Справа № 750/5280/16-ц Провадження № 22-ц/795/1546/2016 Категорія -цивільнаГоловуючий у I інстанції -Рахманкулова І. П. Доповідач - Позігун М. І.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 серпня 2016 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - суддіПозігуна М.І.
суддів:Висоцької Н.В., Харечко Л.К.
при секретарі:Шевченко М.О.
за участю:представників сторін

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 04 липня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_5 до малолітньої ОСОБА_6, інтереси якої представляє ОСОБА_7, про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, третя особа - орган опіки та піклування Деснянської районної у м. Чернігові ради,

в с т а н о в и в:

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 04 липня 2016 року, яким відмовлено в задоволенні його позовних вимог до ОСОБА_6, інтереси якої представляє ОСОБА_7, про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням; ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог. Незаконність рішення суду позивач обгрунтовує невідповідністю висновків суду про відсутність підстав для задоволення позовних вимог фактичним обставинам справи. ОСОБА_5 посилається, що суд першої інстанції не врахував положення ч.2 ст.160 СК України та ч.3 ст.29 ЦК України, з врахуванням яких за спільною згодою між батьками, тобто ним та ОСОБА_7, а також згодою самої дитини ОСОБА_6 місце проживання дитини визначено АДРЕСА_1. Також позивач вказує, що ніяких перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_2 своїй дитині він ніколи не створював, натомість відповідач після розірвання шлюбу постійно створювала перешкоди для спілкування батька з дитиною, у зв'язку з чим він звертався до органів опіки та піклування з метою визначення часу для спілкування з дитиною, проте рішення Новозаводської районної у м.Чернігові ради відповідач не виконує. Крім того, ОСОБА_5 зазначає, що судом не було враховано пояснення ОСОБА_7, що з квартири по вул. Волковича вона виселилась добровільно, що, за доводами позивача, свідчить, що ніяких перешкод у користуванні житлом він не створював. Підтвердженням вказаного позивач вважає і відсутність звернень колишньої дружини протягом останніх п'яти років до правоохоронних та судових органів щодо перешкод у користуванні зазначеною квартирою. ОСОБА_5 вказує, що право користування житловим приміщенням за місцем реєстрації батька малолітня ОСОБА_6 втратила, оскільки не проживає в даному приміщенні з власної згоди з грудня 2009 року по теперішній час.

Заслухавши доповідача, учасників судового процесу, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, суд приходить до слідуючого висновку.

Судом встановлено, що ОСОБА_5 та ОСОБА_7 з 2002 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано у 2009 році. Від шлюбу мають доньку ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

22 липня 1996 року ОСОБА_5 отримав ордер на службову квартиру АДРЕСА_2.

В зазначеній квартирі зареєстровані ОСОБА_5 і його дочка ОСОБА_6

ОСОБА_7 постійно проживає і зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.41), разом з нею за вказаною адресою проживає без реєстрації її дочка ОСОБА_6, проти чого сторони не заперечують.

Непроживання ОСОБА_6 за місцем реєстрації підтверджується також відповідним Актом КП „ЖЕК-13" від 23 березня 2016 року (а.с.10).

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_5 просив визнати малолітню ОСОБА_6 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_2 на підставі ст. 71, 72 ЖК України, оскільки у спірній квартирі остання не проживає, наміру на користування квартирою з 2009 року по теперішній час не виявила, особистих речей дитини в помешканні немає.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що відсутність малолітньої ОСОБА_6 у спірній квартирі є поважною, оскільки її мати знаходиться в неприязних стосунках з батьком, будучи малолітньою, вона не може самостійно захистити свої житлові права і в повній мірі реалізувати своє право на користування вищезазначеним житловим приміщенням та самостійно визначити місце свого проживання.

Такий висновок грунтується на матеріалах справи та відповідає вимогам закону.

Відповідно до ст. 71, 72 ЖК Української РСР особа може бути визнана судом такою, що втратила право користування жилим приміщенням, якщо не проживає в ньому понад шість місяців без поважних причин. Якщо наймач був відсутнім з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Статтею 9 ЖК Української РСР визначено, що ніхто не може бути обмежений у праві користуватися жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Пленум Верховного Суду України у п. 10 постанови від 12 квітня 1985 року № 2 „Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" роз'яснив судам, що у справах цієї категорії необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності, зокрема, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї, суд може продовжити пропущений строк.

З матеріалів справи вбачається, що ще у січні 2009 року ОСОБА_7 двічі зверталась до правоохоронних органів щодо недостойної поведінки ОСОБА_5, який не пускав ОСОБА_7 разом з дитиною до квартири АДРЕСА_2, а також чинив перешкоди в користуванні житлом, оскільки поміняв замки на вхідних дверях.

У 2009 році ОСОБА_7 зверталась з позовом до ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, відшкодування моральної шкоди. Рішенням Деснянського районного суду м.Чернігова від 19 серпня 2009 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 14 жовтня 2009 року та ухвалою Верховного Суду України від 2 лютого 2010 року, позов було задоволено частково; зобов'язано ОСОБА_5 припинити чинити перешкоди у користуванні ОСОБА_7 житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_2 та надати їй ключі від зазначеної квартири, у решті позовних вимог відмовлено.

На підставі зазначеного рішення суду було видано виконавчий лист. Проте рішення суду станом на 2011 рік не було виконано, про що свідчать відповідні Акти державного виконавця від 06.08.2010 року та 20.01.2011 року (а.с.32, 33).

Також у 2009 році звертався до суду з позовом і ОСОБА_5 про визнання ОСОБА_7 такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Проте рішенням Новозаводського районного суду м.Чернігова від 02 листопада 2009 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 18 грудня 2009 року, в задоволенні позовних вимог відмовлено з тих підстав, що відповідач ОСОБА_7 в спірному приміщенні не проживає у зв'язку зі створенням їй перешкод з боку самого позивача.

Крім того, ОСОБА_5 у 2010 році подавав позов про визнання ОСОБА_7 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, в задоволенні якого відмовлено рішенням Новозаводського районного суду м.Чернігова від 12 жовтня 2010 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 12 листопада 2010 року. Зазначеним рішенням суду встановлений факт поважності залишення відповідачкою квартири та не проживання в ній з листопада 2008 року, тому суд прийшов до висновку, що ОСОБА_7 не проживає в спірному житловому приміщенні внаслідок перешкод, які створюються ОСОБА_5, що виключає можливість застосування положень ст. ст. 71, 72 ЖК УРСР, оскільки причини відсутності відповідача в спірному приміщенні понад шість місяців - є поважними.

Відповідно до ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

В матеріалах справи відсутні відомості про досягнення згоди між батьками ОСОБА_6 про її місце проживання разом з матір'ю.

Натомість матеріалами справи, а також судовими рішеннями підтверджується чинення перешкод з боку ОСОБА_5 колишній дружині у проживанні в АДРЕСА_2, в зв'язку з чим остання знялась з реєстрації за вказаною адресою і у 2011 році зареєструвалась за адресою своєї матері.

В силу положень ст.242 ЦК України законними представниками своїх малолітніх та неповнолітніх дітей є їх батьки.

Оскільки позивач чинив перешкоди у проживанні ОСОБА_7 у спірній квартирі, а ОСОБА_6 в силу свого малолітнього віку не може самостійно визначити своє місце проживання, то дитина була позбавлена можливості проживати за місцем своєї реєстрації, в зв'язку з чим на даний час проживає разом зі своєю матір'ю.

Зазначені обставини свідчать про те, що дитина не користується житлом, в якому зареєстрована, не за власним бажанням.

Стаття 18 Закону України „Про охорону дитинства" передбачає право дитини на житло. Відповідно до вимог цього Закону держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку.

Відповідно до ч.2 ст.18 Закону України „Про охорону дитинства" діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Позивачем не надано доказів, що реєстрація його доньки ОСОБА_6 в квартирі АДРЕСА_2 перешкоджає йому в реалізації свого права користування зазначеним житлом, як і не надано доказів, що в зв'язку з такою реєстрацією позивач несе додаткові витрати на утримання вказаного помешкання.

Враховуючи викладене в сукупності, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання ОСОБА_6 такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

Доводи позивача, що його дитина може самостійно визначити місце свого проживання, є необгрунтованими, оскільки в силу положень ст.29 ЦК України вільно обирати собі місце проживання має право лише особа, яка досягла чотирнадцяти років, а до цього віку її місце проживання визначається місцем проживання її батьків/одного з них або встановлюється за згодою між дитиною та батьками.

Таким чином, доводи апеляційної скарги щодо проживання дитини за адресою: АДРЕСА_1 за спільною згодою її батьків, відсутності перешкод з боку позивача у проживанні дитини за місцем її реєстрації, добровільного зняття з реєстрації матері дитини - ОСОБА_7 не грунтуються на матеріалах справи, а тому не можуть бути підставою для скасування судового рішення, яке є законним та обгрунтованим, постановленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 04 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий:Судді: