Номер провадження: 22-ц/785/4418/16
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Панасенков В. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.08.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - судді Панасенкова В.О.

суддів: Драгомерецького М.М.

ОСОБА_2,

при секретарі: Томашевській В.К.,

за участю: представника прокуратури Одеської області ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4, що діє в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18 квітня 2016 року за позовом ОСОБА_4, що діє в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, до ОСОБА_7, ОСОБА_8, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, ОСОБА_9, Комунальне підприємство «Житлово-комунальній сервіс «Порто-Франківський», Служба у справах дітей Одеської обласної держаної адміністрації, за участю Одеської місцевої прокуратури №3 прокуратури Одеської області, про визнання недійсним договору піднайму житлового приміщення та визнання за малолітніми дітьми права користування житлом на правах членів сімї,

в с т а н о в и л а:

12 січня 2015 року ОСОБА_4, що діє в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, звернувся до суду з вказаним позовом, обґрунтовуючи вимоги тим, що в 2013 році йому стало відомо, що його колишня дружина ОСОБА_9 з 1987 року проживає у ІНФОРМАЦІЯ_2, власниками якої є відповідачі ОСОБА_7, ОСОБА_8 Від шлюбу з ОСОБА_9 вони мають малолітніх дітей ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1. Оскільки ОСОБА_9 постійно проживала у квартирі за вказаною адресою у якості члена сімї власників житла з 1987 року, тому малолітні діти зареєстровані автоматично за вказаною адресою одразу після народження. Однак 25 січня 2012 року відповідач ОСОБА_7 перереєстрував дітей за договором піднайму житлового приміщення. Він вважає, що договір піднайму житлового приміщення є недійсним, оскільки укладений без його згоди як законного представника дітей, та без згоди органів опіки та піклування у звязку з тим, що зменшився обсяг права користування дітьми житлом, договір піднайму не був зареєстрований в житлово-комунальній організації, по даному договору малолітні діти позбавляються права користування житлом в порівнянні з тим правом, що мали при народженні коли були зареєстровані у вказаному житловому приміщенні у якості членів сімї власника. Договір піднайму житла є оплатним договором, тому він погіршує матеріальне становище малолітніх дітей. Оскільки малолітнім дітям погіршено право користування житловим приміщення, то на його думку, малолітні змушені проживати у невідомому місце. Наслідком визнання договору піднайму житлового приміщення недійсним буде двостороння реституція повернення сторін правочину у первісний стан.

Посилаючись на ці обставини та на ст. ст. 31, 25, 203, 215, 224, 242, 828 ЦК України, ст. ст. 91, 94 ЖК УРСР, ст. ст. 3, 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», ст. ст. 15, 18 Закону України «Про охорону дитинства», позивач ОСОБА_4, що діє в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, просив суд визнати договір піднайму житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 від 25 січня 2012 року недійним та визнати законне право малолітніх дітей ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, на постійне проживання та користування житлом за вказаною адресою на правах членів сімї (т.1, а.с. 1-5).

Відповідачі ОСОБА_7, ОСОБА_8 та третя особа ОСОБА_9 в судове засідання не зявилися, але надали письмові пояснення, у яких проти позову заперечували й зазначали, що ОСОБА_9 та позивач ОСОБА_4 перебували у шлюбі з 15 травня 2009 року, 16 серпня 2010 року у них народились діти ОСОБА_5, ОСОБА_6 Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 24 січня 2013 року шлюб між ними розірваний. Після припинення шлюбних відносин між колишнім подружжям виникли спори щодо сплати аліментів на утримання дітей на підставі договору про сплату аліментів від 14 жовтня 2011 року, визначення місця проживання дітей та оспорювання батьківства. Посилання позивача на те, що після народження ОСОБА_9 зареєструвала дітей за адресою: АДРЕСА_1, а власник ОСОБА_7 перереєстрував їх у якості піднаймачів є неправдою. Як матір ОСОБА_9, так і діти дочка ОСОБА_10 та син ОСОБА_11 з дня народження були зареєстровані за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3. 19 січня 2012 року за заявою ОСОБА_9 вона разом з дітьми була знята з реєстраційного обліку за місцем проживання: ІНФОРМАЦІЯ_3 в м. Одесу. Постановою Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 27 травня 2014 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_4 до Комунального підприємства Первомайської міської ради «Затишок», Управління державної міграційної служби України у Миколаївської області про визнання дій про зняття з реєстраційного обліку та зобовязання поновити реєстрацію, у задоволенні позову відмовлено. 25 січня 2012 року був укладений договір піднайму житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1, власниками якого є ОСОБА_7, ОСОБА_8, яким надано право користування ОСОБА_9 та малолітнім дітям ОСОБА_5, ОСОБА_6, договір зареєстрований в КП «ЖКС «Порто-Франковський», є безоплатним, спору між сторонами по договору не існує. ОСОБА_9 та малолітні діти ОСОБА_5, ОСОБА_6, зареєстровані в ІНФОРМАЦІЯ_4, у якості піднаймачів, їх реєстрація за вказаною адресою проведена вперше й статус не змінювався. В даному випадку ОСОБА_9 та малолітні діти ОСОБА_5, ОСОБА_6, не набули право користування житловим приміщенням, тому згоди органу опіки та піклування на проведення реєстрації дітей не вимагалась. З цих підстав відповідачі ОСОБА_7, ОСОБА_8 та третя особа ОСОБА_9 просили суд у задоволенні позову відмовити (т.1, а.с. 78-81).

Представник третьої особи ОСОБА_6 ОСОБА_12, в судовому засіданні проти позову заперечувала з викладених вище підстав.

Представники третіх осіб, КП «ЖКС «Порто-Франківський» та Служби у справах дітей Одеської обласної держаної адміністрації в судове засідання не зявились.

Представник Одеської місцевої прокуратури № 3 прокуратури Одеської області ОСОБА_13, проти позову заперечувала й вважала, що права та інтереси малолітніх дітей у даному випадку не порушені.

Рішенням суду першої інстанції у задоволенні позову ОСОБА_4, що діє в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_5, ОСОБА_6, відмовлено (т.2, а.с. 148-150).

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_4, що діє в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_5, ОСОБА_6, просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове про задоволення позову у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, а саме, на його думку, судом не враховано, що в судовому засіданні доведено, що договір піднайму житлового приміщення від 25 січня 2012 року укладений без його згоди та згоди органу опіки та піклування та порушує права малолітніх дітей, тому є недійсним й суд безпідставно позбавив малолітніх дітей права на належний судовий захист (т. 2, а.с. 161-165).

Сторони у справі та треті особи в судове засідання не з'являлися, викликалися в суд належним чином, про що свідчать рекомендовані поштові повідомлення про вручення «Судової повістки».

За змістом ст. ст. 11, 27 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми процесуальними правами на власний розсуд.

Тому у відповідності до ч. 2 ст. 305 ЦПК України у даному випадку їх неявка в суд не перешкоджає розглядові справи і не порушує право на доступ до суду апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_4, що діє в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_5, ОСОБА_6, пояснення на апеляцію представника прокуратури Одеської області ОСОБА_3, яка просила апеляційну скаргу відхилити, рішення суду залишити без змін, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах позовних вимог та доводів апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивача задоволенню не підлягає, оскільки рішення суду першої інстанції постановлено з дотриманням норм процесуального та матеріального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Згідно ст. 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що відповідачам ОСОБА_7, ОСОБА_8 на праві спільної часткової власності належить квартира АДРЕСА_2 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 04 серпня 1995 року, свідоцтв про право на спадщину від 10 березня 2006 року, свідоцтва про право власності від 10 березня 2006 року (т.1, а.с. 176, 223-224, т.2, а.с. 128-136).

Позивач ОСОБА_4 та третя особа ОСОБА_9 перебували у шлюбі з 15 травня 2009 року, 16 серпня 2010 року у них народились діти ОСОБА_5, ОСОБА_6 (т.1, а.с. 7,8). Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 24 січня 2013 року шлюб між ними розірваний (т.1, а.с. 6зв.).

Після припинення шлюбних відносин діти залишились проживати з матірю ОСОБА_9, між колишніми подружжя виникли спори щодо сплати аліментів на утримання дітей на підставі нотаріально посвідченого договору про сплату аліментів від 14 жовтня 2011 року, визначення місця проживання дітей та оспорювання батьківства, про що свідчать копії судових рішень та позовних заяв (т.1, а.с. 82-111).

Третя особа ОСОБА_9, та діти дочка ОСОБА_10 і син ОСОБА_11 з народження були зареєстровані за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3.

19 січня 2012 року за заявою ОСОБА_9 вона разом з дітьми була знята з реєстраційного обліку за місцем проживання: ІНФОРМАЦІЯ_3 в м. Одесу.

Вказані обставини підтверджуються постановою Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 27 травня 2014 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_4 до Комунального підприємства Первомайської міської ради «Затишок», Управління Державної міграційної служби України у Миколаївської області про визнання дій про зняття з реєстраційного обліку та зобовязання поновити реєстрацію, якою у задоволенні позову відмовлено (т.1, а.с. 107-110).

Відповідно до ст. 91 ЖК УРСР наймач жилого приміщення вправі за згодою членів сім'ї, які проживають разом з ним, і за згодою наймодавця здавати в піднайом жиле приміщення у випадках і в порядку, встановлюваних цим Кодексом.

Наймач може здати в піднайом частину жилого приміщення, а в разі тимчасового виїзду - все приміщення. Жиле приміщення здається в піднайом без зазначення строку або на визначений строк, у тому числі на період збереження цього приміщення за тимчасово відсутнім наймачем.

Для здачі в піднайом жилого приміщення у квартирі, в якій проживає два або більше наймачі, потрібна також згода цих наймачів та членів їх сімей, за винятком випадків здачі жилого приміщення в піднайом у зв'язку з тимчасовим виїздом всієї сім'ї.

Договір піднайму укладається в письмової формі з наступною реєстрацією у житлово-експлуатаційній організації.

Згідно зі ст. ст. 98, 99 ЖК УРСР наймач жилого приміщення та члени його сім'ї, які проживають разом з ним, можуть за взаємною згодою дозволити тимчасове проживання в жилому приміщенні, що є в їх користуванні, інших осіб без стягнення плати за користування приміщенням (тимчасових жильців), в тому числі опікуна чи піклувальника, який не є членом сім'ї наймача. піднаймачі і тимчасові жильці самостійного права на займане жиле приміщення не набувають незалежно від тривалості проживання. У разі припинення дії договору найму жилого приміщення одночасно припиняється і дія договору піднайму. Тимчасові жильці на вимогу наймача або членів сім'ї, які проживають разом з ним, зобов'язані негайно звільнити приміщення, а в разі відмовлення - підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Піднаймачі і тимчасові жильці самостійного права на займане жиле приміщення не набувають незалежно від тривалості проживання.

25 січня 2012 року третя особа ОСОБА_9 та малолітні діти ОСОБА_5, ОСОБА_6, були зареєстровані в ІНФОРМАЦІЯ_4, у якості піднаймачів, за згодою відповідального власника ОСОБА_7, їх реєстрація за вказаною адресою проведена вперше й статус не змінювався, що підтверджується поквартирною карткою (форма А) зареєстрованих за адресою спірної квартири (т.1, а.с. 216,217) та довідками про склад сімї та реєстрації Дільниці №7 КП ЖКС «Порто-Франківський» за 2012, 2013 роки (т.1, а.с. 10, т.2, а.с. 117-118).

В матеріалах справи відсутній договір піднайму житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1, укладений 25 січня 2012 року у письмовій формі між ОСОБА_14 та ОСОБА_9, у Дільниці №7 КП ЖКС «Порто-Франківський» договір піднайму не реєструвався, що підтверджується довідкою дільниці №7 від 22 січня 2016 року (т.2, а.с. 17).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що позивачем ОСОБА_4 не доведено, що відповідачами або третьою особою не укладено договір, що мав предметом відмову від майнових прав малолітніх дітей позивача. Відповідач ОСОБА_14 є власником житла, а за законом право на укладання договору піднайму має наймач. Наявність відомостей у поквартирній картці щодо третьої особи ОСОБА_9 та малолітніх дітей свідчить виключно про вчинення певного адміністративного акту внесення працівником паспортної служби відомостей про їх реєстрацію за адресою спірної квартири у якості піднаймачів. Законних підстав для визнання договору піднайму житлового приміщення та проведення двосторонньої реституції немає.

Посилання позивача ОСОБА_4, що діє в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_5, ОСОБА_6, в апеляційній скарзі на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним, оскільки судом не враховано, що в судовому засіданні доведено, що договір піднайму житлового приміщення від 25 січня 2012 року укладений без його згоди та згоди органу опіки та піклування та порушує права малолітніх дітей, тому є недійсним й суд безпідставно позбавив малолітніх дітей права на належний судовий захист, не приймається до уваги за таких підстав.

За змістом статей 15, 16 ЦК України особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду.

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені в ч. 2 ст. 16 ЦК України.

Відповідно до ст. 3 Конвенції «Про права дитини», ратифікованої Постановою Верховної ОСОБА_2 України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно ч. 1 ст. 7 Сімейного Кодексу України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною ОСОБА_2 України.

Статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» та ст.17 Закону України «Про охорону дитинства» держава охороняє і захищає права та інтереси дітей при вчиненні правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустимо зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей. Для здійснення правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, потрібна попередня згода органу опіки та піклування.

Частиною 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла.

Відповідно до ч. 2 ст. 177 Сімейного Кодексу України, батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки та піклування вчиняти правочини щодо її майнових прав, зокрема: укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, в тому числі договори щодо поділу або обміну житлового будинку, квартири, відмовлятися від майнових прав дитини.

Згідно до ч. 6 ст.203 ЦК України, правочин, що вчиняється батьками, не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Недодержання цієї вимоги на момент вчинення правочину є підставою для визнання його недійсним, відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України.

Відповідно до ст. 224 ЦК України, угода укладена без дозволу органів опіки та піклування є нікчемною.

Відповідно до ч. 1 ст. 156 Житлового Кодексу Української РСР, члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником. Таким чином, дитина, що проживає в будинку, має щодо нього певне майнове право - право користуватися житловим будинком.

Відповідно до ч. 3 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи у віці до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків.

За правилами чч. 1 та 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 13, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Відповідно до положень пунктів 1, 2, та 7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», При розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи.

Судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обовязковість яких надана Верховною ОСОБА_2 України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.

Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України).

Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.

За змістом статті 216 ЦК та виходячи із загальних засад цивільного законодавства суд може застосувати з власної ініціативи реституцію як наслідок недійсності оспорюваного правочину. Інші наслідки недійсності оспорюваного правочину (відшкодування збитків, моральної шкоди тощо) суд застосовує відповідно до статті 11 ЦПК.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частинами 3, 4 ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Статтею 179 ЦПК України встановлено, що предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до ч. 1 ст. 64 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач ОСОБА_4 що діє в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_5, ОСОБА_6, стверджував, що його колишня дружина ОСОБА_9 з 1987 року проживає у ІНФОРМАЦІЯ_2, власниками якої є відповідачі ОСОБА_7, ОСОБА_8 Від шлюбу з ОСОБА_9 вони мають малолітніх дітей ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1. Оскільки ОСОБА_9 постійно проживала у квартирі за вказаною адресою у якості члена сімї власників житла з 1987 року, то й малолітні діти зареєстровані автоматично за вказаною адресою одразу після народження. Однак 25 січня 2012 року відповідач ОСОБА_7 перереєстрував дітей за договором піднайму житлового приміщення.

Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного процесу позивач був зобовязаний довести в судовому засіданні обставини, на які посилався як на підставу своїх вимог, а саме, вищевказані обставини, які є предметом доказування у справі. Однак в суді першої інстанції він не надав належних доказів у підтвердження підстав позову, тому ці обставини є не доведеними. До апеляційної скарги позивачем також не надано доказів, які спростовують висновки суду першої інстанції.

Судом першої інстанції з достовірністю встановлено, що третя особа ОСОБА_9, і діти дочка ОСОБА_10 та син ОСОБА_11 з дня народження були зареєстровані за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3. 19 січня 2012 року за заявою ОСОБА_9 вона разом з дітьми була знята з реєстраційного обліку за місцем проживання: ІНФОРМАЦІЯ_3 в м. Одесу. 25 січня 2012 року третя особа ОСОБА_9 та малолітні діти ОСОБА_5, ОСОБА_6, були зареєстровані в ІНФОРМАЦІЯ_4, у якості піднаймачів, за згодою відповідального власника ОСОБА_7, їх реєстрація за вказаною адресою проведена вперше й статус не змінювався.

За таких обставин, суд першої інстанції правильно виходив з того, що з дня народження малолітні діти ОСОБА_5, ОСОБА_6 не були членами сімї власників житлового приміщення, при проведенні реєстрації дітей позивача вперше за адресою спірної квартири у якості піднаймачів вони не набули права користування житловим приміщенням й не були порушені їх права і законні інтереси, які потребують захисту органом опіки та піклування.

В даному випадку сам по собі факт відсутності згоди позивача, як законного представника малолітніх дітей на їх реєстрацію за адресою спірної квартири у якості піднаймачів, не може служити підставою для визнання недійсним договору піднайму житлового приміщення та визнання за малолітніми дітьми права користування житлом на правах членів сімї як наслідку застосування реституції.

За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 3 ЦПК України).

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. А також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або держави та суспільні інтереси (ст. ст. 45, 46 ЦПК України).

У абзаці 2 п. 11 постанови № 14 Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року Верховний Суд України розяснив, що, оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Таким чином, суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або ос порені права, свободи та інтереси цих осіб, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Аналізуючи зазначені норми права, розяснення Пленуму Верховного Суду України, зясовуючи вказані обставини та оцінюючи наявні у справі докази, колегія суддів вважає, що позивачем ОСОБА_4 в судовому засіданні не доведено, що співвласники спірної квартири, відповідачі ОСОБА_14, ОСОБА_8 порушують права та законні інтереси малолітніх дітей, тому у відповідності до ст. ст. 15, 16 ЦК України ці вимоги не підлягають захисту судом.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 03 вересня 2014 року у справі №6-84цс14, яка у відповідності до ч. 1 ст. 360-1 ЦПК України є обовязковою для всіх судів України.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції всебічно та повно з'ясував обставини, що мають значення для правильного вирішення спору, дослідив в судовому засіданні усі докази, які є у справі, з урахуванням їх переконливості, належності і допустимості, дав їм правильну оцінку та з правильно виходив з того, що є законні підстави для відмови у задоволенні позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК Украйни під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Інших правових доводів апеляційні скарги не містять.

Таким чином, наведені в апеляційних скаргах доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.

Отже, законних підстав для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення про задоволення позову у повному обсязі немає.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч. 1 п. 1, 308, 313, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4, що діє в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, відхилити, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної силу з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з моменту набрання законної сили ухвалою.

Судді апеляційного суду Одеської області: В.О. Панасенков

ОСОБА_15

ОСОБА_2