Справа № 161/6473/15-ц Провадження № 22-ц/773/19/16 Головуючий у 1 інстанції: Олексюк А.В.
Категорія: 27 Доповідач: Здрилюк О. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 січня 2016 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Здрилюк О.І. ,

суддів - Стрільчука В.А., Бовчалюк З.А.,

секретар - Концевич Я.О.,

з участю пр-ка позивача - ОСОБА_1,

пр-ка відповідача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмети іпотеки за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_4 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 07 жовтня 2015 року та додаткове рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 листопада 2015 року,

В С Т А Н О В И Л А :

28 квітня 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що 28.10.2011 року між Публічним акціонерним товариством «ОТП Банк» та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір № А00/3617/11, за умовами якого остання отримала кредит у розмірі 350000 грн. для придбання нерухомого майна, з кінцевим терміном повернення кредиту 25 жовтня 2021 року.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за даним кредитним договором 28.10.2011 року між банком і ОСОБА_4 було укладено договір іпотеки № А00/3617/11, предметом якого є нерухоме майно - житловий будинок та земельна ділянка загальною площею 0,1200 га, розташовані в АДРЕСА_1.

Позичальник свої зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконувала, у зв'язку з чим у неї перед банком виникла заборгованість.

04 червня 2013 року між банком і ОСОБА_4 було укладено додаткову угоду № 1 до кредитного договору, за умовами якої сторони домовились, що позичальник 04.06.2013 року зобов'язується погасити боргові зобов'язання у розмірі 320000 грн., а банк здійснює анулювання (прощення) боргу в розмірі 57426,06 грн. і позичальник буде вважатися таким, що погасив свої боргові зобов'язання перед банком у повному обсязі.

У цей же день на прохання відповідача він сплатив банку заборговані нею кошти у розмірі 320000 грн. і між ПАТ «ОТП Банк», ним та ОСОБА_4 було укладено договори про відступлення права вимоги за кредитним договором № А00/3617/11 від 28 жовтня 2011 року та за договором іпотеки № А00/3617/11 від 28.10.2011 року і банк передав йому всі документи за цими договорами, після чого він, як новий кредитор 05.06.2013 року направив відповідачу письмову вимогу про повернення йому боргу у 30-денний термін з дня отримання вимоги та про можливість звернення стягнення на майно у випадку несплати коштів.

Відповідач кошти не повернула, в результаті чого станом на 27.04.2015 року за нею рахується заборгованість у розмірі 2597372,14 грн., з яких: 320000 грн. - сума основного боргу; 162076,14 грн. - сума інфляційних втрат; 2115200 грн. - пеня; 96 грн. - штрафні санкції.

Враховуючи наведене, позивач просив у рахунок погашення зазначеної заборгованості звернути стягнення на предмети іпотеки шляхом визнання за ним права власності на предмети іпотеки: житловий будинок та земельну ділянку, розташовані в АДРЕСА_1 та відшкодувати судові витрати.

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 07 жовтня 2015 року та додатковим рішенням цього ж суду від 12 листопада 2015 року позов задоволено частково.

В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_4 у розмірі 802172 грн. 14 коп. (з яких: 320000 грн. - основний борг; 162076,14 грн. - сума інфляційних втрат; 320000 грн. - пеня; 96 грн. - штрафні санкції) за кредитним договором № А00/3617/11 від 28.10.2011 року звернуто стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки А00/3617/11, посвідченим приватним нотаріусом Луцького районного нотаріального округу Волинської області Дехтярук І.В. 28.10.2011 року та договором про відступлення права вимоги за договором іпотеки А00/3617/11 від 28.10.2011 року, посвідченим приватним нотаріусом Луцького районного нотаріального округу Волинської області Дехтярук І.В. 04.06.2013 року, шляхом визнання за іпотекодержателем - ОСОБА_3 права власності на предмет іпотеки: житловий будинок (А-1) загальною площею 110,6 кв.м та житловою площею 53,8 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1; земельну ділянку загальною площею 0,1200 га, кадастровий номер НОМЕР_1 з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташовану в АДРЕСА_1, за вартістю, визначеною на момент передачі його у власність іпотекодержателю на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_4 просить скасувати ці рішення та ухвалити нове - про відмову в позові.

Вважає, що судом допущено неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи та порушення норм матеріального права.

У судовому засіданні представник відповідача апеляційну скаргу підтримав із наведених у ній підстав та просить її задовольнити.

Представник позивача апеляційну скаргу заперечив та просить її відхилити.

Заслухавши осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, законність та обґрунтованість судових рішень, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, а рішення суду та додаткове рішення - до скасування з ухваленням нового рішення про відмову в позові з наступних підстав.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що у відповідача перед позивачем існує заборгованість по кредиту, але у розмірі 802172,14 грн.. Позивачем дотримано передбачені Законом України «Про іпотеку» правила щодо звернення стягнення на предмети іпотеки, а тому наявні підстави для звернення стягнення на предмети іпотеки шляхом передання їх у власність позивачу.

Проте, такі висновки суду є передчасними та такими, що суперечать встановленим обставинам справи та зроблені з неправильним застосуванням норм матеріального права.

Судом встановлено, що 04.06.2013 року між ПАТ «ОТП Банк», ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договори про відступлення права вимоги за кредитним договором № А00/3617/11 від 28.10.2011 року та за договором іпотеки № А00/3617/11 від 28.10.2011 року, згідно яких банк надав відповідачу кредит у розмірі 350000 грн. для придбання нерухомого майна, з кінцевим терміном повернення кредиту 25.10.2021 року та з метою забезпечення виконання зобов'язань за яким між банком і ОСОБА_4 було укладено договір іпотеки, предметами якого є нерухоме майно - житловий будинок загальною площею 110,6 кв.м та житловою площею 53,8 кв.м, що знаходиться на АДРЕСА_1. та земельна ділянка загальною площею 0,1200 га, кадастровий номер НОМЕР_1 з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташована в АДРЕСА_1. Додатковою угодою № 1 до кредитного договору, укладеною між банком та відповідачем визначено остаточну заборгованість відповідача по кредитному договору у розмірі 320000 грн. і позичальник вважається такою, що погасила свої боргові зобов'язання перед банком у повному обсязі, а новим кредитором визначено позивача, якому банк передав всі документи за кредитним договором (а.с.16-37).

Згідно ст.514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст.611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

У позовній заяві позивачем зазначено розрахунок заборгованості за договором про відступлення права вимоги за кредитним договором станом на 27.04.2015 року у розмірі 2597372,14 грн., який судом зменшено до 802172,14 грн., з яких: 320000 грн. - основний борг; 162076,14 грн. - сума інфляційних втрат; 320000 грн. - пеня; 96 грн. - штрафні санкції, з чим позивач погодився, оскільки судове рішення з цих підстав не оскаржував. Відповідач, заперечуючи цей розмір заборгованості, в порушення вимог ст.60 ЦПК України свій розрахунок не подала.

Згідно ч.1 ст.33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Разом з тим, позивач просить звернути стягнення на предмети іпотеки шляхом визнання за ним права власності на іпотечне майно.

Згідно п.п.6.7., 6.7.1. договору іпотеки іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки лише шляхом позасудового врегулювання таких вимог (а.с.21-24).

Саме таке положення і закріплене у ст.ст.36, 37 Закону України «Про іпотеку».

Покликання представника позивача на те, що позивач вправі задовольнити таку вимогу і за рішенням суду не заслуговують на увагу, оскільки не ґрунтуються на вимогах закону. Реалізація предмета іпотеки за рішенням суду визначена статтею 39 Закону України «Про іпотеку», яка встановлює лише два способи реалізації предмета іпотеки за рішенням суду - шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону.

Крім того, із матеріалів справи вбачається, що після відступлення 04.06.2013 року позивачу права вимоги за кредитним договором він відразу ж 05.06.2013 року направив відповідачу вимогу про повернення протягом 30 днів з часу її отримання коштів у розмірі 320000 грн. із попередженням про проведення процедури звернення стягнення на передане в іпотеку майно у випадку несплати заборгованих коштів (а.с.39).

Із адресованого відповідачці повідомлення банку про заміну кредитора у зобов'язанні вбачається, що надалі виконання зобов'язань за кредитним договором позичальником повинно проводитись на користь ОСОБА_3 (а.с.38).

Позивач, надсилаючи вимогу відповідачу про необхідність сплати йому заборгованих коштів рахунків, на які мають бути сплачені ці кошти - не вказав, чим не конкретизував свою вимогу, тобто не виконав свого обов'язку, як нового кредитора зазначити, яким шляхом ці кошти мають бути повернуті.

Враховуючи наведене, вимога про звернення стягнення на іпотечне майно є передчасною, оскільки, як ствердив в суді представник позивача, ця вимога заявлена тільки тому, що відповідач не сплатила кошти позивачу.

Покликання представника позивача, що відповідач могла перерахувати кошти на рахунок нотаріуса - не заслуговують на увагу, оскільки є припущеннями. Згідно ст.526 ЦК України до виконання підлягають лише обов'язки, а не права (могла або ні), а позивач свого обов'язку про повідомлення порядку повернення коштів - не виконав.

Згідно ч.4 ст.10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Із матеріалів справи вбачається, що позивач як доказ щодо вартості іпотечного майна приєднав звіти про його оцінку, проведені ПП «Брусилів - сервіс», згідно яких вартість житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами визначена у розмірі 739257 грн. (без ПДВ), а вартість земельної ділянки визначена у розмірі 142784 грн. (а.с.40-85). Звіти складалися шляхом порівняльного методу, без виїзду на місце знаходження нерухомого майна.

Суд першої інстанції в порушення вимог ч.4 ст.10 ЦПК України не роз'яснив стороні відповідача право подати свої докази щодо вартості спірного майна.

Із приєднаних відповідачем до апеляційної скарги звітів про оцінку спірного майна, проведених ТзОВ «Волинь-Експерт» шляхом огляду цього майна вбачається, що вартість житлового будинку визначена порівняльним підходом і становить 1171000 грн. (без ПДВ), а вартість земельної ділянки становить 185000 грн. (а.с.157-229).

Будь-яких спростувань щодо такої вартості спірного майна ні позивач, ні його представник апеляційному суду не подали.

Колегія суддів приходить до висновку, що саме така вартість іпотечного майна є реальною та такою, що відповідає ринковим цінам на час ухвалення судового рішення.

А з врахуванням визначеного судом першої інстанції розміру заборгованості по кредитному договору - 802172,14 грн., з яким позивач погодився та вартості іпотечного майна - 1356000 грн. позовні вимоги не можуть бути задоволені ще й у зв'язку із не співмірністю розміру заборгованості із вартістю заставного майна.

Оскільки висновки суду першої інстанції зроблені з неправильним застосуванням норм матеріального права, то згідно зі статтею 309 ЦПК України це є підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення.

У зв'язку із задоволенням апеляційної скарги понесені відповідачем витрати за її подання підлягають відшкодуванню позивачем.

Керуючись ст.ст.303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 07 жовтня 2015 року та додаткове рішення цього ж суду від 12 листопада 2015 року в даній справі скасувати та ухвалити нове рішення.

В позові ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмети іпотеки - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 4019 грн. 40 коп. (чотири тисячі дев'ятнадцять грн. 40 коп.) - витрат по сплаті судового збору.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий

Судді