Провадження №22-ц/784/1211/16
Головуючий у першій інстанції-Павлова Ж.П.
Доповідач апеляційної інстанції-Данилова О.О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

4 серпня 2016 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

Головуючого - Данилової О.О.,

суддів - Лівінського І.В., Шаманської Н.О.,

із секретарем Горенко Ю.В.,

за участю представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідачки ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

ОСОБА_3

на заочне рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 7 травня 2014 року у цивільній справі за позовом

виконавчого комітету Миколаївської міської ради

до ОСОБА_3, яка діє у своїх інтересах

та в інтересах неповнолітніх дітей,

про виселення

У С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2013 року виконком Миколаївської міської ради звернувся з позовом до ОСОБА_3 про виселення її та її неповнолітніх дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з квартири АДРЕСА_1, (ОСОБА_6) м. Миколаїв.

Позивач зазначав, що квартира належить до комунальної власності територіальної громади м. Миколаєва, балансоутримувачем квартири є ЖКП ММР «Бриз» ЖЕК № 2. ОСОБА_3 зі своїми неповнолітніми дітьми ОСОБА_4 та ОСОБА_5 вселилися до квартири самовільно та проживають в ній без достатньої правової підстави. Зареєстровані відповідачі за іншою адресою - квартира АДРЕСА_2 (ОСОБА_6) м. Миколаєва.

Посилаючись на те, що ОСОБА_3 з дітьми права на користування житлом не набула, а право власника на розпорядження житлом порушуне, позивач просив виселити ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_7 з квартири без надання іншого житлового приміщення.

До участі в справі як третіх осіб залучено службу у справах дітей адміністрації Заводського району ММР та ЖКП «Бриз» ЖЕК № 2.

Відповідачка ОСОБА_3 у судові засідання не зявлялася, своєї думки стосовно позову не висловила.

Заочним рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 7 травня 2014 року позов задоволено, ОСОБА_3, яка діє у своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх ОСОБА_4 та ОСОБА_5, виселено з квартири АДРЕСА_1 (ОСОБА_6) м. Миколаєва без надання іншого жилого приміщення та стягнуто 229,4 грн. судових витрат.

Ухвалою цього ж суду від 5 квітня 2016 року ОСОБА_3 відмовлено у задоволенні заяви про перегляд заочного рішення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просила рішення скасувати, посилаючись на те, що разом з дітьми проживає у квартирі з 2005 року, поселилась з дозволу житлових органів та належно виконує обовязки наймача.

Перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів не вбачає підстав для її задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

За змістом частини 4 статті 9 та статті 109 ЖК ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як на підставі і в порядку, передбаченому законом.

Правилами частини 3 статті 116 ЖК передбачено виселення без надання іншого жилого приміщення тих осіб, які самоправно зайняли житлове приміщення.

За змістом статті 58 ЖК єдиною підставою для вселення в жиле приміщення є ордер, який у будинках державного та громадського фонду видається на підставі рішення виконавчого комітету органу місцевого самоврядування на вільне жиле приміщення.

Користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється за договором найму жилого приміщення, який укладається на підставі ордера на жиле приміщення (стаття 61 ЖК).

Отже, виходячи зі змісту зазначених норм самоправно зайнятим вважається приміщення, до якого особа вселились без відповідного рішення про надання їй цього приміщення та ордера на житлове приміщення.

Термін користування самовільно (самоправно) зайнятим житловим приміщенням не надає будь-яких прав на нього.

З матеріалів справи вбачається, що квартира АДРЕСА_3 (с.Велика Корениха) м.Миколаєва належить комунальній громаді м. Миколаєва та знаходиться на утриманні ЖКП ММР «Бриз» ЖЕК №2 з серпня 2011 року ( а.с.202).

Квартира складається з двох кімнат площею 28,5 кв.м та загальною площею 50,6 кв.м.

Останнім наймачем квартири значиться військовослужбовець ОСОБА_8, який проживав у квартирі в 1998 році та звільнив житло у звязку зі зміною місця служби (а.с.7, 201).

На час звернення з позовом за вказаною адресою ніхто з мешканців не зареєстрований (а.с. 7,9).

Проте у спірній квартирі проживає відповідачка ОСОБА_3 з неповнолітніми дітьми: сином ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.103).

Рішення про надання житла відповідачці органами місцевого самоврядування не приймалось, ордер на заселення не видавався.

З січня 2011 року ОСОБА_3 з сином та донькою зареєстрована у ІНФОРМАЦІЯ_3 (ОСОБА_6) м. Миколаєва (а.с.11).

Встановивши ці обставини, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачка є особою, яка самоправно зайняла квартиру АДРЕСА_4 (ОСОБА_6), а тому не набула права користування житлом та підлягає виселенню без надання іншого жилого приміщення за частиною 3 статті 116 ЖК.

Висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам житлового законодавства.

В апеляційній скарзі та в судовому засіданні апеляційного суду представник відповідачки пояснила, що ОСОБА_3 проживає в квартирі з 2005 року та поселилась з усного дозволу працівників ЖЕК-2 .

Свідки ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13 в суді апеляційної інстанції підтвердили факт проживання відповідачки у спірній квартирі з 2009 року.

Проте, доведеність факту тривалого проживання в квартирі з будь-якого часу не доводить набуття відповідачкою права на подальше користування житлом, а тому правового значення для вирішення питання про виселення за частиною 3 статті 116 ЖК не мають.

Не мають правового значення і доводи апелянта про те, що квартиру вона зайняла не самовільно, а з усного дозволу працівників житлово-комунальних органів, оскільки такі підстави законом не передбачені та суперечать встановленому порядку надання житла. Власник житла рішення про надання житла відповідачці не приймав.

Не можна погодитись і з твердженням представника відповідачки про сплив позовної давності, перебіг якої почався з часу вселення ОСОБА_3 до квартири.

Так, позовні вимоги полягають в усуненні порушень прав власності позивача (негаторний позов), які тривають і мають місце на момент предявлення позову. Тому з вимогами про усунення порушень (виселення) можна звернутися в будь-який час, поки існує правопорушення.

Оскільки апеляційна скарга не містить доводів, які б спростовували висновки суду чи доводили б порушення ним норм матеріального та процесуального права, колегія суддів не вбачає підстав для скасування судового рішення

Керуючись статтями 308, 315 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Заочне рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 7 травня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів з цього часу може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий О.О.Данилова

Судді: І.В.Лівінський

ОСОБА_14