2 було відомо, що вона збирала гроші на квартиру, тому в неї є деякі гроші. Позивач надав їй обіцянку, що поверне гроші найближчим часом, і навіть щоб вона дуже не переймалася та не турбувалася, пообіцяв оформити автомобіль на свою дружину - її сестру, пояснивши, що як що щось трапиться, та вони не зможуть розрахуватися, вона зможе або продати автомобіль та повернути кошти, або ОСОБА_3 зможе переоформити автомобіль на себе. Не зважаючи на це, ОСОБА_3 все ж таки попросила оформити розписку, яку на прохання чоловіка 22.01.2015 р. склала та підписала ОСОБА_2 Тобто ОСОБА_3 були надані грошові кошти позивачу та ОСОБА_2 у розмірі 20 000 доларів США терміном до кінця жовтня 2015 року. Однак у термін визначений розпискою грошові кошти їй повернуті не були. Як стверджує ОСОБА_3, до грудня 2015 року, вона просила та благала повернути їй позичені грошові кошти, пояснюючи факти про які їм відомо, а саме те, що вона самотужки виховує дитину. Грошові кошти їй все одно не повертали, врешті вона вирішила скористатися пропозицією позивача, та попросила в рахунок погашення боргу, щоб їй надали автомобіль, якій вона в свою чергу зможе продати та повернути собі позичені кошти. На такий варіант позивач та ОСОБА_2 погодилися, та переоформили на неї автомобіль. На той час, ОСОБА_3 не знала про те, що у позивача та її сестри є думка щодо розірвання шлюбу, а тем більш і поділ майна.

Третя особа ОСОБА_4 у судовому засіданні заперечив щодо задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в частині розподілу між позивачем та ОСОБА_2 квартири АДРЕСА_3, яка складається з однієї кімнати, загальною площею 43,7 кв. м., житловою площею 18,6 кв. м., посилаючись на те, що він проживав до 2008 р. у Республіці Узбекистан, де мав дві квартири які продав, а отримані кошти зібрав та на старості років переїхав до своїх доньок ОСОБА_2 та ОСОБА_3 Після цього, він попросив свою доньку ОСОБА_2 та її чоловіка ОСОБА_1 допомогти йому у виборі квартири, яку він планував купити. Але на той час його зять - ОСОБА_1 мав кредит та попросив йому надати грошові кошти для погашення кредиту. ОСОБА_4 надав ОСОБА_1 27000 доларів США, для погашення кредиту, ОСОБА_1 з ОСОБА_2 в свою чергу пообіцяли повернути кошти, для придбання квартири, а поки вони їх будуть збирати, ми будемо підбирати варіанти квартир. Після того, як ОСОБА_4 підібрав квартиру, а саме квартиру АДРЕСА_3, де зараз мешкає, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 гроші не повернули, але запропонували у зв'язку з його похилим віком, оформити квартиру на ОСОБА_2 Як стверджує ОСОБА_4, на той час його навіть ніхто не повідомив, які це можуть бути наслідки, крім того, про розлучення між донькою та її чоловіком і мова не йшла, тому він погодився на таке, та оформив квартиру на доньку. У судовому засіданні ОСОБА_4 також стверджував у своїх поясненнях, що у разі розподілу вищевказаної квартири, ОСОБА_1 повинен повернути йому грошові кошти в сумі 27000 доларів США.

Заслухавши пояснення сторін по справі та їх представників, вивчивши, дослідивши та проаналізувавши наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено у судовому засіданні, 18 липня 1992 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, Другим Суворовським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції, був зареєстрований шлюб, актовий запис №223. У зв'язку з чим ОСОБА_2 змінила прізвище з «ОСОБА_2» на «ОСОБА_2» (а.с.38).

За час перебування ОСОБА_1 у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2, останньою було придбано нерухоме майно, а саме:

- квартиру АДРЕСА_1, яка складається з трьох кімнат, загальною площею 67,8 кв. м., житловою площею 42,5 кв. м., що підтверджується договором купівлі-продажу від 25 травня 2001 року, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Очеретяною І.А., зареєстрований в реєстрі за №3113, зареєстрований в КП «ОМБТІ та РОН» 20 червня 2001 року за №282-стр.180-ки.403пр. (а.с.13-15);

- квартиру АДРЕСА_3, яка складається з однієї кімнати, загальною площею 43,7 кв. м., житловою площею 18,6 кв. м., що підтверджується свідоцтвом про право власності, серії НОМЕР_7, виданого 18.01.2012 року Виконавчим комітетом Одеської міської ради, на підставі договору №2/21 про порядок викупу паю від 24.07.2009 року, акту прийому-передачі від 16.11.2011 року, зареєстрованого в КП «ОМБТІ та РОН» 01.12.2012 року, номер запису 3872 в книзі 798пр-186 (а.с.16-19), Інформаційною довідкою з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо суб'єкта (а.с.20);

Також крім нерухомого майна, згідно з договором № від 28 січня 2015 року, ТОВ «АДІС-МОТОР» - офіційний дилер марки «PEUGEOT», зобов'язався продати автомобіль марки «PEUGEOT», 2014 року випуску, вартістю 355000 гривень, а ОСОБА_2 зобов'язалась сплатити грошову суму 355000 гривень та прийняти вказаний автомобіль (а.с.21).

Згідно з розрахунком №СЧ-331177 від 28.01.2015 року, ОСОБА_2 на виконання договору № від 28 січня 2015 року, сплатила на розрахунковий рахунок ТОВ «АДІС-МОТОР», грошові кошти в сумі 355000 гривень, за придбання автомобіля марки «PEUGEOT», модель «3008», бежевого кольору з металіком, 2014 року випуску (а.с.22).

ОСОБА_1 вважаючи вищевказане майно спільною сумісною власністю подружжя, звернувся до суду з відповідним позовом до суду про його розподіл, однак разом з позовною заявою ОСОБА_1 було також запропоновано відповідачеві вирішення питання мировим шляхом, в якому запропонував ОСОБА_2 укласти мирову угоду на умовах, які викладені в вимогах позовної заяви.

Під час розгляду справи сторони неодноразово просили суд надати їм час для врегулювання питання мирним шляхом.

Відповідач ОСОБА_2 також надала до суду варіанти вирішення даного спору мирним шляхом, в яких зазначила, що не згодна з варіантом поділу майна запропонованого ОСОБА_1, а згодна на наступні умови:

Варіант І: визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_3, яка складається з однієї кімнати, загальною площею 43,7 кв. м., житловою площею 18,6 кв. м.; залишити за ОСОБА_2 право власності на квартиру АДРЕСА_1, яка складається з трьох кімнат, загальною площею 67,8 кв, м., житловою площею 42,5 кв.; залишити за ОСОБА_3 право власності на автомобіль марки «PEUGEOT», модель «3008», 2014 року випуску, бежевого кольору з металіком. об'ємом двигуна 1560, реєстраційний номер НОМЕР_1, як обов'язок за погашенням боргу за розпискою;

Варіант ІІ: залишити за ОСОБА_2 право власності на квартиру АДРЕСА_3, яка складається з однієї кімнати, загальною площею 43,7 кв. м., житловою площею 18,6 кв. м.; залишити за ОСОБА_3 право власності на автомобіль марки «PEUGEOT», модель «3008», 2014 року випуску, бежевого кольору з металіком. об'ємом двигуна 1560, реєстраційний номер НОМЕР_1, як обов'язок за погашенням боргу за розпискою; сплатити вартість на її користь половину різниці між вартістю однокімнатної квартири та вартістю трьохкімнатної квартири а саме в сумі 308413 гривень 50 копійок;

Варіант 3: розділити все майно, яке наявне у подружжя, яку придбане у сумісному шлюбі, та яке підлягає поділу у рівних долях за кожним із подружжів. При цьому необхідно врахувати питання щодо сплати боргу за розпискою.

У судовому засіданні сторони підтвердили, що жоден з варіантів їх не задовольняє, тому суд дійшов висновку, що між сторонами виник спір, який підлягає судовому розгляду.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до вимог ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.

Згідно зі ст. 1 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з ч. 1 ст. 8 ЦПК України, суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. У разі невідповідності закону України міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, суд застосовує міжнародний договір (ч. 5 ст. 8 ЦПК України).

Пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлює, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод ратифікована Україною Законом України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" N 475/97-ВР від 17 липня 1997 року і набрала чинності для України 11 вересня 1997 року.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції) наголошує, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на подання до суду скарги, пов'язаної з його або її правами та обов'язками цивільного характеру (рішення від 21 лютого 1975 року у справі "Голдер проти Сполученого Королівства" (п. 36).

На це "право на суд", в якому право на доступ до суду є одним з його аспектів, може посилатися кожен, хто небезпідставно вважає, що втручання у реалізацію його або її прав цивільного характеру є неправомірним (рішення від 13 жовтня 2009 року у справі "Салонтаджі-Дробняк проти Сербії" (п. 132).

Разом з тим, як зазначає Європейський суд з прав людини, право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку держави. Разом з тим, такі обмеження не повинні впливати на доступ до суду чи ускладнювати цей доступ таким чином і такою мірою, щоб завдати шкоди суті цього права, та мають переслідувати законну мету.

Щодо визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, суд зазначає:

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

При цьому, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Частиною 1 ст. 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 22, п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК (2947-14), ч. 3 ст. 368 ЦК) (435-15), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

Відповідно до ч. 3, 4 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

З урахуванням викладеного, для визначення поділу майна подружжя за необхідно визначити майно, що є спільною сумісною власністю подружжя.

Відповідно до ч.1 ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі не підлягають доказуванню.

Позивачем та відповідачем ОСОБА_2 у судовому засіданні визнано, що квартира АДРЕСА_1, яка складається з трьох кімнат, загальною площею 67,8 кв. м., житловою площею 42,5 кв. м., є їх спільною сумісною власністю, тому даний факт доказуванню не підлягає тасуд вважає, вищевказане нерухоме майно спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2

Щодо визнання квартири АДРЕСА_3, яка складається з однієї кімнати, загальною площею 43,7 кв. м., житловою площею 18,6 кв. м., спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2, суд встановив, що вказана квартира належить на праві власності ОСОБА_2 що підтверджується свідоцтвом про право власності, серії НОМЕР_7, виданого 18.01.2012 року Виконавчим комітетом Одеської міської ради, на підставі договору №2/21 про порядок викупу паю від 24.07.2009 року, акту прийому-передачі від 16.11.2011 року, зареєстрованого в КП «ОМБТІ та РОН» 01.12.2012 року, номер запису 3872 в книзі 798пр-186 (а.с.16-19), Інформаційною довідкою з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо суб'єкта (а.с.20).

Відповідач ОСОБА_2 та третя особа ОСОБА_4 у судовому засіданні стверджували, що вказана квартира не є цілком спільною сумісною власністю подружжя, оскільки на час придбання вказаної квартири, ОСОБА_1 мав кредит та на погашення якого він попросив у ОСОБА_4 грошові кошти в сумі 27000 доларів США, які надалі отримав, однак не повернув, але запропонував у зв'язку з похилим віком ОСОБА_4, оформити квартиру на ОСОБА_2 У зв'язку з чим ОСОБА_4 посилався на те, що надав ОСОБА_1 та ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 27000 доларів США, які йому були не повернуті та тільки після їх повернення вищевказана квартира зможе бути їх спільною сумісною власністю подружжя.

Згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Статтями 27, 46 ЦПК України передбачено, що обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов'язок із доказування обставин при невизнані їх сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, що випливає зі змісту ст. 27 ЦПК України.

Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду (стаття 159 ЦПК), рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Суду на підтвердження наявності у ОСОБА_4 грошової суми 27000 доларів США було надано відповідачем ОСОБА_2:

- копію договору купівлі-продажу квартири від 08.08.2008 року, посвідченого державним нотаріусом І-ої Мирабадської державної нотаріальної контори м. Ташкент, зареєстрованого в реєстрі за №1-2683, згідно з яким ОСОБА_4 продав, а ОСОБА_10 купила квартиру АДРЕСА_2, за ціною 500000 сум (а.с.139);

- копію договору купівлі-продажу від 26 серпня 2005 року, посвідченого приватним нотаріусом нотаріальної контори м. Ташкента Садиковим Н.Б., зареєстрованого в реєстрі за №1-17021, згідно з яким ОСОБА_4 продав, а ОСОБА_12 придбала квартиру АДРЕСА_4, за ціною 740000 сум (а.с.140);

- копію договору від 21 листопада 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом нотаріальної контори м. Ташкента Садиковим Н.Б., зареєстрованого в реєстрі за №1-25020, згідно з яким ОСОБА_4 продав, а ОСОБА_14 купив автомобіль марки «ВАЗ21063», 1991 року випуску, за ціною 70000 сум (а.с.141).

Сторони по справі не заперечували стосовно обставин, що ОСОБА_4 продав своє майно в місті Ташкент, Республіки Узбекистан, та надалі переїхав до міста Одеси.

Згідно з ч. 4 ст. 203 ЦК України, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 208 ЦК України, правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, належить вчиняти у письмовій формі.

Частиною 1 ст. 209 ЦК України передбачено, що правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін.

Згідно з ч. 5 ст. 719 ЦК України, договір дарування валютних цінностей на суму, яка перевищує п'ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ч. 1 ст. 59 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Частиною 2 ст. ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Посилання відповідача ОСОБА_2 та третьої особи ОСОБА_4 щодо передання ОСОБА_4 грошових коштів ОСОБА_1 в сумі 27000 доларів США, сплатою ОСОБА_4 цих коштів в погашення заборгованості ОСОБА_1 за кредитом, суд не приймає, оскільки до суду не надано жодного доказу на їх підтвердження.

Також не надано до суду жодного доказу на підтвердження того, що саме ці кошти були витрачені на придбання спірної квартири.

З урахуванням вищенаведених норм діючого законодавства України, вищевикладені посилання відповідача та третьої особи, не можуть бути прийняти до уваги через те, що не підтверджені належними та допустимими доказами.

Крім того, суд зазначає, що третьою особою ОСОБА_4 підтверджено, що він не звертався до суду за захистом своїх прав та інтересів з позовом про стягнення цих коштів з ОСОБА_1

Суд вважає також за необхідне зазначити, що заперечення ОСОБА_2, в цій частині, що вищевказана квартира не є спільною сумісною власністю її та позивача оскільки її батько ОСОБА_4 надавав їм грошові кошти в сумі 27000 доларів США, суперечить викладеними нею пропозиціями у своїх запереченнях, в яких в жодному з варіантів вирішення цього спору мирним шляхом не зачіпляються інтереси її батька ОСОБА_4

З урахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку, що квартира АДРЕСА_3, яка складається з однієї кімнати, загальною площею 43,7 кв. м., житловою площею 18,6 кв. м., придбана ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в період зареєстрованого шлюбу та є спільною сумісною власністю подружжя.

Щодо визнання автомобіля марки «РЕUGEОТ", модель «3008», 2014 року випуску, бежевого кольору з металіком, об'ємом двигуна 1560 реєстраційний номер НОМЕР_1, номер кузова НОМЕР_2, номер двигуна НОМЕР_3 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2, суд зазначає наступне.

Судом встановлено, що згідно з договором № від 28 січня 2015 року, ТОВ «АДІС-МОТОР» - офіційний дилер марки «PEUGEOT», зобов'язався продати автомобіль марки «PEUGEOT», 2014 року випуску, вартістю 355000 гривень, а ОСОБА_2 зобов'язалась сплатити грошову суму 355000 гривень та прийняти вказаний автомобіль (а.с.21).

Згідно з розрахунком №СЧ-331177 від 28.01.2015 року, ОСОБА_2 на виконання договору № від 28 січня 2015 року, сплатила на розрахунковий рахунок ТОВ «АДІС-МОТОР», грошові кошти в сумі 355000 гривень, за придбання автомобіля марки «PEUGEOT», модель «3008», бежевого кольору з металіком, 2014 року випуску (а.с.22).

Судом під час розгляду справи була витребувана інформація з Центру надання послуг, пов'язаних з використанням автотранспортних засобів, з обслуговування міста Одеси щодо належності ОСОБА_2 на праві власності автомобіля марки «PEUGEOT», модель «3008», бежевого кольору з металіком, 2014 року випуску, згідно з якою було повідомлено про те, що за ОСОБА_2 11.02.2015 року був зареєстрований транспортний засіб марки «Peugeot», модель «3008», 2014 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, номер кузова НОМЕР_2, номер двигуна НОМЕР_3, однак 25 грудня 2015 року він був перереєстрований на ОСОБА_3 (а.с.53).

Сторонами по справі вищевказана інформація була визнана та підтверджена.

Відповідач ОСОБА_2, представник відповідача ОСОБА_2 та ОСОБА_3 заперечують щодо визнання вказаного транспортного засобу спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2, вважають його таким, що цілком належить ОСОБА_3, оскільки у січні 2015 р. позивач та ОСОБА_2 звернулися до ОСОБА_3 з проханням позичити грошові кошти на придбання автомобілю, які вони збираються придбати. У зв'язку з чим ОСОБА_3 позичила ОСОБА_1 та ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 20000 доларів США терміном до кінця жовтня 2015 року, на підтвердження зобов'язань між ними була складена розписка, однак як стверджує ОСОБА_3 ОСОБА_1 попросив свою дружину ОСОБА_2 скласти її на своє ім'я. У термін визначений розпискою грошові кошти їй повернуті не були.

Як стверджує ОСОБА_3, до грудня 2015 року, вона просила та благала повернути їй позичені грошові кошти, пояснюючи факти про які їм відомо, а саме те, що вона самотужки виховує дитину. Грошові кошти їй все одно не повертали, врешті вона вирішила скористатися пропозицією позивача, та попросила в рахунок погашення боргу, щоб їй надали автомобіль, якій вона в свою чергу зможе продати та повернути собі позичені кошти. На такий варіант позивач та ОСОБА_2 погодилися, та переоформили на неї автомобіль.

На підтвердження вищевказаних обставин ОСОБА_3 надано до суду копію розписки від 22 січня 2015 року, з якої вбачається, що ОСОБА_2 отримала в борг, а ОСОБА_3 надала для придбання автомобілю грошові кошти в сумі 20000 доларів США. Строк повернення грошових коштів встановлено до 30 жовтня 2015 року (а.с.133).

Представник відповідача ОСОБА_2 посилається на те, що ч. 3 ст. 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ч.2 ст. 65 СК України, при укладенні договорів одним із подружжя вважається, ще він діє за згодою другого з подружжя, частина 4 цієї ст. 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя. якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Суд зазначає, що відповідно до змісту ст. 65 СК України при укладенні договору одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Згідно ч. 2 ст. 73 СК України стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом установлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї і одержане за договором використано на її потреби.

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти в такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, встановленими договором (ч. 1 ст. 1049 ЦК України). Якщо інше не встановлено договором або законом (наприклад, якщо договір позики відповідає ознакам безпроцентного договору), позикодавець має право на одержання ще і процентів від суми позики. У разі коли договором не встановлено їх розмір, розмір процентів визначається на рівні облікової ставки Національного банку України (ст. 1048 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу, тобто суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.

Суду не надано жодного доказу на підтвердження того, що ОСОБА_1 надав свою згоду на укладення ОСОБА_2 з ОСОБА_3 договору позики від 22 січня 2015 року.

Крім того, суд зазначає, що у судовому засіданні ОСОБА_3 особисто пояснила суду, що безпосередньо особисто сам ОСОБА_1 був відсутній при передачі грошових коштів та складанні розписки та про всі домовленості майнового характеру, які були повідомлені безпосередньо ОСОБА_2

За таких обставин, суд не вбачає підстав вважати, що отримані ОСОБА_2 у ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 20000 доларів США, були витрачені в інтересах сім'ї, оскільки не підтверджені належними доказами.

Вищевказана правова позиція цілком узгоджується з позицією Верховного Суду України викладеною у постанові від 20 лютого 2013 року по справі №163цс12.

Крім того, суд зазначає, що відповідачем ОСОБА_3 підтверджено, що вона не зверталась до суду за захистом своїх прав та інтересів, у способі передбаченому законом, а саме з позовом про стягнення цих коштів з ОСОБА_2

Також, суд вважає за необхідне зазначити, що якщо навіть припустити, що дійсно подружжя ОСОБА_2 за взаємною згодою отримало від ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 20000 доларів США, то цієї суми грошових коштів їм би не вистачило, оскільки спірний автомобіль на час його придбання коштував 355000 гривень, що за курсом НБУ станом на 28.01.2015 року (станом на час придбання автомобілю), еквівалентно 22370 доларів 095 центів США. Між іншим ОСОБА_3 не доведено джерело наявності такої суми грошових коштів.

Частиною 3 ст.368 ЦК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

З урахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку, що автомобіль марки «Peugeot», модель «3008», 2014 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, номер кузова НОМЕР_2, номер двигуна НОМЕР_3, придбана ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в період зареєстрованого шлюбу та є спільною сумісною власністю подружжя.

Як вже суд зазначав, було встановлено, що 25 грудня 2015 року вищевказаний транспортний засіб був перереєстрований ОСОБА_2 на ОСОБА_3.

Відповідно до ст. 369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Аналогічні положення містить і ст.65 Сімейного Кодексу України щодо розпорядження майном подружжя, відповідно до якої дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою іншого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Відповідно до ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Суду не надано жодного доказу на підтвердження того, що позивач ОСОБА_1 надавав свою згоду на відчуження ОСОБА_2 спільного сумісного майна подружжя - автомобіля марки «Peugeot», модель «3008», 2014 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, номер кузова НОМЕР_2, номер двигуна НОМЕР_3.

У зв'язку з чим, суд вважає, що вимоги позивача ОСОБА_1 в цій частині підлягають задоволенню, та слід визнати договір купівлі-продажу автомобіля марки «РЕUGEОТ", модель «3008», 2014 року випуску, бежевого кольору з металіком, об'ємом двигуна 1560 реєстраційний номер НОМЕР_1, номер кузова НОМЕР_2, номер двигуна НОМЕР_3, укладений 25 грудня 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - недійсним.

Щодо розподілу спірного майна подружжя, суд зазначає наступне:

Так, відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст.63 Сімейного кодексу України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно ч.1 ст.69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ч.1 ст.70 Сімейного Кодексу України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

За змістом ч.1 ст.71 СК України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч.3 ст.71 СК України).

При поділі майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, у разі, якщо речі є неподільними, присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно допускається лише за його згодою та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (ч.ч. 4, 5 ст.71 СК України).

Пунктом 25 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21 грудня 2007 року роз`яснено, що вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст.71 Сімейного кодексу України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст.365 Цивільного кодексу України, за умови звернення подружжя (кожного з них) до суду з таким позовом (ст.11 Цивільного кодексу України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Згідно з наданим представником позивача звітом про оцінку ринкової вартості майна за № NS-160313-007, станом на 13.03.2016 року ринкова вартість квартири АДРЕСА_3, складає 872110 гривень, що за курсом НБУ станом 13.03.2016 року еквівалентно 33517 доларів США (а.с.84-98).

Згідно з наданим представником позивача звітом про оцінку ринкової вартості майна за № NS-160313-008, станом на 13.03.2016 року ринкова вартість квартири АДРЕСА_1, складає 1488937 гривень, що за курсом НБУ станом 13.03.2016 року еквівалентно 57223 долара США (а.с.99-112).

Представником позивача не було надано до суду доказів на підтвердження вартості спірного автомобіля марки «Peugeot», модель «3008», 2014 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, номер кузова НОМЕР_2, номер двигуна НОМЕР_3, однак зазначив, що у позивача не має спірного автомобіля для його надання експертові з метою проведення оцінки, також вказав, що різниця спірних квартир складає більш ніж вартість цього автомобіля, коли він був придбаний новим за 355000 гривень, що за курсом НБУ станом на 28.01.2015 року (станом на час придбання автомобілю), було еквівалентно 22370 доларів 095 центів США.

Відповідачем ОСОБА_2 та її представником не спростовувалась вартість спірного майна, не було надано до суду жодного доказу у заперечення вартості майна, не заявлялись клопотання про призначення експертизи, тому суд приймає, як докази - надані представником позивача оцінки вартості спірних квартир.

Враховуючи розподіл спірного майна, суд приймає до уваги, усі факти та пояснення заявлені сторонами по справі.

Так, у судовому засіданні ОСОБА_1 заявлено розподіл спірного майна, наступним чином:

- визнати за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на майно: квартиру АДРЕСА_3, яка складається з однієї кімнати, загальною площею 43,7 кв. м., житловою площею 18,6 кв. м., вартість якої складає 872110 гривень, що за курсом НБУ станом 13.03.2016 року еквівалентно 33517 доларів США; та автомобіль марки «РЕUGEОТ", модель «3008», 2014 року випуску, бежевого кольору з металіком, об'ємом двигуна 1560 реєстраційний номер НОМЕР_1, номер кузова НОМЕР_2, номер двигуна НОМЕР_3, доказів на підтвердження вартості якого до суду не надано, однак вартість цього автомобіля в новому стані складала 355000 гривень, що за курсом НБУ станом на 28.01.2015 року (станом на час придбання автомобілю), було еквівалентно 22370 доларів 095 центів США;

- визнати за ОСОБА_2 право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1, яка складається з трьох кімнат, загальною площею 67,8 кв. м., житловою площею 42,5 кв. м., вартість якої складає 1488937 гривень, що за курсом НБУ станом 13.03.2016 року еквівалентно 57223 долара США.

За варіантом позивача, то з наданих до суду доказів вбачається, що він просить суд розподілити на свою користь майно вартістю у загальній сумі 55887 доларів 09 центів США, на користь відповідача ОСОБА_2 майно вартістю 57223 долара США.

Відповідач ОСОБА_2 заперечила щодо запропонованого позивачем варіанту розподілу спірного майна подружжя, та посилалась на те, що згодна або на жоден з запропонованих нею варіантів розподілу спірного майна подружжя, або якщо усе майно буде розподілено по ? частці за кожним.

Щодо варіантів розподілу спірного майна подружжя запропонованих ОСОБА_2 то суд вважає їх необґрунтованими та такими, що порушують рівноправність між сторонами, оскільки:

- у першому варіанті відповідачем запропоновано: визнати за нею право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1, яка складається з трьох кімнат, загальною площею 67,8 кв. м., житловою площею 42,5 кв. м.; визнати за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на майно: квартиру АДРЕСА_3, яка складається з однієї кімнати, загальною площею 43,7 кв. м., житловою площею 18,6 кв. м.; залишити за ОСОБА_3 право власності на автомобіль марки «РЕUGEОТ", модель «3008», 2014 року випуску, бежевого кольору з металіком, об'ємом двигуна 1560 реєстраційний номер НОМЕР_1, однак суд зазначає, як вже було встановлено, то автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя, тому у разі такого розподілу майна подружжя, рівність часток кожного з подружжя буде порушена;

- у другому варіанті відповідачем запропоновано: залишити за ОСОБА_2 право власності на квартиру АДРЕСА_3, яка складається з однієї кімнати, загальною площею 43,7 кв. м., житловою площею 18,6 кв. м.; залишити за ОСОБА_3 право власності на автомобіль марки «PEUGEOT», модель «3008», 2014 року випуску, бежевого кольору з металіком. об'ємом двигуна 1560, реєстраційний номер НОМЕР_1, як обов'язок за погашенням боргу за розпискою; сплатити вартість на її користь половину різниці між вартістю однокімнатної квартири та вартістю трьохкімнатної квартири а саме в сумі 308413 гривень 50 копійок; однак суд зазначає, як вже було встановлено, то автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя, тому у разі такого розподілу майна подружжя, рівність часток кожного з подружжя буде порушена, крім того позивач зазначив, що не надає свою згоду на сплату компенсації;

- у третьому варіанті відповідачем запропоновано розподілити все майно між подружжям в рівних частках з урахуванням її боргу ОСОБА_3 в сумі 20000 доларів США, однак суд зазначає, як вже було встановлено, що грошові кошти ОСОБА_2 були позичені у ОСОБА_3 без згоди позивача, тому заборгованість ОСОБА_2 до розподілу подружжя суд не приймає.

У судовому засіданні ОСОБА_2 також надала пояснення, що у разі розподілу усього майна по ? частці за кожним, вона буде запропоновувати позивачеві продати усе майно та розподілити грошові кошти, однак представник позивача заперечив щодо такої позиції, оскільки вона не узгоджується з вимогами позивача, крім того вважав, що право користування жодним майном у разі спільного право володіння подружжям буде не можливим.

Пунктом 30 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21 грудня 2007 року роз`яснено,рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК (2947-14). У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Якщо за час окремого проживання подружжя після фактичного припинення шлюбних відносин спільне майно його членами не придбавалося, суд відповідно до ч. 6 ст. 57 СК (2947-14) може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте кожним з них за цей період та за вказаних обставин, і провести поділ тільки того майна, що було їхньою спільною власністю до настання таких обставин. При вирішенні спору про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК (2947-14) в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК). Рішення суду повинно містити мотиви та обґрунтування відступу від засади рівності часток подружжя у їхньому спільному майні.

Суд також зазначає, що прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

Також статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Враховуючи вищевикладеного, з урахуванням того, що сторонами підтверджено, що частковий поділ спільного майна подружжя викличе неузгодження стосовно порядку користування майном та розпорядженням, з урахуванням рівності часток подружжя, їх обґрунтувань, з урахуванням того, що між сторонами склались неприязливі стосунки з приводу неможливості розподілу спільного сумісного майна мирним шляхом, та у разі залишення майна у режимі спільного сумісного майна подружжя (спільної сумісної власності), що в подальшому на думку суду може призвести до багаточисленних спорів між ними з цього приводу та подальшому багаточисленному зверненню до суду з позовами для вирішення цих питань, суд дійшов висновку про неможливість поділу майна подружжя шляхом визнання ідеальних часток подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишити майно у їх спільній частковій власності, та вважає обґрунтованим та доцільним розподілити спільне сумісне майно подружжя наступним чином: припинити право власності ОСОБА_2 на квартиру №21, загальною площею 43,7 кв. м., житловою площею 18,6 кв. м., у будинку АДРЕСА_3; визнати за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на квартиру №21, загальною площею 43,7 кв. м., житловою площею 18,6 кв. м., у будинку АДРЕСА_3; припинити право власності ОСОБА_1 на ? частку квартири №135, загальною площею 67,8 кв. м., житловою площею 42,5 кв. м., у будинку АДРЕСА_1; визнати за ОСОБА_2 право особистої приватної власності на квартиру №135, загальною площею 67,8 кв. м., житловою площею 42,5 кв. м., у будинку АДРЕСА_1; припинити право власності ОСОБА_2 на ? частку автомобіля марки «РЕUGEОТ", модель «3008», 2014 року випуску, бежевого кольору з металіком, об'ємом двигуна 1560 реєстраційний номер НОМЕР_1, номер кузова НОМЕР_2, номер двигуна НОМЕР_3; визнати за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на автомобіль марки «РЕUGEОТ", модель «3008», 2014 року випуску, бежевого кольору з металіком, об'ємом двигуна 1560 реєстраційний номер НОМЕР_1, номер кузова НОМЕР_2, номер двигуна НОМЕР_3.

Позивачем також заявлено вимогу про витребування у ОСОБА_3, автомобіля марки «РЕUGEОТ", модель «3008», 2014 року випуску, бежевого кольору з металіком, об'ємом двигуна 1560 реєстраційний номер НОМЕР_1.

Відповідно до ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Згідно з п. 3 ч.1 ст.388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

У п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання індикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених ч.1 ст. 388 ЦК України. Відповідно до ч.5 ст.12 ЦК України, добросовісність набувача презюмується.

Майно може бути повернуте за позовом власника про витребування майна на підставі ст.ст. 387,388 ЦК України, якщо позивач надасть докази, що підтверджують наявність обставин, зазначених цими статтями, тому що вони встановлюють спеціальні правила для захисту такого права. Це випливає з того, що оскільки добросовісне набуття відповідно до ст. 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно набувається не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права його відчужувати, то наслідком угоди, вчиненої з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з незаконного володіння, якщо для цього є передбачені законом підстави.

Оскільки між позивачем ОСОБА_1 та нинішнім володільцем спірного автомобіля - ОСОБА_3 існують речово-правові відносини щодо права на спірний автомобіль, позивач правильно обрав спосіб захисту свого порушеного права шляхом пред'явлення позову про витребування майна у добросовісного набувача.

У зв'язку з чим, суд вважає, що позовні вимоги позивача ОСОБА_1 в цій частині підлягають задоволенню, та слід витребувати від ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та передати ОСОБА_1 автомобіль марки «РЕUGEОТ", модель «3008», 2014 року випуску, бежевого кольору з металіком, об'ємом двигуна 1560, реєстраційний номер НОМЕР_1, номер кузова НОМЕР_2, номер двигуна НОМЕР_3.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог.

Оскільки позивачем в уточненій позовній заяві були виключені вимоги про відшкодування судових витрат, у суду відсутні підстави для покладання цих витрат на відповідача.

З урахуванням вищевикладеного та керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 61, 88, 213, 215 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - ОСОБА_4, про визнання договору купівлі-продажу недійсним, витребування майна з чужого незаконного володіння, поділ спільного майна подружжя, визнання права власності, припинення права власності - задовольнити.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу автомобіля марки «РЕUGEОТ", модель «3008», 2014 року випуску, бежевого кольору з металіком, об'ємом двигуна 1560 реєстраційний номер НОМЕР_1, номер кузова НОМЕР_2, номер двигуна НОМЕР_3, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3.

Дане рішення суду, у разі набрання ним законної сили, є підставою відповідним на те органам для скасування державної реєстрації права власності від 25.12.2015 року, на ім'я ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП - НОМЕР_4.

Поділити спільне майно ОСОБА_1 та ОСОБА_2 наступним чином:

Припинити право власності ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_5) на квартиру №21, загальною площею 43,7 кв. м., житловою площею 18,6 кв. м., у будинку АДРЕСА_3.

Визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_6) право особистої приватної власності на квартиру №21, загальною площею 43,7 кв. м., житловою площею 18,6 кв. м., у будинку АДРЕСА_3.

Припинити право власності ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_6) на ? частку квартири №135, загальною площею 67,8 кв. м., житловою площею 42,5 кв. м., у будинку АДРЕСА_1.

Визнати за ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_5) право особистої приватної власності на квартиру №135, загальною площею 67,8 кв. м., житловою площею 42,5 кв. м., у будинку АДРЕСА_1.

Припинити право власності ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_5) на ? частку автомобіля марки «РЕUGEОТ", модель «3008», 2014 року випуску, бежевого кольору з металіком, об'ємом двигуна 1560 реєстраційний номер НОМЕР_1, номер кузова НОМЕР_2, номер двигуна НОМЕР_3.

Визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_6) право особистої приватної власності на автомобіль марки «РЕUGEОТ", модель «3008», 2014 року випуску, бежевого кольору з металіком, об'ємом двигуна 1560 реєстраційний номер НОМЕР_1, номер кузова НОМЕР_2, номер двигуна НОМЕР_3.

Витребувати від ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП - НОМЕР_4) та передати ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_6) автомобіль марки «РЕUGEОТ", модель «3008», 2014 року випуску, бежевого кольору з металіком, об'ємом двигуна 1560, реєстраційний номер НОМЕР_1, номер кузова НОМЕР_2, номер двигуна НОМЕР_3.

Дане рішення суду, у разі набрання ним законної сили, є підставою відповідним на те органам для скасування реєстрації права власності фізичних осіб та проведення перереєстрації права власності за відповідними особами.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Одеської області шляхом подання до Київського районного суду м. Одеси апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Головуючий Калініченко Л. В.