Справа № 226/293/16-ц
Справа № 226/293/15-ц
Провадження № 2/226/250/2016
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 серпня 2016 року м.Мирноград

Димитровський міський суд Донецької області в складі:

головуючого судді Редько Ж.Є.,

при секретарі Мітюхіній О.В.,

за участю представника позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Мирноград Донецької області справу за позовом ОСОБА_2 до ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА ОСОБА_3 «ПРИВАТБАНК» про захист прав споживачів,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до відповідача ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА ОСОБА_3 «ПРИВАТБАНК» (далі ОСОБА_3) про захист прав споживачів, в обґрунтування якого вказав, що він перебуває з відповідачем у кредитних відношеннях, оскільки йому було надано у користування кредитну картку з кредитним лімітом 25000 грн. Останнім часом відповідач постійно надсилає йому смс- повідомлення з завеликими вимогами сплати боргу. У грудні 2015 року з Димитровського міського суду він отримав копію позовної заяви відповідача, в якій містяться вимоги щодо стягнення з нього на користь Банку заборгованості за кредитом в сумі 46217,46 грн та відсотків за користування кредитом в сумі 80769,55 грн, отриманим на підставі укладеного з Банком договору № б/н від 25.10.2012 року про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку зі сплатою відсотків за користування у розмірі 30% на рік на суму залишку боргу за кредитом. Також згідно позовної заяви та розрахунку він отримав кредит в сумі 24960 грн 16.10.2013 року, а максимальний розмір кредитної ставки 42%. Отже, вважає, що за два роки він повинен сплатити відсотків, виходячи із розрахунку 30% річних, 14976 грн (24960 грн х 30% х 2); та, виходячи із розрахунку 42% річних, 20966,40 грн (24960 грн х 42% х 2). Якщо він отримав 46217,46 грн кредиту, то із розрахунку 30% річних, він повинен сплати 27730,48 грн (46217,46 грн. х 30% х 2) відсотків; та, виходячи із розрахунку 42% річних, 38822,67 грн (46217,46 грн х 42% х 2) відсотків. Згідно цих розрахунків очевидна необгрунтована вимога Банку щодо стягнення з нього заборгованості за тілом кредиту та відсотків у вказаній вище сумі. При цьому ним було отримано лише 24960 грн, що відповідає обмеженню у кредитному ліміті 25000 грн. Тому, позивач просить суд визнати незаконними вимоги відповідача щодо стягнення заборгованості за кредитом в сумі 46217 грн 46 коп. та відсотків в сумі 80769 грн 55 коп.

Позивач ОСОБА_2 до суду не зявився, про час і місце розгляду справи сповіщений належним чином, письмово повідомив суд про розгляд справи у його відсутність.

Представник позивача ОСОБА_1 у судовому засіданні підтримав позовні вимоги у повному обсязі, пояснивши, що його довіритель ні в яких кредитних відносинах з Банком, який веде нечесну підприємницьку практику, не перебуває. Договору не існує, ОСОБА_3 не надає його оригіналу. Анкета-заява від 25.10.2012 року, в якій не заповнені графи, не свідчить про укладення між сторонами договору. З роздруківки Банку вбачається, що кошти знімалися в м.Донецьк, тоді як позивач жив і працював в м.Димитров. Хто знімав кошти позивачу не відомо. Про визнання дійсним даного кредитного договору позивач до суду не звертався. З цим питанням до Банку зверталася його дружина, у задоволенні позову якої було відмовлено.

Представник відповідача ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА ОСОБА_3 «ПРИВАТБАНК» позовні вимоги не визнав, вказавши у своїх письмових запереченнях, що відповідно до укладеного договору № б/н від 25.10.2012 року ОСОБА_2 25.10.2012 року отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 27,6 % на рік, далі відсоткова ставка була змінена. При оформленні кредиту позивачем була підписана заява на отримання кредиту, якою підтверджується, що позивальник ознайомлений з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжними картками та Тарифами. Початковий розмір платіжного кредиту складав 25000 грн. До 15.12.2013 року позивач користувався коштами в рамках кредитного ліміту, але 15.12.2013 року шляхом чергового платежу з карти понад кредитний ліміт позивач почав користуватися послугою овердрафта. Тому тіло кредиту на дату розрахунку становить 46212,46 грн. Ця сума є фактичними тратами клієнта. Починаючи з 31.12.2013 року, Банком нараховувалися відсотки за користування овердрафтом. Із розрахунку вбачається, що 31.01.2014 року у позивача виникла прострочена заборгованість. Зміна відсоткової ставки повністю узгоджується з Умовами та правилами надання банківських послуг, із цими змінами відповідача було ознайомлено. Заяв про розірвання кредитного договору від позивача до Банку не надходило, більше того, позивач активно користується карткою, неодноразово здійснював погашення заборгованості, останнє з яких 16.04.2014 року, що є підтвердженням прийняття діючих умов договору. Тому заперечення позивача щодо неправомірності суми боргу є недоречними. Крім того, представник Банку звернувся до суду з клопотанням про застосування строків позовної давності, адже кредитний договір укладений ще у 2012 році, а позов до Банку позивач подав лише у 2016 році, тобто з моменту підписання договору пройшло більше трьох років, що свідчить про те, що позивачем пропущено строки позовної давності.

Дослідивши пояснення сторін, матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовна заява не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що між сторонами існують зобовязальні правовідносини, що виникли з кредитного договору.

Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовпязується повернути кредит та сплатити проценти.

Вказаний кредитний договір укладено між сторонами у формі договору приєднання за правилами ст.634 ч.1 ЦК України, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, та який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому.

Згідно за стандартною заявою, підписаною позивачем 25.10.2012 року, між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено договір про надання банківських послуг, за якими позивачу було надано кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку в сумі 25000 грн, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі, визначеному Тарифами, факт ознайомлення із якими позивач засвідчив своїм підписом у вказаній вище заяві (а.с.38)

Отже даний договір складають, крім згаданої заяви, Умови і правила надання банківських послуг, та тарифи банку.

Суд не приймає до уваги пояснення представника позивача про те, що між сторонами не існує кредитних відносин. Заявлене спростовується обґрунтуванням позовних вимог, відповідно до яких ОСОБА_2 прямо вказує на те, що він перебуває із відповідачем у кредитних відносинах, оскільки йому було надано у користування кредитну картку із кредитним лімітом 25000 грн. Тобто факт отримання ним кредитної лінії на вказану суму позивачем не заперечується. Позивач не погоджується з розмірами заборгованості за тілом кредиту та відсотками, як такими, що не зазначені у договорі.

Крім того, під час розгляду цивільної справи № 226/3804/15-ц за позовом дружини позивача ОСОБА_4 до Банку про визнання недійсним договору № б/н від 25.10.2012 року, укладеного між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «Приватбанк», ОСОБА_2 підтвердив, що він уклав вказаний договір з Банком та отримав кредитну карту з встановленим кредитним лімітом, яку відразу передав у користування своїй дочці від першого шлюбу, яка, як пояснив представник позивача, певний період часу мешкала в м.Донецьк. За результатами розгляду цієї справи рішенням Димитровського міського суду Донецької області від 17.02.2016 року, яке є чинним, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 було відмовлено. Судом було встановлено, що 25.10.2012 року між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «Приватбанк» був укладений договір про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг (а.с.75-76).

Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Згідно за ст.ст.526, 527, 530 ЦК України зобовязання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Згідно за ст.599 ЦК України зобовязання припиняються виконанням, проведеним належним чином.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 взяті на себе зобовязання по кредитному договору виконав у повному обсязі.

Позивачем ОСОБА_2 були прийняті умови договору, про що свідчить його підпис на заяві про ознайомлення з Умовами і правилами надання банківських послуг та Тарифами (а.с.38). Однак, взятих на себе зобовязань з погашення кредиту прозивач належним чином не виконував.

Як вбачається з наданих Банком розрахунку заборгованості та виписки по рахунку, до 15.12.2013 року позивач дійсно користувався коштами в рамках наданого йому кредитного ліміту. 15.12.2013 року позивач внаслідок чергового платежу з карти понад кредитний ліміт почав користуватися послугою овердрафта, тобто отриманням короткочасного кредиту, який надається Банком клієнту в разі перевищення суми операції за платіжною карткою над сумою залишку коштів на його рахунку у розмірі ліміту кредитування. 31.12.2013 року ОСОБА_3 нараховує відсотки за користування овердрафтом. 31.01.2014 року у позивача виникає прострочена заборгованість (а.с.3, 49-53).

Відповідно до п.2.1.112.6 Умов та правил надання банківських послуг на боргові зобовязання за кредитом і овердрафтом ОСОБА_3 нараховує відсотки у розмірі, встановленому Тарифами Банку, із розрахунку 360 днів на рік (а.с.41).

Станом на 27.09.2015 року заборгованість позивача перед Банком по кредитній картці складає 46217 грн 46 коп. за тілом кредиту та 80769 грн 55 коп. за відсотками (а.с.3).

Згідно з позовною заявою від 20.11.2015 року ОСОБА_3 звертається до ОСОБА_2 з вимогами про стягнення заборгованості за кредитним договором № б/н від 25.10.2012 року, у тому числі заборгованості за кредитом в сумі 46217 грн 46 коп. та заборгованості за процентами за користування кредитом в сумі 80769 грн 55 коп. (а.с.4-6). У судовому засіданні представник позивача пояснив, що розгляд позову Банку триває.

За приписами ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до змісту ст.ст.11, 15 ЦК України цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист.

Захист же цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту субєктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в ст.16 ЦК України.

Як правило, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Частіше за все, спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Само по собі нарахування відповідачем сум заборгованості за кредитним договором ніяким чином не порушує права, свободи та інтереси споживача, не встановлює для нього будь-яких обовязків, чинним законодавством не передбачено оскарження нарахованих сум заборгованості в якості способу захисту прав. Отже обраний позивачем спосіб захисту не ґрунтується на законі.

Обгрунтування заявлених позовних вимоги можуть бути визнані в якості доказу при вирішенні іншого спору, де б оспорювались дії, рішення, які є обов'язковими до виконання, зокрема, при стягненні фінансово-кредитною установою суми заборгованості за кредитним договором, при вирішенні яких суд зобовязаний буде дати оцінку зазначеним вимогам.

Також суд зауважує, що застосування Закону України «Про захист прав споживачів», на який посилається позивач, до спорів, які виникають з кредитних правовідносин, можливе в тому разі, якщо предметом і підставою позову є питання надання інформації споживачеві про умови отримання кредиту, типи процентної ставки, валютні ризики, процедура виконання договору тощо, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають кредитні правовідносини, тому до спорів щодо виконання цього договору зазначений Закон не може застосовуватись, а застосуванню підлягає спеціальне законодавство, що регулює кредитні правовідносини.

Оскільки позивач не привів суду доказів щодо настання дій, які б потребували захисту його інтересу в судовому порядку, суд вважає його вимоги безпідставними, не передбаченими законом, а тому задоволенню не підлягають.

На підставі ст.11, 15, 16, 526, 634 ЦК України, керуючись ст.ст.3, 10, 11, 57, 209, 212, 214, 215, 217, 218, 292 ЦПК України, суд

В И Р I Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ПУБЛІЧНОГО

АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА ОСОБА_3 «ПРИВАТБАНК»

про захист прав споживачів відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Донецької області через Димитровський міський суд Донецької області шляхом подачі апеляційної скарги у десятиденний строк з дня його оголошення. Особи, які брали участь, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати судову скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення виготовлено 12.08.2016 року.

Суддя Ж.Є.Редько