Апеляційний суд Житомирської області
Справа №2-1063/11 Головуючий у 1-й інст. Буткевич М. І.
Категорія 39 Доповідач Якухно О. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 серпня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді Якухно О.М.

суддів Жигановської О.С., Зарицької Г.В.

з участю секретаря

судового засідання Добровольської Т.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до територіальної громади в особі Вертокиївської сільської ради Житомирського району, треті особи: Комунальне підприємство Житомирської обласної ради "Житомирське обласне бюро технічної інвентаризації", Третя Житомирська державна нотаріальна контора, ОСОБА_3, ОСОБА_4, про встановлення факту прийняття спадщини, визнання права власності та позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_2, треті особи: Вертокиївська сільська рада Житомирського району, Комунальне підприємство Житомирської обласної ради "Житомирське обласне бюро технічної інвентаризації", Третя Житомирська державна нотаріальна контора, про визнання заповіту недійсним, визначення додаткового строку для прийняття спадщини, за апеляційними скаргами представника відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 - ОСОБА_5 та ОСОБА_2 на рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 23 травня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2011 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому, після уточнення позовних вимог (т.1 а.с.21-22) просив визнати встановленим факт прийняття ним в 1993 році спадщини після смерті ОСОБА_6 - житлового будинку АДРЕСА_1 (спірний будинок) та визнати за позивачем право власності на цей будинок. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що він є спадкоємцем за заповітом майна належного за життя його діду ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року. Після смерті ОСОБА_6, залишилась спадщина, що складається зі спірного будинку, яку прийняв ОСОБА_2 У зв'язку з тим, що право власності на спадковий будинок не зареєстровано в установленому законом порядку, позивач просив визнати за ним право власності на вказаний будинок.

В свою чергу ОСОБА_3 та ОСОБА_4 подали зустрічний позов (з урахуванням уточнень) про визнання заповіту недійсним, усунення ОСОБА_2 від спадщини та виключення його із кола спадкоємців 1 черги, визначення їм додаткового строку для прийняття спадщини після смерті ОСОБА_7, посилаючись на те, що після смерті ОСОБА_6 у спірному будинку проживала його дружина ОСОБА_7, яка за законом вступила в управління спадковим майном. Позивачі зазначають, що при складанні у січні 1992 року оспорюваного заповіту спадкодавцем були порушені права та інтереси ОСОБА_7 Крім того, ОСОБА_6 заповіт не міг підписати, оскільки був неписьменним, а тому він є недійсним і спадкоємець ОСОБА_2 підлягає виключенню із кола спадкоємців.

Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 23 травня 2016 року первісний позов задоволено частково. Встановлено факт прийняття спадщини ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, ОСОБА_2 . Визнано за ОСОБА_2 право власності в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_6 на 1/6 частину житлового будинку АДРЕСА_1. В задоволенні зустрічного позову відмовлено.

Додатковим рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 03 червня 2016 року стягнуто з Вертокиївської сільської ради на користь ОСОБА_2 44,10 грн. судових витрат.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду представника відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 - ОСОБА_5 подано апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, апелянт просить скасувати рішення суду першої інстанції, відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 та задовольнити зустрічні позовні вимоги з урахуванням уточнень, а саме: визнати за ОСОБА_3 право особистої власності на весь житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 та право на користування земельною ділянкою площею 0,30 га, виділеної колгоспом «Перемога», ще колгоспному двору, членом якого була ОСОБА_3 Вважає, що суд не в повній мірі дослідив матеріали справи, зокрема, не відповідає дійсності та обставина, що ОСОБА_2 належним чином прийняв спадщину. Судом не було враховано і те, що ОСОБА_6 був неписьменний, а тому не міг самостійно підписати заповіт, проте відмітки про це в заповіті не було.

ОСОБА_2 також подав апеляційну скаргу на зазначене рішення суду першої інстанції. В обґрунтування своїх вимог апелянт зазначає, що рішення в частині відмови визнання за ним права власності в порядку спадкування на весь будинок, а лише на 1/6 його частину, є незаконним і підлягає скасуванню, оскільки постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зокрема судом не було взято до уваги те, що спірний будинок побудований заповідачем ОСОБА_6 ще до реєстрації шлюбу. Апелянт зазначає, що, в основу рішення суду покладені факти встановлені рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 26 травня 2015 року у справі № 278/5592/14-ц, яке набрало законної сили, проте не враховано, що дане рішення ґрунтується на підставі рішення апеляційного суду Житомирської області від 27.11.2014 року по справі №2-1063/11, яке в повному обсязі скасоване ухвалою Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду Цивільних і кримінальних справ від 13.05.2015 року.

Позивач ОСОБА_2 та його представник підтримали доводи своєї апеляційної скарги і не визнали апеляційну скаргу іншої сторони. Пояснили, що дійсно судовим рішенням у 2015 році за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 визнано право власності на 5/6 частин спадкового будинку і рішення набрало законної сили.

Представник ОСОБА_3 та ОСОБА_4 - ОСОБА_5 підтримав скаргу своїх довірителів і заперечує у задоволенні скарги позивача. Вважає, що двір був колгоспний, а тому всі члени мали частку у ньому. Посилається на те, що суд першої інстанції у порушення процесуальних норм безпідставно не прийняв до розгляду його уточнені вимоги, які підлягають вирішенню судом апеляційної інстанції.

Розглянувши справу в межах, визначених ст. 303 ЦПК України, колегія суддів вважає, що скарги не підлягають задоволенню.

Так, судом встановлено, що житловий будинок АДРЕСА_1, відповідно до відомостей зазначених в будинковій книзі, збудовано у 1958 році та в ньому проживали ОСОБА_6 (голова господарства), його дружина ОСОБА_7 та їх діти ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 (в теперішній час ОСОБА_4), ОСОБА_11 (в теперішній час ОСОБА_3) і ОСОБА_12 (т.3 а.с. 171-172, 176-177).

18 січня 1992 року ОСОБА_6 склав заповіт, згідно з яким заповів все належне йому майно своєму онуку ОСОБА_2 (т.1 а.с.7). Вказаний заповіт зареєстровано в Журналі реєстрації нотаріальних дій виконавчого комітету Вертокиївської сільської ради (т.3 а.с. 174-175).

30 січня 1993 року в с.Городище Житомирського району Житомирської області ОСОБА_6 помер (т.1 а.с.8).

Згідно із ст.45 ЦК України 1963 року недодержання форми угоди, якої вимагає закон, тягне за собою недійсність угоди лише в разі, якщо такий наслідок прямо зазначено в законі.

Недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону (ст.48 ЦК України 1963 року).

Відповідно до ст.541 ЦК України 1963 року заповіт повинен бути укладений у письмовій формі з зазначенням місця і часу його укладання, підписаний особисто заповідачем і нотаріально посвідчений.

Заповіт від 18.01.1992 року містить всі необхідні реквізити, визначені законодавством, в т.ч. і підпис заповідача.

Представником ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у відповідності до вимог ст.60 ЦПК України не надано належних та допустимих доказів щодо неписьменності заповідача та підпису заповіту іншою особою.

В той же час, із записів у погосподарських книгах вбачається, що ОСОБА_6 читає та пише (а.с.114 т.2). Крім того, про наявність початкової освіти (4 класи) свідчить запис у військовому квитку заповідача.

Відповідно до ст.529 ЦК України 1963 року до спадкоємців 1 черги відносяться діти, дружина і батьки померлого. Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем.

Як вбачається із матеріалів справи позивач ОСОБА_2 є онуком спадкодавця і його мати, яка є дочкою ОСОБА_6, була жива на момент його смерті, а тому ОСОБА_2 не відноситься до кола спадкоємців 1 черги.

Підставою для усунення від спадщини спадкоємця за заповітом є позбавлення життя спадкодавця або кого-небудь з спадкоємців або замах на їх життя (ст.528 ЦК України 1963 року).

Зазначені обставини відсутні.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення зустрічного позову про визнання заповіту недійсним, усунення ОСОБА_2 від прийняття спадщини та виключення його з кола спадкоємців 1-ї черги.

Відповідно до ст.549 ЦК України 1963 року визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Згідно матеріалів спадкової справи № 29/2011 після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_6 у встановлений законом шестимісячний строк заяв про прийняття спадщини не надходило (а.с.67-78 т.2).

Державним нотаріусом Третьої Житомирської державної нотаріальної контори відмовлено ОСОБА_2 у видачі свідоцтва про право на спадщину за відсутністю правовстановлюючих документів на житловий будинок (а.с.6 т.1).

Повно та всебічно дослідивши докази, на підставі довідок Вертокиївської сільської ради Житомирського району про постійний догляд ОСОБА_2 за спадковим будинком після смерті ОСОБА_6 та земельною ділянкою у період з 1993 по 1995 рік, сплатою коштів за користування останньою, показань сусідів - ОСОБА_13 і ОСОБА_14, суд першої інстанції правильно вважав доведеним факт прийняття спадщини ОСОБА_2 після смерті ОСОБА_6

Рішення апеляційного суду Житомирської області по справі №2-1917/10 про відмову ОСОБА_2 у визначенні додаткового строку для прийняття спадщини не може бути прийнято до уваги, оскільки підставою для відмови у позові є розгляд справи без участі інших спадкоємців та неможливість визначення додаткового строку за ЦК України 1963 року, тобто з процесуальних підстав.

Визначаючи правовий статус спадкового будинку та частку у ньому позивача ОСОБА_2, колегія суддів звертає увагу на наступне.

Згідно із вимогами ст.ст.61, 63 ЦК УРСР 1922 року право власності може належати двом або декільком особам спільно, частками (спільна власність). Кожний учасник спільної власності повинен, відповідно до своєї частки, брати участь у сплаті всяких податків і зборів з спільного майна, а також у витратах на управління спільним майном та збереження його.

Поняття колгоспного двору зазначений ЦК УРСР 1922 року не містив.

Відповідно до ст.120 ЦК 1963 року майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності (ст.112 цього Кодексу).

На момент відкриття двору у 1958 році згідно записів у по господарській книзі за 1958-1960 роки (а.с.112-115 т.2) статус двору зазначено як «колгоспний» та вказано, що голова двору, який являється забудовником (а.с.10, 12 т.1), є колгоспником та працює в колгоспі «Перемога», а в наступних погосподарських книгах (а.с.171-172 т.3) зазначено про статус двору «робітничий» та перебування голови та членів двору у трудових відносинах з радгоспом «Вертокиївський».

Згідно архівної довідки архівного сектору Житомирської районної державної адміністрації Житомирської області від 18.11.2015 року (а.с.181 т.3) рішенням Троянівської районної ради депутатів трудящих від 08 січня 1951 року № 17 «Про об'єднання колгоспів» об'єдналися колгоспи : ім.Ворошилова с.Вертокиївка; ім.Паризької комуни с.Іванківці; «Перемога» с.Городище в одне господарство з назвою хмелерадгосп «Вертокиївка», який проіснував до 23.02.1996 року.

Таким чином, запис у погосподарській книзі за 1958-1960 роки про статус двору «колгоспний» та роботу голови двору і ОСОБА_7 у колгоспі «Перемога» є помилковим, оскільки останній реорганізований у радгосп ще у 1951 році, тобто до моменту забудови.

У ст.125 Кодексу про сім'ю, опіку, шлюб та акти громадянського стану УРСР 1926 року проголошувався принцип спільності майна, нажитого подружжям в період шлюбу. Також, цим Кодексом закріплювався принцип обов'язковості реєстрації шлюбу в органах РАГСу. Указом Президії Верховної Ради СРСР від 8 липня 1944 р. визнавалася юридична сила лише за зареєстрованими шлюбами.

Так, в ст. 125 Сімейного кодексу зазначено, що майно, нажите подружжям спільною працею в період шлюбу, вважається належним обом членам подружжя на засадах спільної власності в рівних частках. Інше ж майно складає окрему власність кожного з них.

Таким чином, наведеною нормою проголошувалися: а) принцип спільності майна, створеного спільною працею подружжя за час шлюбу; б) принцип рівності часток у спільному майні; в) принцип роздільності дошлюбного майна та майна, не нажитого подружжям спільною працею (отриманого, зокрема, в дар, в порядку спадкування).

На момент забудови спірного домоволодіння ОСОБА_6 проживав з ОСОБА_7, шлюб з якою зареєстровано лише 20.03.1969 року (а.с.116 т.3).

ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року (а.с.120 т.1) і на момент смерті чоловіка проживала разом з ним в спадковому будинку, а тому є такою, що фактично прийняла спадщину і має право на обов'язкову частку згідно ст.535 ЦК України 1963 року в розмірі не менше 2/3 частки, яка належала б кожному з них при спадкоємстві за законом.

В той же час, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини (ч.3 ст.61 ЦПК України).

Згідно із ч.2 ст.223 ЦПК України після набрання рішенням суду законної сили сторони та треті особи із самостійними вимогами, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ту саму позовну вимогу з тих самих підстав, а також оспорювати в іншому процесі встановлені судом факти і правовідносини.

Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 26 травня 2015 року у справі № 278/5592/14-ц (т. 3 а.с. 146-147), яке набрало законної сили 7 вересня 2015 року (т. 3 а.с. 143), визнано за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 право власності на 5/6 частин спірного будинку в порядку спадкування за померлою ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_7 - дружиною ОСОБА_6

Отже, враховуючи наявність судового рішення, яке набрало законної сили, яким встановлено спільну сумісну власність подружжя на спірний будинок та належність ОСОБА_7 після смерті чоловіка 5/6 частин будинку, суд першої інстанції, з урахуванням вимог ст.ст.61, 223 ЦПК України, маючи процесуальні обмеження, правильно вважав належним на праві спадкування за заповітом ОСОБА_2 решти 1/6 частини спірного будинку, що належав ОСОБА_6

Наявність рішення суду, яке набрало законної сили, виключає можливість задоволення позову ОСОБА_2 на більшу частку спадкового будинку, однак не виключає можливості його перегляду за нововиявленими обставинами у разі скасування рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 26 травня 2015 року.

З урахуванням вимог ст.550 ЦК України 1963 року, яка визначає можливість продовження строку на прийняття спадщини, а не надання додаткового строку (ч.3 ст.1272 ЦК України), та наявність судового рішення про визнання за позивачами ОСОБА_3, ОСОБА_4 право власності на спадкове майно після смерті ОСОБА_7, суд першої інстанції обгрунтовано відмовив у задоволенні позову позивачів про надання їм додаткового строку про прийняття спадщини після смерті останньої.

В ході розгляду справи представник ОСОБА_3 та ОСОБА_4 просив також визнати за ними право власності на спадковий будинок і земельну ділянку біля нього площею 0,30 га, однак судом зазначені вимоги не були прийняті до розгляду і рішення по ним не ухвалювалось. Аналогічна вимога заявлена і у апеляційній скарзі.

Відповідно до ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Оскільки предметом апеляційного перегляду є рішення суду першої інстанції, який не прийняв до розгляду та не вирішував вищевказані вимоги, підстави для ухвалення по ним рішення в апеляційній інстанції відсутні.

Доводи апеляційних скарг не спростовують висновків, викладених у рішенні.

Суд першої інстанції постановив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування немає.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 304, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційні скарги представника відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 - ОСОБА_5 і апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 23 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: Судді: