Справа № 219/4080/16-ц
Провадження № 2/219/2301/2016
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29.07.2016 року м. Бахмут
Артемівський міськрайонний суд Донецької області у складі:
головуючого судді Конопленко О.С.
за участю секретаря Троян Л.К.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі м. Бахмут цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Комерційний Банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, про стягнення заборгованості за договором лізингу,
Представник позивача до судового засідання не зявився, надавши суду клопотання про розгляд справи за вказаною позовною заявою за його відсутності, зазначивши, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечує.
Відповідачі в судове засідання не зявилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, а саме судовими повістками, які були направлені відповідно до ч. 5 ст. 74 ЦПК України на адресу за місцем їх останньої реєстрації, від них не надійшло заперечень на позовну заяву, клопотань про відкладення слухання справи або про розгляд справи за їх відсутності, тому враховуючи, що позивач не заперечує проти ухвалення заочного рішення, суд відповідно до ч. 1 ст. 224 Цивільного процесуального кодексу України вважає можливим розглянути справу на підставі наявних у справі доказів з ухваленням заочного рішення по справі.
На підставі ч. 2 ст. 197 Цивільного процесуального кодексу України, у звязку з неявкою всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Суд, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, обєктивно оцінивши докази, що мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, приходить до висновку, що позовна заява не підлягає задоволенню з огляду на наступне.
Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, 04 лютого 2013 року (а.с.10-11) між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_1 була підписання заява про приєднання до умов та правил надання фінансового лізингу № DО00А-95406543. Згідно якої предметом лізингу є автомобіль згідно специфікації, викладеної в Додатку №1. Вартість лізингу в заяві не зазначена. Щомісячні платежі, та порядок їх сплати: щомісячно, згідно графіку, та включають в себе: платіж по відшкодуванню частини вартості предмету лізингу у розмірі згідно додатку 2 (Графік лізингових платежів); винагорода за користування предметом лізингу в розмірі згідно додатку 2 (Графік лізингових платежів), якщо інше не зазначено в умовах та правилах надання банківських послуг; винагорода за проведення щомісячного моніторингу предмету лізингу в розмірі згідно додатку 2 (графік лізингових платежів), якщо інше не зазначено в умовах та правилах надання банківських послуг, останній пункт суперечить додатку №2 до договору фінансового лізингу № DО00А-95406543 від 04 лютого 2013 року (а.с.11), в якому не передбачений такий пункт як якщо інше не зазначено в умовах та правилах надання банківських послуг, який також підписаний обома сторонами.
Відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону України "Про фінансовий лізинг", істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Згідно зі ст. 16 Закону України "Про фінансовий лізинг" сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом; інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.
Договір лізингу за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до ст. 628 ЦК України.
Відповідно до копії додатку №1 до договору фінансового лізингу №DО00А-95406543 (зворот а.с.10) 15 лютого 2013 року автомобіль марки ЗАЗ, модель VIDA SF69YO, рік випуску 2012, тип ТЗ: легковий седан-В, № кузову/шасі Y6DSF69Y0C0000355, реєстраційний номер НОМЕР_1 був переданий ОСОБА_1
Представником позивача були надані додатково на вимогу суду два зовсім різних витяги з Умов та Правил надання банківських послуг ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» (а.с. 171-199) на яких узагалі відсутні або чиїсь підписи (чи то позивача, чи то відповідачів), тобто ніким з учасників вищевказаного правочину ці умови не підписані, що суперечить вимогам частини 2 статті 207 Цивільного Кодексу України, в якій зазначено, що за загальними вимогами щодо письмової форми правочину правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Оскільки у даному випадку договір лізингу є двостороннім договором, то права й обовязки виникають у кожного контрагента. Також слід зауважити, що з цих умов і правил про надання банківських послуг не вбачається та не зрозуміло чи були вони надані відповідачам для ознайомлення при укладанні договору лізингу та договору поруки, та чи є згода їх з цими умовами і правилами про надання банківських послуг, та чи були вони чинні саме на час укладання вищевказаного договору між сторонами, і чи не змінені вони з часу укладання обома сторонами договору лізингу на сьогоднішній день банком у односторонньому порядку без погодження з другою стороною, що у такому разі є порушенням прав відповідачів як споживачів.
Загальними засадами цивільного судочинства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України).
Статтею 13 ЦК України передбачено заборону на вчинення дій, які б могли завдати шкоди іншій особі та зловживання правом.
Частина 3 ст. 509 ЦК України передбачає, що зобов'язання має ґрунтуватись на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
З огляду на вказані положення закону, принцип справедливості є засобом відновлення дисбалансу між економічно нерівними контрагентами договору, якщо більш сильна сторона зловживає своїм економічним становищем: він також є засобом відновлення рівноваги інтересів сторін, на які вплинули різноманітні обставини об'єктивного характеру, що не залежать від їх волі, тобто принцип справедливості направлений на захист економічно більш слабкої сторони договору або сторони, інтереси якої постраждали внаслідок істотної зміни обставин, в яких повинно відбутися виконання договору.
Принцип справедливості договору відповідає добросовісності його сторін (добросовісної поведінки), оскільки, лише діючи добросовісно, учасник правовідносин чинить справедливо щодо інших їх учасників.
Передбачені ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» перелік умов договорів, які є несправедливими, кореспондуються з положеннями Директиви 93/13/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 05.04.1993 року про несправедливі умови в споживчому договорі, яка включена до Плану виконання заходів з імплементації актів законодавства ЄС, затвердженого Мінекономрозвитку України, яким передбачена розробка проектів нормативно-правових актів з метою імплементації законодавства ЄС.
Згідно зі ст. 3 вказаної Директиви, умова договору, яка не була окремо погоджена, вважається несправедливою (нечесною), якщо на противагу вимоги про добросовісність вона створює значний дисбаланс у правах і обов'язках сторін договору на шкоду споживачу. Несправедливою умова може бути визнана лише в тому випадку, якщо вона не була окремо погоджена сторонами, причому не внаслідок того, що сторони не бажали цього, а з огляду на те, що споживач з об'єктивних причин не міг виразити свою волю щодо такої умови договору. Головною серед таких причин Директива називає наявність заздалегідь підготовленого контрагентом споживача проекту договору, в результаті чого останній був практично позбавлений можливості запропонувати внесення будь-яких змін до нього.
Включення позивачем двох зовсім різних витягів з Умов та Правил надання банківських послуг ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» (а.с. 171-199), на яких узагалі відсутні або чиїсь підписи до заяви фінансового лізингу від 04 лютого 2013 року суперечить статті 3 Директиви 93/13/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 05.04.1993 року про несправедливі умови в споживчому договорі, яка включена до Плану виконання заходів з імплементації актів законодавства ЄС, затвердженого Мінекономрозвитку України, та умови вищевказаних правил надання банківських послуг порушують принцип свободи договору, визначений ст. 627 ЦК України. Так, закріпивши принцип свободи договору ЦК України разом з тим визначив, що свобода договору не є безмежною, оскільки відповідно до абзацу 2 частини 3 статті 6 та статті 627 цього Кодексу при укладенні договору, виборі контрагентів, визначенні умов договору сторони не можуть діяти всупереч положенням цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства.
Згідно статей 5, 21, частини 8 статті 18, частини 9 статті 15 Закону України «Про захист прав споживачів» держава забезпечує споживачам захист їх прав; захист прав споживачів, передбачених законодавством, здійснюється судом; нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача.
Згідно копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (а.с.12) автомобіль марки ЗАЗ, модель VIDA SF69YO, рік випуску 2012, тип ТЗ: легковий седан-В, № кузову/шасі Y6DSF69Y0C0000355, реєстраційний номер НОМЕР_1, чорного кольору належить ПАТ КБ ПРИВАТБАНК.
З копії договору поруки 15 лютого 2013 року (а.с.13), укладеного між ПАТ КБ ПРИВАТБАНК та особою зазначеною у п.21.2 цього договору (слід зазначити, що такого пункту у цьому договорі не має узагалі), вбачається, що предметом цього договору є надання поруки поручителем перед лізингодавцем за виконання лізингоодержувачем зобовязань за заявою про приєднання до умов та правил надання фінансового лізингу, укладеного між банком та лізингоодержувачем. Пунктом 1.2 цього договору передбачено, що якщо під час виконання договору зобовязання лізингоодержувача, що забезпечені цим договором збільшуються, внаслідок чого збільшується обсяг відповідальності поручителя. Поручитель при укладанні цього договору дає свою згоду на збільшення зобовязань за договором в розмірі таких збільшень. Додаткових узгоджень про такі збільшення з поручителем не потрібно. Слід зауважити, що у пункті 2.1 вищевказаного договору зазначено юридичні адреса та підписи сторін. А пункту 21.2 у цьому договорі не має.
З розрахунку заборгованості за договором лізингу DО00А-95406543 від 04 лютого 2013 року (а.с.5-6) вбачається, що позивачем нараховано відповідачам заборгованість за договором, різноманітні проценти, різноманітна пеня та винагорода, проте з цього розрахунку не можливо зрозуміти коли і які суми саме були сплачені відповідачами та чи були вони сплачені узагалі.
Представником позивача було надано виписку з 04 лютого 2013 року стосовно заборгованості відповідачів перед позивачем, в якому зазначено призначення платежу як погашена заборгованість за кредитним договором DО00А-95406543. Тобто узагалі не зрозуміло із заяви (а не договору лізингу, як це потребує законодавець) та виписки стосовно заборгованості по кредитному договору які ж дійсно виникли між сторонами відносини та який саме договір укладений між позивачем та відповідачем ОСОБА_1 чи то договір лізингу чи то кредитний договір, оскільки обидва цих договори є дуже різними та до них застосовуються різні правові відносини згідно діючого Цивільного кодексу України.
Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Положенням ст. 19 Конституції України передбачений правовий порядок в Україні, який ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.
Відповідно до ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів», споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на: 1) захист своїх прав державою; 2) належну якість продукції та обслуговування; 3) безпеку продукції; 4) необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про продукцію, її кількість, якість, асортимент, а також про її виробника (виконавця, продавця); 5) відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону; 6) звернення до суду та інших уповноважених державних органів за захистом порушених прав; 7) об'єднання в громадські організації споживачів (об'єднання споживачів). Споживачі також мають інші права, встановлені законодавством про захист прав споживачів.
Згідно зі статтею 5 Закону України «Про захист прав споживачів», Держава забезпечує споживачам захист їх прав, надає можливість вільного вибору продукції, здобуття знань і кваліфікації, необхідних для прийняття самостійних рішень під час придбання та використання продукції відповідно до їх потреб, і гарантує придбання або одержання продукції іншими законними способами в обсязі, що забезпечує рівень споживання, достатній для підтримання здоров'я і життєдіяльності. Держава створює умови для здобуття споживачами потрібних знань з питань реалізації їх прав. Захист прав споживачів здійснюють центральний орган виконавчої влади, що формує та забезпечує реалізацію державної політики у сфері захисту прав споживачів, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного контролю за додержанням законодавства про захист прав споживачів, місцеві державні адміністрації, інші органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування згідно із законом, а також суди.
Згідно копії статуту у новій редакції ПАТ КБ ПРИВАТБАНК, за рішенням загальних зборів акціонерів від 30 квітня 2009 року тип Банку з Закритого акціонерного товариства змінено на Публічне акціонерне товариство. У звязку із зміною типу Банку, змінено найменування банку з Закритого акціонерного товариства комерційного банку ПриватБанк на Публічне акціонерне товариство ОСОБА_3 ПРИВАТБАНК. ПАТ КБ ПРИВАТБАНК є правонаступником всіх прав та зобовязань Закритого акціонерного товариства комерційного банку ПриватБанк (а.с.19).
Згідно копії банківської ліцензії №22 від 05 жовтня 2011 року (а.с.18) наданої Національним банком України ПАТ КБ ПРИВАТБАНК унесено до державного реєстру банків 19 березня 1992 року за №92 на право надання банківських послуг, визначених частиною третьою статті 47 Закону України Про банки і банківську діяльність. Слід зауважити, що цією ліцензією не передбачено право надання позивачем такої послуги як лізинг.
Так як, ліцензія на виконання окремої операції для банківської корпорації це документ, який видає Національний банк банківській корпорації в порядку і на умовах, визначених Законом України «Про банки і банківську діяльність» і Положенням, виходячи з розміру зведеного (консолідованого) регулятивного капіталу банків учасників банківської корпорації, та на підставі якого банківська корпорація має право на виконання окремої операції.
Крім ліцензії, Національний банк має право видавати письмовий дозвіл, тобто документ, на підставі якого банки мають право здійснювати окремі банківські операції, передбачені статтею 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність».
Банк має право здійснювати банківську діяльність лише після отримання банківської ліцензії. Без отримання банківської ліцензії не дозволяється одночасно здійснювати діяльність із залучення вкладів та інших коштів, що підлягають поверненню, і надання кредитів, а також вести рахунки. Особи, винні у здійсненні банківської діяльності без банківської ліцензії, несуть кримінальну, цивільну чи адміністративну відповідальність згідно із законодавством України.
Національний банк надає єдиний письмовий дозвіл на здійснення операцій, визначених пунктами 14 частини другої та пунктами 16 частини четвертої статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», на підставі якого банки мають право здійснювати одну, кілька або всі операції згідно з переліком цих операцій, зазначеним у письмовому дозволі, за умови дотримання банком вимог Положення про порядок видачі ліцензій.
Після отримання банківської ліцензії банк зобовязаний протягом усього часу дії банківської ліцензії дотримуватися ліцензійних вимог, у тому числі щодо розміру регулятивного капіталу.
На підставі банківської ліцензії банки мають право здійснювати такі банківські операції:
приймання вкладів (депозитів) від юридичних і фізичних осіб;
відкриття та ведення поточних рахунків клієнтів і банків-кореспондентів, у тому числі переказ грошових коштів з цих рахунків за допомогою платіжних інструментів та зарахування коштів на них;
розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик.
За наявності банківської ліцензії банки мають право без отримання письмового дозволу здійснювати такі операції та угоди:
надання гарантій і поручительств та інших зобовязань від третіх осіб, які передбачають їх виконання у грошовій формі;
придбання права вимоги на виконання зобовязань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги, беручи на себе ризик виконання таких вимог та приймання платежів (факторинг);
Згідно з копією дозволу № 22-2, виданого закритому акціонерному товариству комерційному банку «ПриватБанк» Національним Банком України виданого 04 грудня 2001 року (а.с. 154) на право здійснення операцій, визначених пунктами 1-4 частини 2 та частиною 4 статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» згідно з додатком до цього дозволу, яким дійсно надано право позивачу здійснювати таку банківську операцію як лізинг.
Відповідно до Закону України «Про фінансовий лізинг» лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають з договору фінансового лізингу. Ці відносини можуть бути як виключно лізинговими, так і поєднуватися з іншими договірними відносинами, наприклад, купівлі-продажу предмета лізингу. Залежно від зазначеної особливості передбачається можливість укладення як прямого, так і непрямого лізингу. В останньому випадку, крім чисто договору лізингу, полягає ще й договір купівлі-продажу предмета, який після придбання його лізингодавцем передається в лізинг, тобто мають місце два договори, які в сукупності складають цивільно-правові відносини лізингу (Слід зауважити, що Конвенцією УНІДРУА про міжнародний фінансовий лізинг, до якого приєдналася Україна згідно із Законом від 11 січня 2006 року № 3301-Р7, лізингодавець укладає договір поставки, а не купівлі-продажу).
Статтею 1 Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про лізинг» передбачено, що фінансовий лізинг (далі лізинг) це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу (далі договір лізингу) лізингодавець зобовязується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на встановлений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).
Зі статті 2 цього Закону вбачається, що відносини, що виникають у звязку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Відносини, що виникають у разі набуття права господарського відання на предмет договору лізингу, регулюються за правилами, встановленими для регулювання відносин, що виникають у разі набуття права власності на предмет договору лізингу, крім права розпорядження предметом лізингу.
Згідно статті 3 вищевказаного Закону, предметом договору лізингу (далі предмет лізингу) може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками та віднесена відповідно до законодавства до основних фондів.
Відповідно до статті 6 Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про лізинг», договір лізингу має бути укладений у письмовій формі. Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Строк дії лізингу визначається сторонами договору лізингу відповідно до вимог цього Закону.
За змістом статті 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодежувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу.
Згідно ч. 1 ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).
Згідно ч. 1 ст. 2 Закону України "Про фінансовий лізинг" відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.
Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.
Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.
Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.
Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.
Саме такого правового висновку дійшов Верховний суд у постанові від 16 грудня 2015 року у справ № 6-2766цс15.
Встановленим судом фактам відповідають цивільні правовідносини, які регулюються статтями 13, 55 Конституції України, статями 6, 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 р., ратифікована Україною 17 липня 1997 року), статтею1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статтями 7, 17 Загальної декларації прав людини, статтею 26 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права від 16 грудня 1966 року, Цивільним Кодексом України, Законом України "Про фінансовий лізинг", Законом України " Про захист прав споживачів" і виникають при укладенні договору фінансового лізингу та виконанні зобов'язань за цим договором.
Відповідно до ст. 13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання.
Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ст. 55 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
У п. 4.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 4 листопада 1950 року, яка набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року і відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом.
Зокрема, у п. 33 рішення Європейського Суду з прав людини від 19 лютого 2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.
У п. 26 рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Надточій проти України" та п. 23 рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Гурепка проти України № 2" наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом.
В силу ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 рік, ратифікована Україною 17 липня 1997 року) кожна людина, права і свободи якої, викладені у цій Конвенції, порушуються, має ефективний засіб захисту у відповідному національному органі.
Ст. 26 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, ратифікованої Указом Президії Верховної Ради Української РСР N 2148-УІІІ від 19 жовтня 1973 року, статті 7, 17 Загальної декларації прав людини прийнятої і проголошеної резолюцією 217 А (III) Генеральної Асамблеї ООН від 10 грудня 1948 року визначають, що всі люди рівні перед законом і мають право, без будь-якої різниці, на рівний їх захист законом.
Відповідно до ст. 26, ч. 1 ст. 27 Віденської Конвенції 1986 року «Про право міжнародних договорів», ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ст. 10 ЦК України та ст. 3 Закону України «Про захист прав споживачів» Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод та практика ЄСПЛ є частиною національного законодавства та застосовується судами при розгляді справ як джерело права.
Відповідно до ч. 1 ст. 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст.15 ЦК України).
В ч. 3 ст. 10 та статтях 57 - 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Засобами доказування у цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.
За приписами ч. 1 ст. 179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів.
Згідно з п.6 ч. 1 ст.З ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.
При вирішенні даного цивільного правового спору суд також враховує, що одним з проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість - одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Суд вважає за необхідне зазначити, що ця позиція ґрунтується, в тому числі, на рішенні Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004.
На підставі вищевикладеного можна зробити висновок, що до відносин, які регулюються нормами Закону України "Про захист прав споживачів", належать, зокрема, відносини, які виникають на підставі договору майнового лізингу.
Згідно п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1996 року № 5 "Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів" - судам слід мати на увазі, що неустойка (штраф, пеня) стягується лише тоді, коли це передбачено укладеним сторонами договором чи відповідним нормативним актом. Пеня за порушення договору нараховується і стягується у відсотковому відношенні до суми заборгованості за кожний день прострочки, в тому числі за святкові, неробочі й вихідні дні.
Розмір неустойки, як відповідальність лізингодавця, має бути визначено у відповідному договорі. Проте слід зауважити, що у підписаній заяві між позивачем та ОСОБА_1 04 лютого 2013 року (а.с.10-11), яка начебто вважається договором фінансового лізингу № DО00А-95406543, не зазначений розмір нарахування неустойки, у тому числі штрафу та пені, та коли саме (при яких порушеннях) вони стягуються. Тобто, ця заява суперечить принципу добросовісності і є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживачу.
Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, як беруть участь у справі.
На підставі ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами. Які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Під час розгляду справи судом були створені всі необхідні умови для всебічного та повного дослідження обставин справи, сторонам, зокрема положення щодо змагальності процесу та необхідності надання доказів на підтвердження своїх доводів, сторонам було надано всі можливості для заявлення необхідних клопотань та надання доказів, що підтверджується матеріалами справи. Разом з тим, незважаючи на наявну можливість, представником позивача не надано суду достовірних, належних та достатніх доказів в підтвердження заявлених позовних вимог, у звязку з чим відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог.
Відповідно до статті 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.
Статтею 1 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Стаття 5 Цивільного процесуального кодексу України встановлює, що суд зобовязаний поважати честь і гідність усіх учасників цивільного процесу і здійснювати правосуддя на засадах їх рівності перед законом і судом незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних та інших ознак.
Аналізуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що у відповідності вищезазначених нормативно-правових актів України можна зробити висновок про те, що представником позивача не доведено той факт, що слід задовольнити позовні вимоги про стягнення заборгованості за договором лізингу.
Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги про стягнення заборгованості за договором лізингу не підтверджуються матеріалами справи, які судом вивчені та проаналізовані вище у цьому рішенні, зокрема договору поруки 15 лютого 2013 року (а.с. 13) укладеному між ПАТ КБ ПРИВАТБАНК та особою зазначеною у п.21.2 цього договору (незважаючи на те, що цього пункту у договорі не має узагалі), який не передбачений Законом України «Про фінансовий лізинг», і навіть цей договір не зазначений в його умовах як непрямий лізинг, що давало би право звертатися з позовною вимогою позивача до ОСОБА_2 про солідарне стягнення з неї та з відповідача ОСОБА_1, також суд не може прийняти як письмовий доказ витяги з Умов та Правил надання банківських послуг ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК, на яких узагалі відсутні або чиїсь підписи до заяви фінансового лізингу від 04 лютого 2013 року, оскільки вони суперечать усім нормам діючого законодавства України та Конституції України. Що стосується виписки з 04 лютого 2013 року стосовно заборгованості відповідачів перед позивачем, в якій зазначено призначення платежу як погашена заборгованість за кредитним договором DО00А-95406543, то суд не може її прийняти за доказ, оскільки вона стосується кредитного договору, як вбачається з неї самої, а не договору лізингу, тобто цей доказ не має жодного відношення до цієї справи.
З урахуванням вказаного, суд приходить до висновку, що всупереч положень ч. 1 ст. 60 ЦПК України, позивач не надав доказів на підтвердження позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Комерційний Банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, про стягнення заборгованості за договором лізингу, а тому позовна заява не підлягає задоволенню, так як необґрунтована та недоведена.
Керуючись ст. 13, 19 Конституції України, ст. ст. 2, 6, 16 Закону України "Про фінансовий лізинг", ст. 4, 5, 15, 18, 21 Закону України «Про захист прав споживачів», ст.ст. 1, 3, 4, 10, 11, 57, 58, 60, 179, 197, 208, 209, 212, 213, 214, 215, 224-225 Цивільного процесуального кодексу України, ст.ст. 3, 13, 203, 220, 509, 799, 806, 808 Цивільного Кодексу України, суд
У задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Комерційний Банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, про стягнення заборгованості за договором лізингу відмовити.
Повний текст рішення суду виготовлено 02 серпня 2016 року.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії. У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в апеляційному порядку.
Апеляційну скаргу на рішення може бути подано до Апеляційного суду Донецької області через Артемівський міськрайонний суд Донецької області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.
Суддя О.С.Конопленко