Справа № 360/1413/15-ц Головуючий у І інстанції Міланіч А. М.
Провадження № 22-ц/780/1710/16 Доповідач у 2 інстанції Даценко Л. М.
Категорія 6 14.04.2016
УХВАЛА

Іменем України

14 квітня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді Даценко Л.М.,

суддів Білоконь О.В., Савченка С.І.,

при секретарі Воробей В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Козинцівської сільської ради Бородянського району Київської області на рішення Бородянського районного суду Київської області від 22 грудня 2015 року у справі за позовом Прокурора Бородянського району Київської області в інтересах держави в особі Головного управління Держземагенства у Київській області до Козинцівської сільської ради Бородянського району Київської області, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про скасування рішень сільської ради, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку та повернення земельної ділянки,

встановила:

У червні 2015 року прокурор Бородянського району Київської області звернувся з позовом до суду в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Київській області, який в ході розгляду справи уточнив, мотивуючи свої вимоги тим, що Прокуратурою Бородянського району за результатами опрацювання інформації про стан законності на території району встановлено, що Козинцівською сільською радою Бородянського району Київської області безпідставно, всупереч порядку, встановленого нормами земельного законодавства, в порушення інтересів держави, прийнято рішення на 6-й сесії 5-го скликання від 13 жовтня 2006 року «Про передачу у приватну власність земельних ділянок», яким затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку відповідача ОСОБА_2 для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, загальною площею 0,15 га, розташовану в АДРЕСА_1, та надано дозвіл ОСОБА_2 на виготовлення державного акту на право приватної власності на вказану земельну ділянку.

26 червня 2009 року Козинцівською сільською радою Бородянського району Київської області прийнято рішення «Про внесення змін до рішення 6-ї сесії 5-го скликання від 13 жовтня 2006 року», яким вирішено внести зміни до вищевказаного рішення щодо зміни площі земельної ділянки, наданої у приватну власність ОСОБА_2, вирішено замість площі 0,1500 га рахувати 0,1792 га.

В порушення вимог ст. ст. 118, 186 ЗК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) Козинцівською сільською радою не приймалось рішення про затвердження технічної документації (проекту землеустрою) щодо відведення у приватну власність ОСОБА_2 земельної ділянки площею саме 0,1792 га, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за вказаною адресою.

15 січня 2010 року ОСОБА_2 видано державний акт серії НОМЕР_2 на право власності на вказану земельну ділянку, площею 0,1792 га, кадастровий номер НОМЕР_1, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд.

На підставі договору купівлі-продажу від 18 червня 2010 року № 904, посвідченого приватним нотаріусом Бородянського районного нотаріального округу Пікущою Г.Д., відповідач ОСОБА_2 відчужив зазначену земельну ділянку відповідачці ОСОБА_3, про що на вказаному державному акті зроблено відповідну відмітку.

Як було встановлено з наданої Управлінням Держземагенства у Бородянському районі інформації від 04 червня 2015 року, відповідно до Проекту формування території та встановлення меж Козинцівської сільської ради Бородянського району і населених пунктів с. Козинці та с. Діброво-Ленінське Бородянського району від 1993 року земельна ділянка з вказаним кадастровим номером знаходиться за межами населеного пункту с. Козинці, перебувала на праві постійного користування в Інституті картоплярства НААН України та належала до земель сільськогосподарського призначення, що також підтверджується копією державного акту на право постійного користування землею серії КВ НОМЕР_3 від 10 серпня 1995 року земля, площею 1668,1 га.

За розпорядженням Бородянської РДА № 233 від 21 квітня 2004 року «Про вилучення земельних ділянок із користування Інституту картоплярства НААН» вирішено вилучити із користування Інституту земельні ділянки загальною площею 11,0 га, з них 7,8 га земель водного фонду та 3,2 га сільськогосподарських угідь (рілля) на території Козинцівської сільської ради Бородянського району; перевести вилучені вказані земельні ділянки загальною площею 11,0 га до земель запасу Козинцівської сільської ради Бородянського району.

В порушення п.12 Перехідних положень Земельного кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) Козинцівською сільською радою Бородянського району, яка не є органом, уповноваженим розпоряджатися землями, які розташовані поза межами населеного пункту, до яких належить і спірна земельна ділянка, прийнято вищевказане рішення щодо відведення зазначеної земельної ділянки у власність ОСОБА_2 Крім того, вказану земельну ділянку, яка відноситься до земель сільськогосподарського призначення, було передано останньому для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд без попереднього прийняття відповідного рішення, чим фактично змінено цільове призначення цієї земельної ділянки. Тому таке рішення грубо порушує вимоги ч. 2 ст. 20 Земельного кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), оскільки фактично змінено її цільове призначення без прийняття відповідного рішення та розроблення проектної документації.

Також прийняте сільською радою рішення щодо відведення земельної ділянки за межами населеного пункту для житлової забудови суперечить положенням ст. 38 ЗК України, якою закріплено, що до земель житлової та громадської забудови належать земельні ділянки в межах населених пунктів, які використовуються для розміщення житлової забудови, громадських будівель і споруд, інших об'єктів загального користування.

Прийняття спірного рішення також грубо порушує вимоги ст. 23 ЗК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, згідно якої землі, придатні для потреб сільського господарства, повинні надаватися насамперед для сільськогосподарського використання.

Таким чином, оскільки спірна земельна ділянка вибула з державної власності всупереч законодавству та волі держави в особі уповноваженого на те органу, що дає підстави для пред'явлення вимоги про витребування її із чужого незаконного володіння на користь держави з підстав, передбачених ст. ст. 387, 388, 392, 393 ЦК України.

Просив скасувати рішення Козинцівської сільської ради Бородянського району 6-ї сесії 5-го скликання від 13 жовтня 2006 року та від 26 червня 2009 року «Про внесення змін до рішення 6-ї сесії 5-го скликання від 13 жовтня 2006 року», визнати недійсним вищезазначений державний акт на право власності на спірну земельну ділянку, виготовлений на ім'я ОСОБА_2 з відміткою про перехід права власності на спірну земельну ділянку за договором купівлі-продажу № 904 від 18 червня 2010 року до ОСОБА_3, та скасувати його державну реєстрацію. Також просив витребувати на користь держави, в особі Головного управління Держгеокадастру у Київській області, з незаконного володіння відповідачки ОСОБА_3 дану земельну ділянку.

Рішенням Бородянського районного суду Київської області від 22 грудня 2015 року позов задоволено. Визнано рішення Козинцівської сільської ради від 13 жовтня 2006 року про затвердження технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку площею 0,15 га для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель в АДРЕСА_1 передачу безоплатно в приватну власність вказаної земельної ділянки ОСОБА_2 незаконним та скасовано його.

Визнано рішення Козинцівської сільської ради від 26 червня 2009 року про внесення змін до рішення Козинцівської сільської ради від 13 жовтня 2006 року щодо зміни площі земельної ділянки, наданої у приватну власність ОСОБА_2 з 0,15 га на 0,1792 га, незаконним та скасовано його.

Визнано недійсним державний акт серії НОМЕР_2 на право власності на земельну ділянку площею 0,1792 га, кадастровий номер НОМЕР_1, з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, яка розташована в АДРЕСА_1, виданий на ім'я ОСОБА_2 та зареєстрований 15 січня 2010 року в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 44, з відміткою про перехід права власності на вказану земельну ділянку за договором купівлі-продажу № 904 від 18 червня 2010 року до ОСОБА_3 і скасовано державну реєстрацію права власності на цю земельну ділянку.

Витребувано на користь держави з незаконного володіння ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,1792 га, кадастровий номер НОМЕР_1, з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, яка розташована в АДРЕСА_1.

Стягнуто з Козинцівської сільської ради Бородянського району Київської області в дохід бюджету судовий збір в розмірі 243,60 грн. Стягнуто з ОСОБА_3 в дохід бюджету судовий збір в розмірі 2553 грн.

У апеляційній скарзі Козинцівська сільська рада Бородянського району Київської області просить рішення та ухвалу суду першої інстанції від 22.12.2015 року скасувати, ухвалити нове рішення, яким відмовити прокурору Бородянського району Київської області у задоволенні позову, посилається на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального і процесуального права, яке полягає в наступному.

Суд не звернув уваги на те, що в позові прокурора об'єднано вимоги, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, що суперечить положенням ст. 16 ЦПК України. Так, вимога про скасування рішень Козинцівської сільської ради та визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства. Тому суд безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про закриття провадження у справі в цій частині позовних вимог.

Крім того, суд не звернув уваги на те, що спірна земельна ділянка входить до складу земель, вилучених з постійного користування у Національної академії аграрних наук України «Інститут картоплярства» та переведених згідно розпорядження Бородянської районної державної адміністрації у Київські області від 21.04.2004 року № 233 до земель запасу Козинцівської сільської ради. Наведене є доказом того, що вказана земельна ділянка розпорядженням відповідного органу виконавчої влади відмежована від земель державної власності, а отже той факт, що спірна земельна ділянка розташована за межами населеного пункту, не створює підстав для обмеження в розпорядженні нею Козинцівською сільською радою, до складу земель запасу якої передані землі, вилучені у НААН України «Інститут картоплярства».

Разом з тим, суд першої інстанції не прийняв до уваги ч. 4 ст. 83 ЗК України та, задовольняючи вимоги позивача щодо витребування земельної ділянки у ОСОБА_3, як у добросовісного вигодонабувача, повернув її не до земель комунальної власності Козинцівської сільської ради, а до земель державної власності, що вказує на невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи.

Позовна заява прокурора Бородянського району Київської області не містить жодних доводів щодо того, виходячи з яких повноважень, віднесених до компетенції Головного управління Держземагенства у Київській області, він діє, та в чому полягає порушення прав територіального органу виконавчої влади, від імені якого він діє.

Також посилається на те, що прокурор пропустив строк позовної давності і, звертаючись до суду з даним позовом, не обґрунтував поважність причин пропуску Головним управлінням Держземагенства у Київській області, в інтересах якого подано позов, строку, встановленого для звернення до суду положеннями ст. 257 ЦК України. Тому є наявними підстави для застосування до заявлених ним позовних вимог наслідки пропуску строків позовної давності, передбачені ч. 4 ст. 267 ЦК України.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи позов, суд вважав, що оскаржувані рішення прийняті Козинцівською сільською радою в порушення вимог ст. ст. 20, 21, 23, 38, 116, 118, 186 ЗК України, і обґрунтовував свої висновки тим, що оскільки спірна земельна ділянка, яка передана у власність ОСОБА_2, розташована поза межами населеного пункту с. Козинці Бородянського району, то в порушення п.12 Перехідних положень Земельного кодексу України Козинцівська сільська рада Бородянського району, не будучи органом, уповноваженим розпоряджатися землями, які розташовані поза межами населеного пункту, прийняла вищевказані оспорювані рішення щодо відведення зазначеної земельної ділянки у власність ОСОБА_2

Крім того, в порушення ст. ст. 20, 38 ЗК України вказана земельна ділянка, яка відноситься до земель сільськогосподарського призначення, передана ОСОБА_2 для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, чим фактично змінено цільове призначення цієї земельної ділянки без попереднього прийняття відповідного рішення та розроблення проектної документації.

Також всупереч вимогам ст. ст. 118, 186 ЗК України Козинцівською сільською радою не приймалось рішення про затвердження технічної документації (проекту землеустрою) щодо відведення у приватну власність ОСОБА_2 земельної ділянки площею саме 0,1792 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за вказаною адресою.

Вирішуючи позовні вимоги в частині визнання недійсним державного акту на право власності на спірну земельну ділянку та витребовуючи її з незаконного володіння ОСОБА_3 на користь держави, суд дійшов висновку, що державний акт було виготовлено на ім'я ОСОБА_2 з порушенням норм чинного законодавства, останнім набуто право власності на земельну ділянку, яка незаконно вибула із власності держави, тому враховуючи положення ст. 21, ч. 1 ст. 155 ЗК України та ст. ст. 397, 388 ЦК України, суд вважав за необхідне задовольнити в цій частині позовні вимоги.

Такі висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Згідно ст. 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об'єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Кожний громадянин має право користуватися природними об'єктами права власності народу відповідно до закону.

Власність зобов'язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству.

Держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб'єкти права власності рівні перед законом.

Відповідно до ст. 14 Конституції Україниземля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Судом встановлено, що рішенням 6-ої сесії 5-го скликання Козинцівської сільської ради Бородянського району Київської області від 13 жовтня 2006 року «Про передачу у приватну власність земельних ділянок» затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку ОСОБА_2 для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, загальною площею 0,15 га, розташовану в АДРЕСА_1. Передано ОСОБА_2 безоплатно, в приватну власність земельну ділянку для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, загальною площею 0,15 га, розташовану в АДРЕСА_1. Також даним рішенням надано дозвіл ОСОБА_2 на виготовлення державного акту на право приватної власності на вказану земельну ділянку (а. с. 19).

26 червня 2009 року Козинцівською сільською радою Бородянського району прийнято рішення «Про внесення змін до рішення 6-ї сесії 5-го скликання від 13 жовтня 2006 року», яким вирішено внести зміни до вищевказаного рішення щодо зміни площі земельної ділянки, наданої у приватну власність ОСОБА_2, замість площі 0,1500 га рахувати 0,1792 га (а.с.108-110).

15 січня 2010 року ОСОБА_2 видано державний акт серії НОМЕР_2 на право власності на вказану земельну ділянку, площею 0,1792 га, кадастровий номер НОМЕР_1, з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд. На підставі договору купівлі-продажу від 18 червня 2010 року № 904, посвідченого приватним нотаріусом Бородянського районного нотаріального округу Пікущою Г.Д., ОСОБА_2 відчужив зазначену земельну ділянку ОСОБА_3, про що на вказаному державному акті приватним нотаріусом зроблено відповідну відмітку (а. с. 9-10).

Як убачається з листа Управління Держземагентства у Бородянському районі від 04 червня 2015 року, відповідно до Проекту формування території та встановлення меж Козинцівської сільської ради Бородянського району і населених пунктів с. Козинці та с. Діброво-Ленінське Бородянського району від 1993 року земельна ділянка з вказаним кадастровим номером знаходиться за межами населеного пункту с. Козинці, відносилась до земель Інституту картоплярства НААН України та належала до категорії земель сільськогосподарського призначення, інформація щодо зміни її цільового призначення відсутня (а. с. 29, 36-37).

Відповідно до державного акту на право постійного користування від 10 серпня 1995 року Інституту картоплярства Української академії аграрних наук Козинцівської сільської ради народних депутатів Бородянського району Київської області надано у постійне користування землю площею 1668,1 га для науково-дослідницьких та сільськогосподарських потреб відповідно до рішення Бородянської районної ради народних депутатів від 14 лютого 1995 року (а. с. 36-37.)

Згідно розпорядження Бородянської РДА № 233 від 21 квітня 2004 року «Про вилучення земельних ділянок із користування Інституту картоплярства УААН» вилучено із користування Інституту картоплярства УААН земельні ділянки загальною площею 11,0 га, з них 7,8 га земель водного фонду та 3,2 га сільськогосподарських угідь (рілля) на території Козинцівської сільської ради Бородянського району. Переведено вилучені земельні ділянки загальною площею 11,0 га, з них 7,8 га земель водного фонду та 3,2 га сільськогосподарських угідь (рілля), до земель запасу Козинцівської сільської ради Бородянського району (а. с. 27).

Згідно листа від 28.05.2015 №127 Козинцівська сільська рада повідомляє, що земельна ділянка ОСОБА_2 для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд площею 0,1792 га в АДРЕСА_1 знаходиться за межами населеного пункту с. Козинці (а. с. 38).

Те, що передана ОСОБА_2 у власність вказана земельна ділянка знаходиться поза межами населеного пункту с. Козинці, підтверджується вищезазначеними доказами, а також планом складу земель Козинцівської сільської ради (а. с. 107).

З листа № 58 від 05 березня 2015 року директора Інституту картоплярства вбачається, що земельна ділянка, загальною площею 45 га, що знаходиться на території Немішаївської селищної ради, за межами населеного пункту, Постановою Президії УААН від 23 листопада 2006 року, протокол № 17, вилучена із землекористування Інституту для облаштування садово-городнього товариства «Ясна поляна», та в ході інвентаризації від 02 березня 2015 року виявлено, що земельні ділянки, в числі яких і спірна земельна ділянка, на території Козинцівської сільської ради Бородянського району незаконно передані у власність (а.с. 30).

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 20 ЗК України віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень.

Зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об'єктів природоохоронного та історико-культурного призначення.

За змістом ст. 21 ЗК України порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для: а) визнання недійсними рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам; б) визнання недійсними угод щодо земельних ділянок; в) відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною; г) притягнення до відповідальності відповідно до закону громадян та юридичних осіб, винних у порушенні порядку встановлення та зміни цільового призначення земель.

Відповідно до ч. 1 ст. 23 ЗК України землі придатні для потреб сільського господарства, повинні надаватися насамперед для сільськогосподарського використання.

Відповідно до ст. 38 ЗК України до земель житлової та громадської забудови належать земельні ділянки в межах населених пунктів, які використовуються для розміщення житлової забудови, громадських будівель і споруд, інших об'єктів загального користування.

Статтею 173 ЗК України визначено, що межа району, села, селища, міста, району у місті це умовна замкнена лінія на поверхні землі, що відокремлює територію району, села, селища, міста, району у місті від інших територій.

Відповідно до пункту «б» частини першої статті 12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.

Згідно із частинами першою, другою статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Як передбачено частиною першою статті 122 ЗК України, сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Відповідно до статті 21 Закону України від 16 листопада 1992 року № 2780-XII «Про основи містобудування» (у редакції, яка була чинною на час прийняття сільською радою рішення) визначення територій і вибір земель для містобудівних потреб здійснюється на підставі затвердженої містобудівної документації та планів земельно-господарського устрою.

Згідно із частиною другою статті 12 Закону України від 20 квітня 2000 року № 1699-III «Про планування і забудову територій» (який був чинним на час прийняття сільською радою рішення) сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи в межах повноважень, визначених законом, відповідно до генеральних планів населених пунктів, зокрема, вирішують питання вибору, вилучення (викупу), надання у власність чи в користування земельних ділянок.

Відповідно до пункту 12 розділу X «Перехідні положення» ЗК України (який був чинним на час прийняття сільською радою рішення) до розмежування земель державної та комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями (крім земель, переданих у приватну власність, та земель, зазначених в абзаці третьому цього пункту) у межах населених пунктів здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади.

За змістом ст. 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Згідно ч. 1 ст. 153 ЗК України власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Таким чином, оскільки Козинцівська сільська рада всупереч вимогам ст. ст. 10, 60 ЦПК України не надала суду доказів того, що на час прийняття сільською радою рішень про передачу у власність ОСОБА_2 спірної земельної ділянки будь-якої містобудівної чи іншої, передбаченої законом, документації, яка б установлювала межі с. Козинці Бородянського Київської області, то суд на підставі статей 116, 122, ч. 1 ст. 155 ЗК України, пункту 12 розділу X «Перехідні положення» ЗК України (який був чинним на час прийняття рішення) дійшов обґрунтованого висновку про перевищення Козинцівською сільською радою Бородянського району повноважень щодо розпорядження землями, які розташовані за межами населеного пункту, та недійсність таких рішень сільської ради.

Відповідно до частини першої статті 125, частини першої статті 126 ЗК України (у редакції, яка була чинною на час прийняття оскаржуваного рішення від 13.10.2006 року) право власності ОСОБА_2 на земельну ділянку виникло з моменту отримання ним державного акта та його державної реєстрації.

Таким чином, оскільки зазначені норми встановлювали нерозривний зв'язок між виникненням права власності на земельну ділянку з обов'язковим одержанням її власником державного акта, який посвідчував його право власності, то суд першої інстанції на підставі зазначених норм дійшов обґрунтованого висновку про визнання недійсним і державного акта, виданого Козинцівською сільською радою 15 січня 2010 року ОСОБА_2 на підставі недійсного рішення сільської ради.

Крім того, відповідно до статті 125, частини другої статті 126 ЗК України (у редакції, яка була чинною на час укладення договору купівлі-продажу) право власності на земельну ділянку виникає з моменту державної реєстрації цих прав, а у випадках набуття права власності на земельну ділянку за цивільно-правовою угодою щодо відчуження земельної ділянки посвідчується не державним актом, а відповідною цивільно-правовою угодою щодо відчуження земельної ділянки, укладеною в установленому законом порядку.

Відповідно до статті 19 Закону України від 1 липня 2004 року № 1952-ІV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, яка була чинною на час укладення договору купівлі-продажу) підставою для державної реєстрації права власності на земельну ділянку є саме нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу нерухомого майна, а не державний акт (частина друга статті 126 ЗК України (у редакції, яка була чинною на час укладення договору купівлі-продажу)).

Вчинення в такому разі на державному акті (визнаному судом недійсним) відмітки про відчуження земельної ділянки на підставі договору купівлі-продажу не змінює суті такого державного акта як недійсного.

Аналогічний правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду України від 16.09.2015 року у справі № 6-664цс15, який відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Крім того, суд дійшов вірного висновку про те, що всупереч вимогам ст. ст. 20, 38 ЗК України вказана земельна ділянка, яка відноситься до земель сільськогосподарського призначення, передана у власність ОСОБА_2 для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, чим фактично змінено цільове призначення цієї земельної ділянки без попереднього прийняття відповідного рішення та розроблення проектної документації.

Також суд дійшов вірного висновку про те, що всупереч вимогам ст. ст. 118,186 ЗК України Козинцівською сільською радою не приймалось рішення про затвердження технічної документації (проекту землеустрою) щодо відведення у приватну власність ОСОБА_2 земельної ділянки площею саме 0,1792 га, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за вказаною адресою.

З урахуванням наведеного, суд дійшов вірного висновку про задоволення позову в частині визнання незаконними та скасування рішень Козинцівської сільської ради Бородянського району Київської області від 13 жовтня 2006 року про передачу у приватну власність земельних ділянок ОСОБА_2 та від 26 червня 2009 року про внесення змін до рішення Козинцівської сільської ради від 13 жовтня 2006 року щодо зміни площі земельної ділянки, наданої у приватну власність ОСОБА_2 замість площі 0,15 га рахувати 0,1792 га, а також в частині визнання недійсним державного акту серії НОМЕР_2 на право власності на земельну ділянку площею 0,1792 га, кадастровий номер НОМЕР_1, виданого на ім'я ОСОБА_2 15 січня 2010 року.

Відповідно до вимог ст. 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Згідно роз'яснень пунктів 8, 22 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» відповідно до статей 330, 334 ЦК право власності на нерухоме майно, відчужене особою, яка не мала на це права, виникає у добросовісного набувача з моменту реєстрації права на таке майно, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу воно не може бути витребувано у нього.

Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 ЦК). Якщо в такій ситуації (саме так обґрунтовано підставу позову) пред'явлений позов про визнання недійсними договорів про відчуження майна, суду під час розгляду справи слід мати на увазі правила, встановлені статтями 387, 388 ЦК.

У зв'язку із цим суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів.

З урахуванням наведеного, судом вірно встановлено, що оскільки державний акт на право власності на зазначену земельну ділянку виданий на ім'я ОСОБА_2 з порушенням норм чинного законодавства через те, що останнім набуто право власності на земельну ділянку, яка незаконно вибула із власності держави, а так як на даний час власницею зазначеної земельної ділянки є відповідачка ОСОБА_3, яка отримала у власність дану земельну ділянку на підставі договору купівлі-продажу, то спірна земельна ділянка підлягає витребуванню на користь держави з незаконного володіння відповідачки ОСОБА_3

За таких обставин, доводи апеляційної скарги, що суд не звернув уваги на те, що спірна земельна ділянка входить до складу земель, вилучених з постійного користування у Національної академії аграрних наук України «Інститут картоплярства» та переведених згідно розпорядження Бородянської районної державної адміністрації у Київські області від 21.04.2004 року № 233 до земель запасу Козинцівської сільської ради, що є доказом того, що вказана земельна ділянка розпорядженням відповідного органу виконавчої влади відмежована від земель державної власності, а отже той факт, що спірна земельна ділянка розташована за межами населеного пункту, не створює підстав для обмеження в розпорядженні нею Козинцівською сільською радою, а також не прийняв до уваги ч. 4 ст. 83 ЗК України задовольняючи вимоги позивача щодо витребування земельної ділянки у ОСОБА_3, як у добросовісного вигодо набувача, повернув її не до земель комунальної власності Козинцівської сільської ради, а до земель державної власності не заслуговують на увагу.

Крім того, не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що в позові прокурора об'єднано вимоги, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, що суперечить положенням ст. 16 ЦПК України, оскільки відмовляючи в задоволенні клопотання представника Козинцівської сільської ради про закриття провадження у справі, суд першої інстанції в своїй ухвалі від 22.12.2015 року дійшов вірного висновку про те, що даний позов пред'явлений також і до відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з приводу їх права власності на спірну земельну ділянку, тому даний спір не є публічно-правовим і підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. (а. с. 113)

За наведених обставин доводи апеляційної скарги про скасування ухвали суду першої інстанції від 22.12.2015 року про відмову у закритті провадження у справі не заслуговують на увагу.

Безпідставними є доводи апеляційної скарги про те, що позовна заява прокурора не містить жодних доводів щодо того, виходячи з яких повноважень, віднесених до компетенції Головного управління Держземагенства у Київській області, він діє, та в чому полягає порушення прав територіального органу виконавчої влади, від імені якого він діє, оскільки відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 08.04.1999 року у справі № 1-1/99 (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в суді) прокурор або його заступник самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві в чому полягає порушення інтересів держави чи в чому існує загроза інтересам держави і ця заява є підставою для порушення справи в суді.

Крім того, згідно ст. 36-1 Закону України «Про прокуратуру» представництво прокуратурою інтересів держави в суді полягає у здійсненні прокурорами від імені держави процесуальних та інших дій, спрямованих на захист у суді інтересів держави у випадках, передбачених законом.

Також не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що прокурор пропустив строк позовної давності і, звертаючись до суду з даним позовом, не обґрунтував поважність причин пропуску Головним управлінням Держземагенства у Київській області, в інтересах якого подано позов, строку, встановленого для звернення до суду положеннями ст. 257 ЦК України. Тому є наявними підстави для застосування до заявлених ним позовних вимог наслідки пропуску строків позовної давності, передбачені ч. 4 ст. 267 ЦК України, виходячи з наступного.

Як убачається з матеріалів справи, відповідачі в суді першої інстанції не подавали заяв про застосування позовної давності.

За змістом частин третьої, четвертої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Відповідно до частини першої статті 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції інстанції при розгляді справи здійснює перевірку і оцінку фактичних обставин справи та їх юридичну кваліфікацію в межах доводів апеляційної скарги, які вже були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Нові матеріально-правові вимоги, які не були предметом розгляду в суді першої інстанції, не приймаються та не розглядаються судом апеляційної інстанції. Той факт, що сторона не брала участі у розгляді справи судом першої інстанції у випадках, передбачених законом, може бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції, а не для вирішення апеляційним судом її заяви про застосування позовної давності.

Оскільки стаття 267 ЦК України є нормою матеріального права, суд апеляційної інстанції не вправі розглядати заяву про застосування строків позовної давності.

Даний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 30 вересня 2015 року у справі № 6-780цс15, який відповідно до вимог ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права, та має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, які відповідають обставинам справи, суд повно і всебічно з'ясував обставини, що мають значення для справи, рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасовано з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

ухвалила:

Апеляційну скаргу Козинцівської сільської ради Бородянського району Київської області відхилити.

Рішення Бородянського районного суду Київської області від 22 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді