Провадження № 22-ц/779/97/2016
Головуючий у 1 інстанції Татарінова О.А.
Суддя-доповідач Мелінишин Г.П.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2016 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Мелінишин Г.П.

суддів: Пнівчук О.В., Соколовського В.М.

за участю секретаря Турів О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до Управління Пенсійного фонду України в м. Івано-Франківську про стягнення коштів за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Івано-Франківського міського суду від 11 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У серпні 2015 року ОСОБА_2 звернулась в суд із позовом, уточнивши його в подальшому, до Управління Пенсійного фонду України в м. Івано-Франківську про стягнення коштів.

Позовні вимоги мотивовано тим, що постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 16 грудня 2014 року визнано дії Управління Пенсійного фонду України в м. Івано-Франківську щодо відмови у призначенні та перерахунку їй пенсії, як інваліду ІІ групи, згідно ч.1 ст. 50, ч.4 ст.54, ч.2 ст. 67 Закону «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» неправомірними. Зобов'язано відповідача провести перерахунок та виплатити їй пенсію призначену як інваліду ІІ групи згідно ст.ст. 50,54,67 цього Закону в розмірі 8-ми мінімальних пенсій за віком, а також додаткову пенсію за шкоду, заподіяну здоров'ю в розмірі 75% мінімальної пенсії за віком, яка дорівнює розміру прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» починаючи з 01.01.2014 року, з урахуванням проведених виплат. Вказану постанову відповідач виконав частково, здійснивши перерахунок пенсії, однак відмовив у її виплаті з підстав відсутності на це цільових коштів.

Посилаючись на зазначені обставини просила стягнути з відповідача 40 034,47 грн. невиплаченої пенсії, 22 134,38 грн. індексу інфляції, 1 247,10 грн. - 3% річних за період невиплати пенсії, а всього 63 415,95 грн.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 12 жовтня 2015 року до участі в справі в якості співвідповідача залучено Головне управління Державної казначейської служби України в Івано-Франківській області.

В зв'язку із поданою представником позивача заявою ухвалою Івано-Франківського міського суду від 11 листопада 2015 року позовну заяву ОСОБА_2 в частині позовних вимог до Головного управління Державної казначейської служби України в Івано-Франківській області залишено без розгляду.

Зазначена ухвала сторонами не оскаржується.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 11 листопада 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

На вказане рішення представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що місцевий суд прийшов до помилкового висновку про те, що невиплачена на користь позивача пенсія не є збитками в розумінні ст. 22 ЦК України. При цьому судом не враховано положень Законів України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» та «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», відповідно до яких нарахована, однак не виплачена з вини пенсійного фонду сума пенсії, з нарахуванням компенсації втрати частини доходів є збитками.

Безпідставно суд застосував до спірних правовідносин також норми ст. 1166 ЦК України, оскільки ОСОБА_2 не зверталась до суду із позовом про відшкодування шкоди та цими нормами свої вимоги не обґрунтовувала.

Посилаючись на вищезазначені обставини просив рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Сторони повторно не з'явилися в судове засідання будучи належним чином повідомленими, що не перешкоджає розглядові справи в їх відсутності.

Вислухавши доповідача, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив з того, що невиплачена позивачу за судовим рішенням доплата пенсії в сумі 40 034,47 грн. не є матеріальною шкодою, завданою їй внаслідок неправомірних дій відповідача, оскільки за своєю природою не може вважатися збитками в розумінні ст. 22 ЦК України. Та що постанова суду знаходиться на виконанні, частково виконана у зв'язку із проведенням перерахунку, а тому стягнення суми заборгованості у даній справі є подвійною мірою відповідальності. Також що положення ст. 625 ЦК України на спірні правовідносини не поширюються, оскільки між сторонами не існує грошових зобов'язань. А тому підстави для задоволення позову відсутні.

Однак, повністю погодитися з такими висновками колегія суддів не може з огляду на наступне.

Як правильно встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи ОСОБА_2 є інвалідом 2 групи, учасником ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, віднесена до першої категорії осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, одержує пенсію по інвалідності і на неї поширюється дія Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 16 грудня 2014 року визнано неправомірними дії Управління Пенсійного фонду України в м. Івано-Франківську щодо відмови у призначенні та перерахунку пенсії позивачу як інваліду ІІ групи згідно ч.1 ст. 50, ч.4 ст.54, ч.2 ст. 67 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Також відповідача зобов'язано провести перерахунок та виплатити ОСОБА_2 пенсію, призначену як інваліду ІІ групи згідно ст.ст. 50,54,67 цього Закону в розмірі 8-ми мінімальних пенсій за віком, та додаткову пенсію за шкоду, заподіяну здоров'ю в розмірі 75% мінімальної пенсії за віком, яка дорівнює розміру прожиткового мінімуму для осіб, що втратили працездатність, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» починаючи з 01.01.2014 року, з урахуванням проведених виплат (а.с.5-7).

З'ясовано, що на підставі заяви стягувача про примусове виконання 23 березня 2015 року головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Івано-Франківській області Пищ М.С. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження з виконання виконавчого листа №344/3549/2014 року, виданого Івано-Франківським міським судом 06 лютого 2015 року у даній справі. Надано боржнику термін до 30.03.2015 року для добровільного виконання судового рішення (а.с.8).

Згідно із довідкою Управління Пенсійного фонду України в м. Івано-Франківську від 24 червня 2015 року №3755 на виконання постанови суду управлінням нараховано ОСОБА_2 доплату за період з 01.01.2014 року до 02.08.2014 року, всього в розмірі 40 034,47 грн. При цьому зазначено, що виплату коштів буде проведено за наявності їх цільового фінансування (а.с.9).

За приписами ч. 1 ст. 107 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» пенсійний фонд, його органи та посадові особи за шкоду, заподіяну особам внаслідок несвоєчасного або неповного надання соціальних послуг, призначення (перерахунку) та виплати пенсій, передбачених цим Законом, а також за невиконання або неналежне виконання ними обов'язків з адміністративного управління Накопичувальним фондом несуть відповідальність згідно із законом.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги в частині стягнення 40 034,47 грн. невиплаченої пенсії ОСОБА_2 посилалась на те, що УПФУ в м. Івано-Франківську в порушення вимог ст. 124 Конституції України не виконує рішення суду щодо виплати перерахованої пенсії, з власної ініціативи обмежило проведення перерахунку пенсії та здійснило його тільки до 02.08.2014 року.

В той ж час як видно зі змісту постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 16 грудня 2014 року судом зобов'язано відповідача усунути порушене право позивача, зокрема без обмеження строку проведення перерахунку та виплати пенсії.

Як передбачено ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 22 ЦК України збитками є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

В силу дії ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

А отже, така заборгованість відповідача в розумінні ст. 22 ЦК України є збитками.

Тому враховуючи вищенаведене колегія суддів приходить до переконання, що неправомірними діями Управління Пенсійного фонду України в м. Івано-Франківську позивачу завдано збитки у сумі недоотриманої нею згідно ст.ст. 50, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» як інвалідом ІІ групи пенсії, що складає 40 034,47 грн.

Відтак, ці кошти повинні бути відшкодовані їй відповідачем згідно положень ст. 1166 ЦК України.

Вирішуючи даний спір, судом першої інстанції вищезазначених норм матеріального права не враховано, тому постановлене ним рішення в цій частині не відповідає вимогам ст. ст.213,214, 215 ЦПК України щодо законності та обґрунтованості.

За таких обставин його слід скасувати, постановивши нове рішення, яким стягнути з Управління Пенсійного фонду України в м. Івано-Франківську на користь ОСОБА_2 невиплачену пенсію у сумі 40 034,47 грн.

При цьому колегія суддів не приймає до уваги посилання відповідача на відсутність бюджетного фінансування вказаних виплат, що, на його думку, є підставою для відмови у задоволенні позову.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено обов'язок судів застосовувати при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), враховуючи усталену практику, в рішенні від 18 липня 2013 року у справі «Москаленко і інші проти України» наголошує, що «рішення ухвалені на користь заявників не були виконані своєчасно і відповідальність за це несе держава; що нормативне регулювання розподілу бюджетних коштів не впливає на цю ситуацію та що нездатність держави виконувати рішення через відсутність достатніх бюджетних коштів не може слугувати виправданням такого невиконання».

Зі змісту рішення Європейського суду з прав людини від 26 червня 2014 року у справі «Суханов та Ільченко проти України» право заявників на отримання надбавки до пенсії, встановлене національним законодавством, має вважатися таким, що передбачає майнове право і становить майно у значенні положення статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

Тобто, Європейський суд неотримання коштів, на які має право людина, розглядає як порушення права власності на майно згідно з ст.1 «Захист власності» Протоколу № 1 до Конвенції.

Отже, реалізація особою права, що пов'язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актів національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань.

Що стосується рішення суду першої інстанції в частині стягнення індексу інфляції та 3% річних за період невиплати пенсії, то колегія суддів виходить з наступного.

Частиною другою статті 46 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», яка регламентує виплату пенсій за минулий час, передбачено, що нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів. При цьому компенсація втрати частини пенсії у зв'язку з порушенням строків її виплати пенсіонерам здійснюється згідно із законом.

Питання, пов'язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовані Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» та Порядком, затвердженим Кабінетом Міністрів України для реалізації згаданого Закону.

Як передбачено ст.ст. 11,31 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними позовних вимог. Визначення предмету та підстав заявленого позову належить виключно позивачу.

Статтею 118 ЦПК України встановлено, що позов пред'являється шляхом подання позовної заяви до суду першої інстанції. Відповідно до змісту п.5 ч.2 ст. 119 ЦПК позовна заява повинна містити зазначення підстави позову - обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, які об'єктивуються у поданих доказах. Тому у випадку зміни позивачем своїх позовних вимог (предмету або підстав позову тощо), такі зміни повинні бути викладені у письмовій формі, встановленій для позовної заяви.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що обґрунтовуючи позовну вимогу про стягнення 22 134,38 грн. індексу інфляції та 1 247,10 грн. - 3% річних за період не виплати пенсії позивач посилалась на відповідальність за порушення грошового зобов'язання, встановлену статтею 625 ЦК України. На підтвердження чого долучила до позовної заяви відповідні розрахунки (а.с. 10,11).

Разом з тим, в ході розгляду справи позивач у визначеному законом порядку підстав позову не змінювала.

Стаття 625 ЦК України встановлює відповідальність за порушення грошового зобов'язання.

За частиною другою вказаної статті боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Аналіз частини другої статті 625 ЦК України дає підстави для висновку, що відповідальність за порушення грошового зобов'язання, встановлена статтею 625 ЦК України, передбачає насамперед наявність договірних правовідносин, тобто положення зазначеної статті поширюються на порушення грошового зобов'язання.

При цьому частина п'ята статті 11 ЦК України, в якій йдеться про те, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду, не дає підстав для застосування положень ст. 625 ЦК України у разі наявності між сторонами правовідносин, які регулюються нормами іншого законодавства.

Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 1 ЦК України до майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що підстави для задоволення позову в цій частині, в обраний позивачем спосіб, відсутні.

Розглянувши справу в межах заявленого в цій частині позову та в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що фактичні обставини справи судом першої інстанції з'ясовано всебічно та повно, дано їм вірну правову оцінку. Відповідно рішення суду в цій частині ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Оскільки доводи апеляційної скарги правильності висновків суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог не спростовують, рішення суду в цій частині слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 307, 309, 313-314, 316 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 11 листопада 2015 року в частині відмови у стягненні невиплаченої пенсії скасувати.

Ухвалити в цій частині нове рішення, яким позов задовольнити. Стягнути з Управління Пенсійного фонду України в м. Івано-Франківську на користь ОСОБА_2 40 034,47 грн. невиплаченої пенсії.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий Г.П. Мелінишин

Судді: О.В. Пнівчук

В.М. Соколовський