АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/792/1213/16
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 серпня 2016 року м. Хмельницький

Колегія суддів судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Хмельницької області
в складі головуючого судді Корніюк А.П.,

суддів П`єнта І.В., Талалай О.І.

секретар Філіпчук О.С.

за участю представника ПП «Укртехпром» Юрченка І.О., представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2

розглянула у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою приватного підприємства «Укртехпром» на рішення Хмельницького міськрайонного суду від 25 квітня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до приватного підприємства «Укртехпром» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення невиплаченого середнього заробітку та моральної шкоди.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів

в с т а н о в и л а :

В жовтні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду і в підтвердження позовних вимог зазначав, що працював у структурному підрозділі ПП «Укртехпром» на посаді комірника і 18.03.2014 року було призвано на військову службу під час мобілізації до ІНФОРМАЦІЯ_1 . У квітні 2014 року позивачем було направлено заяву керівництву підприємству з проханням забезпечити збереження за ним робочого місця та забезпечити здійснення виплати середньомісячної зарплати за час проходження військової служби, однак кошти відповідачем нараховані не були. Позивач вказує, що в лютому 2015 року підписав контракт про проходження військової служби строком до закінчення особливого періоду або оголошення рішення про демобілізацію. Станом на березень 2015 року заробітна плата так і не була нарахована позивачу, у зв`язку із чим він і просить суд винести рішення, яким зобов`язати ПП «Укртехпром» нарахувати та виплатити йому середньомісячну заробітну плату з 18.03.2014 року по день звернення за період проходження військової служби під час мобілізації / контракту в Збройних Силах України.

Після неодноразових уточнень ОСОБА_1 просив суд скасувати наказ про звільнення його з посади комірника, зобов`язати ПП «Укртехпром» поновити його на роботі з 18.03.2014 року, стягнути суму невиплаченої середньої заробітної плати за період з 18.03.2014 року по 01.03.2016 року в сумі 31134,31 грн., інфляційні витрати за період з 18.03.2014 року по 01.03.2016 року в сумі 9068,30 грн., 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 18.03.2014 року по 01.03.2016 року та моральну шкоду у розмірі 50 000 грн.

В квітні 2016 року представник позивача подав заяву, в якій просив суд залишити без розгляду позовну вимогу щодо стягнення з відповідача 3% річних.

Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду від 25 квітня 2016 року позов ОСОБА_1 в частині позовних вимог про стягнення з ПП «Укртехпром» 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання залишено без розгляду.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 25 квітня 2016 року позов задоволено частково. Скасовано наказ ПП «Укртехпром» №УТП00000042 від 17.03.2014 року про звільнення ОСОБА_1 з посади комірника з 17.03.2014 року, поновлено ОСОБА_1 на посаді комірника ПП «Укртехпром» з 17 березня 2014 року, стягнуто з ПП «Укртехпром» на користь ОСОБА_1 середню заробітну плату за період з 18.03.2014 року по 01.03.2016 року включно в сумі 31134,31 грн. без врахування податків і зборів, стягнуто з ПП «Укртехпром» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 500 грн. В решті позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду ПП «Укртехпром» подало апеляційну скаргу, в якій зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним і необґрунтованим, таким, що підлягає скасуванню з підстав неповного з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду першої інстанції обставинам справи, а також порушенням норм матеріального та процесуального права. Апелянт зазначає, що звільнення ОСОБА_1 відбулося 17.03.2014 року з тією метою, щоб 18.03.2014 року він вже був звільнений від виконання службових обов`язків та міг приступити до військової служби. На думку апелянта, зміст рішення суду не містить чітких та прямих посилань на норми закону, яка б передбачала обов`язок апелянта поновити позивача на роботі та виплатити йому середній заробіток, з огляду на те, що з наказом про звільнення від 17.03.2014 року позивач ознайомлений, сповіщення про необхідність отримання трудової книжки чи отримання дозволу на її пересилку апелянтом було отримано. Апелянт також вказує, що відповідно до норм ст. 233 КЗпП України, позивачем пропущено строк на звернення до суду з вимогою скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі, а поважні причини для його поновлення відсутні. Тому апелянт просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким в задоволені позову ОСОБА_1 відмовити.

Представник апелянта апеляційну скаргу підтримав в повному обсязі і просить її задовольнити, скасувавши рішення суду першої інстанції.

Представник позивача апеляційну скаргу не визнав і просить її відхилити, залишивши рішення суду першої інстанції без змін.

Позивач до суду не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча про день і час слухання справи повідомлений належним чином.

Як вбачається із змісту апеляційної скарги та визнано представником апелянта, Приватним підприємством «Укртехпром» оскаржується рішення Хмельницького міськрайонного суду від 25.04.2016 року в частині задоволених позовних вимог. В решті рішення сторонами не оскаржується, а тому в частині відмови у позовних вимогах ОСОБА_1 в апеляційному порядку не переглядається.

Апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Відповідно до п. 1, ч. 1 та ч. 2 ст. 307 і ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Згідно ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Судом першої інстанції встановлено, що наказом керівника ПП «Укртехпром» від 17 березня 2014 року ОСОБА_1 звільнено від виконання обов`язків комірника у зв`язку з призивом або вступом працівника на військову службу на підставі п.3 ч.1 ст. 36 КЗпП України.

18 березня 2014 року позивач призваний на військову службу за призовом в Збройних Силах України по мобілізації.

04.03.2015 року між МО України та ОСОБА_1 укладено контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України і відповідно до умов якого він є строковим та укладається на термін до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію.

Суд першої інстанції вірно виходив з того, що наказ керівника ПП «Укртехпром» № УТП00000042 від 17.03.2014 року, яким ОСОБА_1 було звільнено 17.03.2014 року на підставі п. 3 ч. 1 ст. 36 КЗпП Україниу зв`язку з призовом на військову службу під час мобілізації не відповідає вимогам п. 2 розділу II Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законів України» від 20.05.2014 року № 1275-VII, відповідно до яких дію, зокрема ч. 3 ст. 119 КЗпП України поширено на громадян, які починаючи з 18.03.2014 року були призвані на військову службу на підставі Указу Президента України від 17.03.2014 року № 303 «Про часткову мобілізацію», затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію».

Тому суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що оскаржуваний наказ керівника ПП «Укртехпром» №УТП00000042 від 17.03.2014 року підлягає до скасування, а ОСОБА_1 слід поновити на посаді комірника ПП «Укртехпром» та стягнути середній заробіток за період під час проходження військової служби позивачем з 18.03.2014 по 01.03.2016 року в сумі 31134,31грн., який розраховано у відповідності до постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08.02.1995 року №100.

Дійшовши такого висновку, суд обґрунтовано посилався на відповідні норми матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 119 КЗпП України (в редакції Закону України від 20 травня 2014 року N 1275-VII) за працівниками, призваними на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, але не більше одного року, зберігаються місце роботи, посада і компенсується із бюджету середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, в яких вони працювали на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності. Виплата таких компенсацій із бюджету в межах середнього заробітку проводиться за рахунок коштів Державного бюджету України в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

За працівниками, які були призвані під час мобілізації, на особливий період та які підлягають звільненню з військової служби у зв`язку з оголошенням демобілізації, але продовжують військову службу у зв`язку з прийняттям на військову службу за контрактом, але не більше ніж на строк укладеного контракту, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Положеннями п. 2 розділу II Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законів України» від 20.05.2014 року № 1275-VII дію, зокрема ч. 3 ст. 119 КЗпП України поширено на громадян, які починаючи з 18.03.2014 року були призвані на військову службу на підставі Указу Президента України від 17.03.2014 року № 303 «Про часткову мобілізацію», затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію».

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і війському службу» призов військовозобов`язаних та резервістів на військову службу під час мобілізації проводиться в порядку, визначеному цим Законом та Законом України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію".

Звільнення з військової служби військовослужбовців, призваних під час мобілізації, в особливий період, у разі оголошення демобілізації здійснюється відповідно до підпункту "ґ"частини другої статті 26 цього Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу»

Громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 51,частиною п`ятою статті 53, частиною третьою статті 57, частиною п`ятою статті 61 Закону України "Про освіту".

Висновки суду узгоджуються з матеріалами справи.

Встановлено, що 16 квітня 2014 року ОСОБА_1 було прийнято на посаду менеджера у філіал м. Хмельницького на ПП «Укртехпром». 03 липня 2013 року позивача переведено на посаду комірника. Ці обставини визнаються представниками сторін, а тому в силу ч. 1 ст. 61 ЦПК України доказуванню не підлягають.

Суд першої інстанції вірно виходив з того, що згідно сповіщення керівнику підприємства (установи) військовозобов`язаний ОСОБА_1 18.03.2014 року у відповідності до Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», Указу виконуючого обов`язки Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17.03.2014 року №303/2014 призивається на військову службу. (а.с.38)

17.03.2014 року ОСОБА_1 звернувся до директора ПП «Укртехпром» із заявою про звільнення його від виконання службових обов`язків з 18.03.2014 року у зв`язку з призовом його на військову службу із збереженням робочого місця. (а.с.23).

Наказом № УТП00000002 - керівника Приватного підприємства «Укртехпром» від 17 березня 2014 року ОСОБА_1 звільнено з посади комірника у зв`язку з призивом або вступом працівника на військову службу на підставі п.3 ч.1 ст. 36 КЗпП України. (а.с.24).

Згідно довідки Хмельницького об`єднаного міського військового комісаріату Хмельницької області від 13 січня 2016 року, ОСОБА_1 призваний на військову службу за призовом в Збройних Силах України по мобілізації з 18.03.2014 року (Указ Президента України «Про часткову мобілізацію» №303/2014 від 18.03.2014 року). ( а.с. 70).

Як вбачається із витягу з наказу Командувача військ оперативного командування «ПІВНІЧ» (по особовому складу) № 34 від 04.03.2015 року відповідно до ст.ст. 19, 20, 23 Закону України «Про військовий обов»язок і військову службу» з нижчепойменованими особами офіцерського складу військових комісаріатів Хмельницької області оперативного командування «Північ», які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, укласти контракт про проходження військової служби строком до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію: 22. майором ОСОБА_1 , начальником відділення забезпечення Хмельницького об`єднаного військового комісаріату. (а.с.13)

04.03.2015 року між Міністерством оборони України в особі тимчасово виконуючого обов`язки командувача військ оперативного командування «Північ» Сухопутних військ Збройних Сил України генерал-майора ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України. І відповідно до п. 3 цього контракту він є строковим та укладається на термін до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію. (а.с. 11-12).

Оцінюючи доводи апеляційної скарги в тій частині, що висновок суду першої інстанції про те, що звільнення позивача було проведено з порушенням, зокрема тому, що воно було проведено не у строк, про який просив позивач своїй у заяві від 17.03.2014 року є хибним, колегія суддів вважає їх обґрунтованими. Однак, колегія суддів приходить до висновку, що це посилання не призвело до невірного вирішення спору по суті позовних вимог.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що у відповідача відсутній обов`язок щодо поновлення позивача на роботі та виплати йому середнього заробітку є недоведеними, адже з 08 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації» від 20.05.2014 року № 1275-VII. Згідно із змінами, внесеними цим Законом до ст. 119 КЗпП України, за працівниками, призваними на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, але не більше одного року, зберігаються місце роботи, посада і компенсується із бюджету середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, в яких вони працювали на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності. Виплата таких компенсацій із бюджету в межах середнього заробітку проводиться за рахунок коштів держбюджету в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. За працівниками, які були призвані під час мобілізації, на особливий період та які підлягають звільненню з військової служби у зв`язку з оголошенням демобілізації, але продовжують військову службу у зв`язку з прийняттям на військову службу за контрактом, але не більше ніж на строк укладеного контракту, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей"

Ця норма КЗпП України діє з 18.03.2014 року згідно з п. 2 Прикінцевих положень Закону № 1275-VII. Крім того, Законом № 1275-VII були внесені зміни до ст. 36 КЗпП України, відповідно до якої підставами для припинення трудового договору є призов або вступ працівника чи власника фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу.
Тому, ОСОБА_1 , який був мобілізований та у зв`язку з цим звільнений з роботи, має бути поновлений на роботі та йому має бути виплачений відповідачем середній заробіток.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач не має права на пільги, що передбачені ч. 3 ст. 119 КЗпП України, оскільки він перебуває на службі у ІНФОРМАЦІЯ_2 , а не у військовій частині, на схід країни не направлявся, участі у АТО не приймав, на казарменому проживанню не перебував, є безпідставними, адже положеннями ч. 2 ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і війському службу» визначено, що громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 51, частиною п`ятою статті 53, частиною третьою статті 57, частиною п`ятою статті 61 Закону України "Про освіту".

Доводи апеляційної скарги в частині не взяття судом першої інстанції до уваги доводів відповідача щодо пропуску ОСОБА_1 строку звернення до суду з вимогою скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення, зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновком суду апеляційної інстанції щодо їх оцінки.

Керуючись ст. ст. 303, 313 - 315, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:
Апеляційну скаргу приватного підприємства «Укртехпром» відхилити.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду від 25 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий (підпис) А.П. Корніюк
Судді (підпис) І.В. П`єнта
(підпис) О.І.Талалай
З оригіналом згідно: суддя апеляційного суду А.П. Корніюк
__________________________________________________________________

Головуючий у першій інстанції Козак О.В. Справа № 22ц/792/1213/16

Доповідач Корніюк А.П. Категорія № 54