У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоЄвтушенко О.І.,
суддів: Завгородньої І.М., Ситнік О.М.,
Іваненко Ю.Г., Ткачука О.С.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до підприємства «Будинок профспілок» Дніпропетровського обласного об'єднання профспілок (міжгалузева рада профспілок) про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та зобов'язання вчинити певні дії, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2015 року ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом, у якому зазначала, що з 02 січня 2013 року вона працювала на Підприємстві «Будинок профспілок» Дніпропетровського обласного об'єднання профспілок (міжгалузева рада профспілок) (далі - Підприємство «Будинок профспілок» ДООП (МРП) на посаді бухгалтера торговельного комплексу. Наказом від 26 червня 2015 року її з 29 червня 2015 року звільнено із займаної посади на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України.

Вважала звільнення на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України незаконним, оскільки з нею був укладений безстроковий трудовий договір. 17 червня 2015 року від директора підприємства їй стало відомо, що на посаду, яку вона обіймає, з 30 червня 2015 року виходить основний працівник. Разом з тим ні у заяві про прийняття на роботу від 02 січня 2013 року, ні в резолюції директора на цій заяві, ні у самому наказі про прийняття на роботу не міститься інформації про строковість трудового договору. Крім того, її було звільнено у вихідний день, що є порушенням трудового законодавства. У зв'язку з неправомірними діями директора підприємства їй було завдано моральну шкоду, яку позивачка оцінила у 25 тис. грн.

Просила визнати наказ про її звільнення від 26 червня 2015 року незаконним, поновити на роботі, зобов'язати відповідача внести в трудову книжку запис про визнання звільнення незаконним, стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу, відшкодувати моральну шкоду та притягнути відповідача до адміністративної та кримінальної відповідальності.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12 жовтня 2015 року позов задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано наказ від 26 червня 2015 року № 07 к/з про звільнення ОСОБА_7 на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України. Поновлено ОСОБА_6 на посаді бухгалтера торговельного комплексу підприємства «Будинок профспілок» ДООП (МРП). Стягнуто з підприємства «Будинок профспілок» ДООП (МРП) на користь ОСОБА_7 середню заробітну плату за час вимушеного прогулу у розмірі 14 863 грн 64 коп. та 1 тис. грн на відшкодування моральної шкоди. В іншій частині позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 грудня 2015 року рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12 жовтня 2015 року скасовано, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_6, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідь судді, вивчивши матеріали цивільної справи та дослідивши доводи касаційної скарги, вважає, що касаційна скарга має бути задоволена.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції керувався тим, що враховуючи відсутність погодженого між сторонами строку дії трудового договору, звільнення позивачки на підставі наказу від 26 червня 2015 року №07 к/з з посиланням на п. 2 ст. 36 КЗпП України є незаконним. Крім того, звільнення позивача у вихідний день (29 червня 2015 року), що у судовому засіданні не заперечувалося представником відповідача, також є порушенням трудового законодавства.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції вважав, що наказом від 02 січня 2013 року № 01 к/п ОСОБА_6 прийнято на роботу бухгалтером торговельного комплексу підприємства «Будинок профспілок» зі строком випробування 1 місяць, на період відсутності основного працівника, з яким позивач була ознайомлена під підпис 02 січня 2013 року.

З такими висновками апеляційного суду погодитися не можна.

За вимогами ст. ст. 213, 214, 316 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний з'ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Вказані вимоги апеляційним судом не дотримано.

Судами встановлено, що наказом (розпорядженням) підприємства «Будинок профспілок» ДООП (МРП) від 02 січня 2013 року № 01 к/п ОСОБА_6 прийнято на роботу з 02 січня 2013 року бухгалтером торговельного комплексу Підприємства «Будинок профспілок» ДООП (МРП) (а. с. 7, т. 1).

Наказом (розпорядженням) від 26 червня 2015 року № 07 к/з ОСОБА_6 звільнено з посади бухгалтера торговельного комплексу з 29 червня 2015 року у зв'язку із закінченням строку трудового договору на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України (а. с. 13, т. 1).

Згідно зі ст. 21 КЗпП України трудовий договiр - це угода мiж працiвником i власником пiдприємства, установи, органiзацiї або уповноваженим ним органом чи фiзичною особою. Працiвник зобов'язується виконувати роботу, визначену цiєю угодою, та дотримуватись внутрiшнього трудового розпорядку, а власник пiдприємства, установи, органiзацiї або уповноважений ним орган чи фiзична особа зобов'язується виплачувати працiвниковi заробiтну плату й забезпечувати умови працi, передбаченi законодавством про працю, колективним договором i угодою сторiн.

Відповідно до ст. 23 КЗпП України трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи.

Строковий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений термін з урахуванням характеру наступної роботи або умов її виконання, або інтересів працівника, та в інших випадках, передбачених законодавством.

У листі Міністерства праці та соціальної політики України від 03 лютого 2003 року № 06/2-4/13 «Щодо порядку укладання трудового договору та контракту» роз'яснено, що характер майбутньої роботи - означає, що робота не виконується постiйно (наприклад, сезоннi роботи). Умови виконання роботи − таке формулювання визначає роботу як постiйну, але у зв'язку з конкретними умовами її виконання трудовi вiдносини не можуть бути встановленi на невизначений термiн. Передусiм це може бути пов'язано з тим, що для виконання даної роботи вже прийнятий на роботу працiвник, але вiн протягом певного перiоду не може виконувати свої трудовi обов'язки. Для замiщення тимчасово вiдсутнього працiвника i провадиться прийняття на роботу iншого працiвника за строковим трудовим договором.

Підставою для укладення строкового трудового договору на вимогу працівника є його заява про прийняття на роботу, в якій вказуються обставини або причини, що спонукають працівника найматися на роботу за строковим трудовим договором, а також строк, протягом якого він працюватиме.

При укладенні трудового договору на визначений строк цей строк встановлюється погодженням сторін і може визначатись як конкретним терміном, так і часом настання певної події (наприклад, повернення на роботу працівниці з відпустки по вагітності, родах і догляду за дитиною; особи, яка звільнилась з роботи в зв'язку з призовом на дійсну строкову військову чи альтернативну службу, обранням народним депутатом чи на виборну посаду (або виконанням певного обсягу робіт).

Строк, на який працівник наймається на роботу, обов'язково має бути вказаний у наказі про прийняття на роботу, інакше буде вважатися, що працівник прийнятий на роботу за безстроковим трудовим договором. У трудовій книжці робиться запис без посилання на строковий характер трудових відносин.

Пленум Верховного Суду України у п. 9 постанови від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» зазначив, що укладення трудового договору на визначений строк при відсутності умов, зазначених у ч. 2 ст. 23 КЗпП України, є підставою для визнання його недійсним у частині визначення строку. Тобто такі договори вважатимуться укладеними на невизначений строк від часу їх укладення.

Таким чином, порядок оформлення трудових відносин за строковим трудовим договором такий же, як і за безстроковим. Але при цьому факт укладання трудового договору на певний строк чи на час виконання певної роботи повинен бути відображений як у заяві працівника про прийняття на роботу, так і в наказі чи розпорядженні роботодавця, яким оформляється цей трудовий договір.

Із матеріалів справи вбачається, що 02 січня 2013 року ОСОБА_6 звернулася до директора підприємства «Будинок профспілок» ДООП (МРП) ОСОБА_8 із заявою, у якій просила прийняти її на роботу на посаду бухгалтера кафе (торгового комплексу) з 02 січня 2013 року (а. с. 5, т. 1).

Будь-які посилання про прийняти її на посаду бухгалтера торговельного комплексу саме на умовах строкового договору у заяві відсутні. У резолюції на заяві також не містяться відомості про підготовку строкового договору з ОСОБА_6

Відповідно до копії трудової книжки позивачки 02 січня 2012 року внесено запис про прийняття ОСОБА_6 на роботу на посаду бухгалтера торгового комплексу на підставі наказу від 02 січня 2013 року № 01 к/п (а. с. 14, т. 1 зворот) також без вказівки про строковість трудового договору.

Вважаючи звільнення позивачки у зв'язку з закінченням строку трудового договору законним, апеляційний суд зазначав, що посилання позивачки про те, що при прийомі на роботу її не повідомили про обставини укладення трудового договору на певний строк, а саме на період відсутності основного працівника, і згідно її заяви про прийняття на роботу не встановлено її згоду на укладення строкового трудового договору, спростовується оригіналом наказу (розпорядження) від 02 січня 2013 року № 01 к/п про прийом на роботу, наданим відповідачем (а. с. 96, т. 1)

Оскільки копія наказу від 02 січня 2013 року № 01 к/п, що надана представником відповідача, відрізнялася від копії того самого наказу, доданої позивачкою до матеріалів справи, для повного і всебічного розгляду цивільної справи суд першої інстанції 05 серпня 2015 року постановив ухвалу про витребування доказів.

До прийняття на роботу позивачка перебувала на обліку Лівобережного районного центру зайнятості у м. Дніпропетровську як безробітна та отримувала допомогу по безробіттю. У зв'язку з чим, для зняття з вищезазначеного обліку, ОСОБА_6 до Лівобережного районного центру зайнятості у м. Дніпропетровську було надано копію наказу (розпорядження) від 02 січня 2013 року № 01 к/п про прийняття її на роботу.

Із завіреної копії наказу (розпорядження) від 02 січня 2013 року № 01 к/п, наданої суду Лівобережним районним центром зайнятості у м. Дніпропетровську на виконання ухвали Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 05 серпня 2015 року, вбачається, що у ній відсутні відомості, які б свідчили про строковість трудового договору (а. с. 101, т. 1).

Крім того, суд першої інстанції правильно вказав, що звільнення позивачки у вихідний день - 29 червня 2015 року, що у судовому засіданні не заперечувалося представником відповідача, є порушенням п. 2.27 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року № 58, згідно з яким день звільнення працівника є останнім днем його роботи, тобто останнім днем дії строкового договору.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 235 КЗпП України у разi звiльнення без законної пiдстави або незаконного переведення на iншу роботу працiвник повинен бути поновлений на попереднiй роботi органом, який розглядає трудовий спiр. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя, згідно із ст. 237-1 КЗпП України є підставою для відшкодування моральної шкоди.

Суд першої інстанції зробив правильний висновок про незаконність звільнення позивачки у зв'язку із закінченням строку трудового договору на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України, необхідність поновлення її на роботі зі стягненням з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодуванням моральної шкоди. Апеляційний суд неправильно застосував норми матеріального і процесуального права та помилково скасував законне і обґрунтоване рішення суду першої інстанції, тому рішення суду апеляційної інстанції має бути скасовано, рішення суду першої інстанції - залишено в силі.

Керуючись статтями 333, 336, 339, 343, 334, 345, 327, 349 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 грудня 2015 року скасувати, рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12 жовтня 2015 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: О.І. Євтушенко
Судді: І.М. Завгородня
Ю.Г. Іваненко
О.М. Ситнік
О.С. Ткачук