АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 серпня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

Головуючого - судді Гаращенка Д.Р.

суддів Пікуль А.А., Борисової О.В.

при секретарі Хоменку О.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 19 червня 2016 року у справі за поданням головного державного виконавця відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві Лисенко ОксаниВікторівни, заінтересовані особи: керівник Товариства з обмеженою відповідальністю «Багрес-рекламно-інформаційне агентство» ОСОБА_1, Приватне підприємство «ЮФ «ОР-Дана» про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника без вилучення паспортного документа, -

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 19 червня 2016 року встановлено тимчасове обмеження керівника ТОВ «Багрес-рекламно-інформаційне агентство» ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, у праві виїзду за межі України без вилучення паспортного документа.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на її незаконність та необґрунтованість, на неповне з'ясування судом обставин, які мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права просив ухвалу скасувати та постановити нову, якою відмовити у задоволенні подання.

В обґрунтування апеляційної скарги, вказує, що суд першої інстанції незаконно задовольнив подання державного виконавця, на думку позивача, законодавством не передбачено того, що генеральний директор товариства з обмеженою відповідальністю особисто відповідає за борги юридичної особи.

Крім того, апелянт вказує на те, що на даний час він не являється генеральним директором боржника, а тому взагалі не має ніякого відношення до діяльності товариства, зокрема, і до виконання ним зобов'язань.

У судовому засіданні ОСОБА_1 та його представник - ОСОБА_3 апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити.

Представники стягувача - ОСОБА_4 і ОСОБА_5, а також представник державної виконавчої служби - ОСОБА_6 заперечували проти апеляційної скарги та просили її відхилити, залишивши рішення суду першої інстанції без змін.

Справа № 761/17170/15-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/10806/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Піхур О.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Гаращенко Д.Р.
Вислухавши доповідь судді-доповідача, осіб, які беруть участь у справі та з'явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного.

Суд першої інстанції з матеріалів справи встановив, що на виконанні у відділі державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві перебуває зведене виконавче провадження № 46454746з примусового виконання: наказу Господарського суду м. Києва № 910/9768/14 від 22.07.2014 р. про стягнення 135830,67 грн. з ТОВ «Багрес - рекламно - інформаційне агентство» на користь ПП «ЮФ «ОР - Дана», наказу Господарського суду м. Києва № 910/19695/14 від 08.12.2014 р. про стягнення 92 248,45 грн. з ТОВ «Багрес - рекламно - інформаційне агентство» на користь ПП «ЮФ «ОР - Дана», наказу Господарського суду м. Києва № 910/21203/14 від 15.02.2015 р. про стягнення 1218,00 грн. з ТОВ «Багрес - рекламно - інформаційне агентство» на користь ПП «ЮФ «ОР - Дана».

Задовольняючи подання, суд першої інстанції погодився із доводами державного виконавця та виходив з того, що боржник - юридична особа не виконує добровільно та ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на неї рішенням суду, а тому є підстави для обмеження у виїзді за кордон керівника товариства.

Колегія суддів не може погодитися з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Відповідно до ст. 13 Загальної декларації прав людини кожна людина має право вільно пересуватися й обирати собі місце проживання в межах будь-якої держави. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну, і повертатися у свою країну.

Закон України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» регулює порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, визначає випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлює порядок розв'язання спорів у цій сфері.

Статтею 6 даного Закону встановлено вичерпний перелік підстав для тимчасових обмежень у праві виїзду громадян України за кордон, зокрема, коли громадянин України ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи), - до виконання зобов'язань.

Примусове виконання рішень судів в Україні покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України. Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначені у Законі України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 р. № 606-XIV.

За змістом п.18 ч.3 ст.11 вказаного Закону державний виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника-фізичної особи або керівника боржника-юридичної особи за межі України - до виконання зобов'язань за рішенням.

Виходячи з викладеного, законом встановлено можливість тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявності факту невиконання зобов'язань, а при ухиленні боржника від їх виконання. Право державного виконавця на звернення з поданням до суду про тимчасове обмеження права виїзду за межі України виникає винятково у випадку доведення фактів умисного ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням суду зобов'язань.

Під ухиленням боржника від виконання зобов'язань, покладених рішенням суду, слід розуміти будь-які свідомі діяння ( дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов'язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов'язок у нього є всі реальні можливості і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об'єктивні обставини.

Поряд з цим, про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов'язків у виконавчому провадженні може свідчити невиконання ним своїх обов'язків, передбачених ч.6 ст.12 Закону України «Про виконавче провадження», зокрема, утримання від вчинення дій, які унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення; не надання у строк, встановлений державним виконавцем, достовірних відомостей про свої доходи та майно, у тому числі про майно, яким він володіє спільно з іншими особами, про рахунки у банках чи інших фінансових установах; своєчасна явка за викликом державного виконавця; письмове повідомлення державному виконавцю про майно, що перебуває в заставі або в інших осіб, а також про кошти та майно, належні боржникові від інших осіб.

Вирішення судом питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України врегульовано статтею 377-1 ЦПК України.

Так, відповідно до ч.1 ст.377-1 ЦПК України питання про тимчасове обмеження боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби за поданням державного виконавця, погодженим з начальником відділу державної виконавчої служби.

Державний виконавець обґрунтовував своє подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України тим, що на виконанні у відділі державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві перебуває зведене виконавче провадження № 46454746з примусового виконання: наказу Господарського суду м. Києва № 910/9768/14 від 22.07.2014 р. про стягнення 135 830,67 грн. з ТОВ «Багрес - рекламно - інформаційне агентство» на користь ПП «ЮФ «ОР - Дана», наказу Господарського суду м. Києва № 910/19695/14 від 08.12.2014 р. про стягнення 92 248,45 грн. грн. з ТОВ «Багрес - рекламно - інформаційне агентство» на користь ПП «ЮФ «ОР - Дана», наказу Господарського суду м. Києва № 910/21203/14 від 15.02.2015 р. про стягнення 1218,00 грн. з ТОВ «Багрес - рекламно - інформаційне агентство» на користь ПП «ЮФ «ОР - Дана».

У наданий державним виконавцем строк, для самостійного виконання рішення суду, заборгованість не погашена, божник не вчиняє жодних дій для її погашення, що трактується як ухилення від виконання рішення суду. За таких обставин, захист прав та інтересів стягувача стане неможливим без вжиття заходів забезпечення виконання судового рішення.

Тому заявник просив суд тимчасово обмежити керівника Товариства з обмеженою відповідальністю «Багрес - рекламно - інформаційне агентство» ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 у праві виїзду за межі України без вилучення паспортного документа до виконання ним свої зобов'язань.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Зазначеним вимогам закону судове рішення суду першої інстанції відповідає, оскільки суд не забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, не проаналізував усіх доводів подання державного виконавця, не забезпечив участі боржника при розгляді справи.

Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до положень ч.3 ст.10 та ч.ч.1,4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно ч. 4 ст. 60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У поданні держаний виконавець припускає, що керівник юридичної особи боржника ОСОБА_1 не тільки не здійснює дій по виконанню рішення суду, а й вчиняє дії, які ускладнюють та унеможливлюють його виконання, про конкретних обґрунтувань, які саме дії він вчиняє не вказує, не надає доказів, які б беззаперечно вказували на саме ухиляння ТОВ «Багрес - рекламно - інформаційне агентство» та, зокрема, його керівника ОСОБА_1 від виконання зобов'язання.

Судом першої інстанції належним чином не перевірено, не досліджено та не проаналізовано, чи вчинено державним виконавцем усі можливих дій, передбачені положеннями Закону України «Про виконавче провадження» для виконання рішення суду.

Суд не надав оцінки тому, що після здійснення ряду дій по розшуку майна боржника, його арешту, у порушення строків їх виконання, встановлених законом, даних про результати державним виконавцем не надано. Судом не з'ясовано чи проводились подальші виконавчі дії щодо реалізації арештованого майна державним виконавцем.

Крім того, колегія суддів враховує, що в даній справі вирішується питання про обмеження особи її конституційних прав, передбачених ст. 33 Конституції України, але, не заважаючи на це, суд першої інстанції не вчинив усіх, передбачених цивільним процесуальним кодексом України, дій для забезпечення участі боржника чи його представника при розгляді справи, оскільки матеріали справи не містять доказів належного повідомлення особи про розгляд зазначеної справи.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушив норми процесуального законодавства, не з'ясував усіх обставин, які мають значення для правильності вирішення питання, поверхнево розглянув подання в інтересах заявника, що призвело до постановлення передчасної ухвали.

Враховуючи викладене, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, а ухвала Шевченківського районного суду м. Києва від 19 червня 2016 року скасуванню з передачею питання на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 218, 303-305, 307, п. 3 ч. 1 ст. 312, ст.ст. 314, 315, 317, 319 ЦПК України,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 19 червня 2016 року - скасувати та передати питання на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала є остаточною та не підлягає оскарженню в касаційному порядку.

Головуючий

Судді