Провадження №2/761/1792/2016
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

08 квітня 2016 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Романишеної І.П.,

при секретарі Дігтяр М.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Служба у справах дітей Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька, -

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2015 року позивач ОСОБА_1 звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2, третя особа: Служба у справах дітей Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька, в якому просила: надати дозвіл на тимчасові та неодноразові виїзди з України за кордон неповнолітньої особи ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, для тимчасового проживання разом із матір'ю ОСОБА_1 у Республіці Казахстан без згоди та супроводу батька ОСОБА_2 у супроводі матері ОСОБА_1 до досягнення 16 річного віку, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_4 року. В подальшому, позивачем було подано заяву про збільшення позовних вимог, відповідно до якої вона просила надати дозвіл на тимчасові та неодноразові виїзди з України за кордон, а саме: країни Шенгенської зони, Великобританія, Сполучені Штати Америки, Канада, Швейцарська Конфедерація, Ізраїль, Королівство Тайланд, Південна Корея, Японія, Республіка Шрі-Ланка, Республіка Індонезія, Республіка Сінгапур, Республіка Кіпр, Австралійський Союз, Нова Зеландія, Республіка Індія, Об'єднанні Арабські Емірати, Арабська Республіка Єгипет, Домініканська Республіка, Мексиканські Сполучені Штати, Федеративна Республіка Бразилія, Аргентинська Республіка, Канарські острови (Іспанія), Багамські острови, Республіка В'єтнам, Республіка Куба, Китайська Народна Республіка. Республіка Казахстан, Російська Федерація, Республіка Білорусь, Республіка Грузія, Турецька Республіка, Республіка Болгарія, неповнолітньої особи ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, з метою відпочинку, оздоровлення, розвитку, розширення кругозору у супроводі матері ОСОБА_1 без згоди та супроводу батька ОСОБА_2, - до досягнення 16 річного віку, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_4 року.

Позов обґрунтовано тим, що з червня 2007 року до червня 2015 року позивач поживала з відповідачем однією сім'єю без реєстрацію шлюбу. ІНФОРМАЦІЯ_1 року у них народилась донька ОСОБА_3. На теперішній час позивач перебуває у цивільному шлюбі з ОСОБА_6, який працює у Республіці Казахстан, у зв'язку з чим регулярно виникає необхідність виїзду до Республіки Казахстан. У зв'язку з цим, позивач неодноразово зверталася до відповідача з проханням на надання згоди на виїзд дочки за межі України, але той їй відмовляв чи ігнорував такі прохання незважаючи на те, що ще у січні 2015 року він не заперечував проти поїздок дитини за кордон у супроводі матері. При цьому, відповідач не виконує обов'язки щодо виховання дочки, піклування про її здоров'я, її фізичного, духовного та морального розвитку.

В судовому засіданні позивач та її представник підтримали позов та просили його задовольнити, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог.

Відповідач та його представник проти задоволення позову заперечували. В запереченнях, поданих до суду, пояснив, що чинним законодавством передбачено можливість вирішувати питання про надання дозволу саме на конкретний (тимчасовий) виїзд дитини за кордон без згоди батька (одноразовий), з визначенням його початку та закінчення, а не постійний виїзд без згоди батька, не позбавленого батьківських прав, такі поїздки можуть мати разовий характер з певним часовим проміжком перебування у відповідній державі. Так, пред'явивши позов до відповідача, позивачем не було зазначено країну перебування, відповідного часового проміжку перебування в цій країні, та мету здійснення виїзду дитини за меді України, а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Представник 3-ї особи проти позову не заперечував, надав висновок, з якого вбачається, що орган опіки та піклування Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації не заперечує проти надання дозволу на тимчасові та неодноразові виїзди з України за кордон дитини з зазначенням конкретного проміжку часу перебування у певній країні.

Суд, вислухавши сторони, представника 3-ї особи, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що позивач з червня 2007 року до червня 2015 року проживала однією сім'єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_2.

Від даних відносин мають неповнолітню дочку ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 виданим 10 листопада 2009 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві.

Станом на день звернення із позовом до суду, позивач перебуває у цивільному шлюбі з ОСОБА_6.

Частиною 3 статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» унормовано, що батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Згідно з ч. 2 ст. 141 СК України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

У відповідності до ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Частиною 3 ст.313 ЦК України передбачено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Водночас фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України.

Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ, постановою КМУ від 27 січня 1995 р. № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 р. № 231(із змінами).

Відповідно до п. 22 ч. 1 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», встановлено, що виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним із батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків не перебуває у пункті пропуску через державний кордон.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Проте, звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 не було зазначено терміну вивезення дитини за кордон та конкретної країни з зазначенням часового проміжку перебування у цій країні.

Згідно ч. 1 ст. 4 Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 24.03.2004р. № 380, оформлення громадянам України, які не досягли 16-річного віку, здійснюється на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або їх законних представників у разі потреби самостійного виїзду таких осіб за кордон.

Згідно ч. 18 зазначених вище Правил оформлення паспорта/проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків, а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду.

Таким чином, діючим законодавством передбачено можливість ухвалення судом рішення на виїзд, а не на постійне місце проживання в іншу країну без згоди батька, не позбавленого батьківських прав, такі поїздки можуть мати разовий характер з певним часовим проміжком перебування у відповідній державі.

Крім того, стаття 11 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року покладає на держави зобов'язання вживати заходів для боротьби з незаконним переміщенням і поверненням дітей із за кордону.

Відповідно до цілей Гаазької конвенції її суть полягає в тому, що один із батьків (або будь-яка інша особа, якій належать права піклування про дитину) не має права одноосібно приймати рішення про зміну місця проживання дитини або переміщення дитини на необмежений час у інше місце, зокрема вивозити її в іншу державу або не повертати дитину до держави її постійного проживання. Тимчасовий чи постійний виїзд дитини за кордон має відбуватись лише за погодженням з іншим із батьків, якщо він не позбавлений батьківських прав. Тобто зміна країни проживання дитини вимагає узгодження із іншим із батьків, адже такий переїзд , як правило спричиняє зміну режиму спілкування дитини з другим з батьків, порядку участі у вихованні дитини, а також зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання.

Крім того, у судових засіданнях 04.04.2016 року та 08.04.2016 року з обставин справи були допитані свідки: ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12

Показаннями свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_8 підтверджується той факт, що ОСОБА_1 зверталася до відповідача з проханням надати нотаріально посвідчену заяву про згоду на виїзд дитини за межі України, ця обставина також не спростовується свідком ОСОБА_10

При цьому, показання свідка ОСОБА_9 про те, що ОСОБА_2 вживав наркотичні засоби та застосовував до ОСОБА_1 фізичне насильство правового значення для вирішення цього спору не мають та не можуть бути покладені в основу рішення, оскільки свідком не надано доказів на підтвердження вказаних обставини, а також жодним чином не спростовують обставин, встановлених судом під час розгляду справи.

Також не спростовують заперечень сторони відповідача та не доводять обставин, на які посилається позивачка і покази свідків ОСОБА_9, ОСОБА_11 та ОСОБА_12

Виходячи з вищевикладеного, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 208, 209, 212, 213, 214, 215 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Служба у справах дітей Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва через Шевченківський районний суд м. Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя І.П. Романишена