АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 553/1047/16-ц Номер провадження 22-ц/786/2232/16Головуючий у 1-й інстанції Чистик І. О. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 серпня 2016 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

головуючого судді: Чічіля В.А.,

суддів: Кузнєцової О.Ю., Мартєва С.Ю.,

за участю секретаря: Шевченко І.М.,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Тепловозоремонтний завод» на рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 29 червня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Тепловозоремонтний завод», третя особа: Управління реєстрації, зняття з реєстрації місця проживання фізичних осіб виконавчого комітету Полтавської міської ради, про визнання прав як мешканців гуртожитку, на яких поширюється сфера дії Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» в частині заборони виселення, переселення, відселення без попереднього надання іншого житла, придатного для проживання, а також на визнання права на подальше проживання у гуртожитку до розв`язання житлових проблем.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, -

в с т а н о в и л а:

У грудні 2015 року ОСОБА_3, ОСОБА_4. ОСОБА_2. ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 та ОСОБА_11 звернулись до суду з позовом до ПАТ «Тепловозоремонтний завод», прохаючи визнати, що на мешканців гуртожитку, зокрема й на них з членами сімей, як на мешканців гуртожитку, поширюється дія Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитку» щодо заборони виселення, переселення, відселення без попереднього надання іншого житла, придатного для постійного проживання, визнання права на подальше проживання у гуртожитку до розвязання житлових проблем.

В обґрунтування позову позивачі зазначили, що вони були вселені в кімнати гуртожитку, що розташований по пров. Соколова, 9 у м. Полтаві, на підставі ордерів.

Проте, відповідач надсилає їм повідомлення, зміст яких свідчить про те, що він не визнає за ними право, передбачене ст. 19 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитку» та право проживати в гуртожитку до розвязання житлових проблем, з огляду на що, прохали задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Полтави від 26 лютого 2016 року було відкрито провадження у справі, розєднано та виділено у самостійні провадження позовні вимоги кожного з позивачів й призначено попереднє судове засідання по кожному провадженню (а.с. 41-42).

Ухвалою судді Ленінського районного суду від 01 березня 2016 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову (а.с. 44-46).

Ухвалою Ленінського районного суду м. Полтави від 09 березня 2016 року цивільну справу за позовом ОСОБА_2 призначено до розгляду.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Полтави від 28 квітня 2016 року відмовлено у задоволенні заяви представника позивача ОСОБА_2 за нотаріально посвідченою довіреністю ОСОБА_12, про відвід головуючого судді Крючко Н.І. Задоволено заяву головуючого судді Крючко Н.І. про самовідвід (а.с. 77-82).

Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Полтави Чистик І.О. від 12 травня 2016 року вказану цивільну справу прийнято до свого провадження (а.с. 84).

Ухвалою Ленінського районного суду м. Полтави від 01 червня 2016 року у вказаній справі замінено третю особу Ленінський районний сектор у м. Полтаві Управління Державної міграційної служби України у Полтавській області на Управління реєстрації, зняття з реєстрації місця проживання фізичних осіб виконавчого комітету Полтавської міської ради (а.с. 93).

Рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 29 червня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ПАТ «Тепловозоремонтний завод», третя особа: Управління реєстрації, зняття з реєстрації місця проживання фізичних осіб виконавчого комітету Полтавської міської ради про визнання прав як мешканців гуртожитку, на яких поширюється сфера дії Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» в частині заборони виселення, переселення, відселення без попереднього надання іншого житла, придатного для проживання, а також на визнання права на подальше проживання у гуртожитку до розв`язання житлових проблем задоволено.

Визнано, що на ОСОБА_2, як на мешканку гуртожитку по пров. Соколова, буд. 9, в м. Полтаві, власником якого є ПАТ «Тепловозорементний завод», поширюється дія Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», в тому числі щодо заборони виселення, переселення та відселення без попереднього надання іншого житла, придатного для постійного проживання.

Визнано за ОСОБА_2 як за мешканкою гуртожитку по пров. Соколова, буд. 9, в м. Полтава, власником якого є ПАТ «Тепловозоремонтний завод», право на проживання у вказаному гуртожитку до розв`язання житлових проблем.

Стягнуто з відповідача ПАТ «Тепловозоремонтний завод» на користь позивача ОСОБА_2 487 грн. 20 коп. судового збору, сплаченого при подачі позову до суду.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, його в апеляційному порядку оскаржив ПАТ «Тепловозоремонтний завод», посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, прохав його скасувати і ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити у повному обсязі.

В обгрунтування апеляційної скарги апелянт вказав, що ПАТ «Тепловозоремонтний завод» не порушувало і не оспорювало законних прав та інтересів позивача ОСОБА_2, оскільки не вчиняло відносно неї ніяких дій щодо виселення, переселення, відселення без надання іншого житла, придатного для постійного проживання, а також права на подальше проживання у гуртожитку до розв`язання її житлових проблем. Сама ОСОБА_2 прохає суд розповсюдити на неї дію Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», що є не способом захисту порушених чи невизнаних прав, а є тлумаченням положень вказаного Закону України.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, заслухавши пояснення учасників процесу, дійшла до висновку про задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

У відповідності до ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст.214 цього Кодексу під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судом першої інстанції було встановлено і встановлене підтверджується матеріалами справи, що Регіональним відділенням фонду державного майна України по Полтавській області 20 вересня 1993 року видано наказ за № 174 «Про приватизацію державного майна орендного підприємства Полтавський тепловозоремонтний завод» (а.с. 64).

На підставі договору купівлі-продажу державного майна № 65 від 29 березня 1994 року згідно з переліком нерухомого майна, що передається покупцеві державного майна цілісного майнового комплексу орендного підприємства Полтавський тепловозоремонтний завод, Регіональне відділення Фонду державного майна України по Полтавській області передало організації орендарів Полтавського тепловозоремонтного заводу державне майно цілісного майнового комплексу орендного підприємства Полтавський тепловозоремонтний завод, яке знаходиться за адресою: вул. Гайового, 30, м. Полтава (а.с.65-66).

Рішенням Господарського суду Полтавської області від 04 квітня 2002 року по справі за позовом ВАТ «Тепловозоремонтний завод» до Регіонального відділення Фонду державного майна України по Полтавській області про визнання права власності, визнано право власності ВАТ «Полтавський тепловозоремонтний завод» на обєкти соціально-побутового призначення: оздоровчий табір для дітей в с. Чернишівка Полтавського району, будинок медпункту на території підприємства, гуртожиток м. Полтава, провулок Соколова, 9 (а.с. 12-13).

З вищевказаного рішення Господарського суду Полтавської області вбачається, що до АТ «Тепловозоремонтний завод» перейшло право власності на гуртожиток по провулку Соколова, 9 в м. Полтава, що визначено в п. 2.4.1. розділу 2.4. Положення про застосування способів приватизації майна державних підприємств, затвердженого наказом ФДМУ № 56 від 04 лютого 1993 року та підтверджується договором купівлі-продажу державного майна від 29 березня 1994 року № 65, Планом приватизації державного майна орендованого підприємства «Полтавський тепловозоремонтний завод» від 10 лютого 1994 року (а.с. 13).

Згідно з ухвалою Господарського суду Полтавської області від 18 червня 2004 року постановлено: пункт 1 рішення господарського суду № 7/27 від 04.04.2002 року викласти в наступній редакції: «Визнати право власності Відкритого акціонерного товариства «Тепловозоремонтний завод» м. Полтава на обєкти соціально-побутового призначення: оздоровчий табір для дітей в с. Терентіївка Полтавського району, Полтавської області, будинок медпункту, що знаходиться у м. Полтава, вул. Гайового, 30, гуртожиток в м. Полтава, провулок Соколова, 9 (а.с. 11).

Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, ПАТ «Тепловозоремонтний завод» є власником гуртожитку по провулку Соколова, 9 в м. Полтава.

Відповідно до п. 1.1. Статуту ПАТ «Тепловозоремонтний завод» ВАТ «Тепловозоремонтний завод» перейменовано у ПАТ «Тепловозоремонтний завод», яке є правонаступником всіх прав та обовязків ВАТ «Тепловозоремонтний завод».

Згідно з довідкою ПАТ «Тепловозоремонтний завод» від 17 березня 2016 р. за № 70-15, на балансі підприємства обліковується гуртожиток, що знаходиться за адресою: м. Полтава. пров. Соклова, 9, який придбаний згідно з договором купівлі-продажу державного майна №65 від 29.03.1994 року та є власністю підприємства й обліковується на рахунку № 103 Будинки та споруди соціально-побутової сфери та має інвентарний номер 110306, балансова вартість станом на 01.03.2016 р. 126767,64 грн. Статутний капітал ВАТ «Тепловозоремонтний завод» був сформований в 1994 році за рахунок цілісного майнового комплексу згідно переліку. В перелік майна, за рахунок якого був сформований статутний капітал ВАТ «Тепловозоремонтний завод» будинок гуртожитку за адресою м. Полтава, пров. Соколова, 9, не ввійшов (а.с. 65-67).

Згідно з ордером на жилу площу в гуртожитку від 03 серпня 1992 року ОСОБА_13 разом із родиною у кількості двох осіб (син ОСОБА_14, ІНФОРМАЦІЯ_1) надано право на зайняття кімнати № 59, розміром 12.90 кв. м. (а.с. 7).

Відповідно до довідки з Полтавського міського відділу реєстрації актів цивільного стану, 22 листопада 1995 року в Полтавському міському відділі реєстрації актів цивільного стану Полтавського обласного управління юсстиції зареєсстровано шлюб громадян: ОСОБА_15 та ОСОБА_13, запис акта № 2427 (а.с. 8).

Відповідно до копії паспорта ОСОБА_2, вона зареєстрована з 06 грудня 1995 року в кімнаті в гуртожитку по пров. Соколова, 9 в м. Полтаві (а.с. 9).

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач ПАТ «Тепловозоремонтний завод» набув право власності на гуртожиток по провулку Соколова, 9 в м. Полтава під час приватизації державного майна, позивач ОСОБА_2 на законних підставах вселилась та проживає в гуртожитку більше пяти років, не має власного житла, сам гуртожиток був набутий у власність ПАТ «Тепловозоремонтний завод» у процесі приватизації (корпоратизації), а тому дія Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитку» поширюється на неї як мешканця гуртожитку по пров. Соколова, 9 в м. Полтава.

Також, районний суд врахував положення ч. 1 ст. 19 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитку», та відсутність у позивача власного житла; ту обставину, що позивач більше пяти років на законних підставах зареєстрована за місцем проживання у зазначеному гуртожитку та фактично проживає у ньому, а гуртожиток набутий у власність Товариством у процесі приватизації (корпоратизації), на підставі чого дійшов висновку, що відповідач не має права виселяти, переселяти та відселяти позивача без попереднього надання їй іншого житла - житлової кімнати у гуртожитку, тобто окремого приміщення у гуртожитку, призначеного та придатного для постійного проживання у ньому.

Окрім того, задовольняючи позов, суд першої інстанції також послався на те, що відповідачем надіслано примірник договору найму житлового приміщення, який суттєво погіршує становище ОСОБА_2, порівняно з умовами попереднього договору, з огляду на що, місцевий суд дійшов до висновку про обґрунтованість позовних вимог позивача в частині визнання, що на неї, як на мешканця гуртожитку по вул. Соколова, 9 в м. Полтава поширюється дія Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», в тому числі ст. 19 вказаного Закону та визнано право на проживання у вказаному гуртожитку до розвязання житлових проблем.

Колегія суддів не погоджується із вказаним висновком районного суду, з огляду на наступне.

Згідно з нормою ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 307 ЦПК України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Виходячи з п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є, зокрема, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Згідно з нормою ч. 1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною другою ст. 16 ЦК України передбачено перелік способів захисту судом цивільних прав та інтересів , серед яких, зокрема: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Зазначено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

У позові ОСОБА_2 поставлено позовну вимогу наступного змісту: визнати, що на неї як мешканку гуртожитку по пров. Соколова, 9 в м. Полтаві, власником якого є ПАТ «Тепловозоремонтний завод» поширюється дія Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», в тому числі щодо заборони виселення, переселення та відселення без попереднього надання іншого житла, придатного для постійного проживання.

Вищевказаний спосіб захисту ст. 16 ЦК України не передбачено, як не передбачено його й умовами укладеного між сторонами договору.

Згідно з нормою ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до п. 11 Постанови Пленуму ВСУ від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена

особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга

статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно з нормами ст.ст. 57,58 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Обґрунтовуючи позов, позивач зазначила, що відповідач надсилає повідомлення, зміст яких свідчить про те, що він не визнає за ними право, передбачене ст. 19 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитку» та право проживати в гуртожитку, та на цій підставі просила суд задовольнити позовні вимоги.

Разом з тим, позивачем не надано жодного належного доказу, у розуміінні ст.ст. 57-59 ЦПК України, на підтвердження того, що відповідач не визнає за нею право, передбачене ст. 19 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитку» та право проживати в гуртожитку.

Копію повідомлення ПАТ «Тепловозоремонтний завод»» від 25.11.2015 р. за вих. № 70-04/10-134 на ім`я ОСОБА_8 (а.с. 10) про підвищення плати за проживання в гуртожитку та за житлово-комунальні послуги з посиланням на вжиття заходів у разі відмови від укладення додаткової угоди, а також копію договору найму житлового приміщення, яка не містить жодних реквізитів, не можна вважати доказами на підтвердження позовних вимог ОСОБА_2

З огляду на викладене, доказів на підтвердження того, що ПАТ «Тепловозоремонтний завод» порушує будь-які права позивача ОСОБА_2, у тому числі на проживання й користування кімнатою у гуртожитку матеріали справи не містять. Не надано таких доказів і до суду апеляційної інстанції.

З огляду на вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку про те, що позивачем ОСОБА_2 обрано невірний спосіб захисту свого права та не доведено наявність порушеного права, рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального права, а висновки районного суду не відповідають встановленим по справі обставинам, а отже, рішення підлягає до скасування з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову у повному обсязі.

Керуючись ст.ст.303 ч. 1, 307 ч. 1 п. 2, 309 ч. 1 п.п. 3,4, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Тепловозоремонтний завод» - задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 29 червня 2016 року скасувати, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Тепловозоремонтний завод», третя особа: Управління реєстрації, зняття з реєстрації місця проживання фізичних осіб виконавчого комітету Полтавської міської ради, про визнання прав як мешканців гуртожитку, на яких поширюється сфера дії Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» в частині заборони виселення, переселення, відселення без попереднього надання іншого житла, придатного для проживання, а також на визнання права на подальше проживання у гуртожитку до розв`язання житлових проблем - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 (36022, м. Полтава, пров. Соколова,9, кім. 507) на користь Публічного акціонерного товариства «Тепловозоремонтний завод» (36022, м. Полтава, вул. Гайового,30) 535 грн. 92 коп. судового збору.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий В.А. Чічіль

Судді О.Ю. Кузнєцова

ОСОБА_16

З оригіналом згідно: ОСОБА_1