Справа № 308/4986/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

11 січня 2016 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області

у складі : головуючого - судді Мацунича М.В.

суддів : Куштана Б.П., Панька В.Ф.

з участю секретаря : Дашковської С.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгород цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1, яка також на підставі довіреності представляє ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 і ОСОБА_5 на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 30 жовтня 2015 року за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_1, ОСОБА_4 і ОСОБА_5 до ОСОБА_6 і ОСОБА_7 де третіми особами без самостійних вимог є : Ужгородська міська рада, Комунальне підприємство "Житловий ремонтно-експлуатаційний район № 4", Комунальне підприємство "Виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства м. Ужгорода" та Державна архітектурно-будівельна інспекція у Закарпатській області про усунення перешкод у користуванні підвальним приміщенням, -

у с т а н о в и л а :

У лютому 2006 року ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_1, і ОСОБА_4, звернулись в суд із вищезазначеним позовом, та як на підставу своїх вимог посилались на те, що являються співвласниками квартири № 1 у будинку АДРЕСА_1, загальною площею 25,6 м.кв. на підставі Свідоцтва про право власності від 06.08.1993 року. До будинку відносяться допоміжні приміщення, а саме комора у підвальному приміщенні, площею 16,5 м.кв., яка перебуває у спільному користуванні з власниками квартири № 2 цього будинку. Проте, співвласники квартири № 2 ОСОБА_8 і ОСОБА_7 самовільно зайняли підвальне приміщення, закривши таке на навісний замок і не надають їм можливості користуватись таким, хоча таке перебуває у загальному користуванні мешканців обох, квартир. Виходячи з наведеного і просили задовольнити позовні вимоги.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 30 жовтня 2015 року, відмовлено позивачам у задоволенні позовних вимог.

Заперечуючи рішення суду, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_1, і ОСОБА_4, подали апеляційну скаргу в якій просять апеляційну інстанцію скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, про задоволення позовних вимог. При цьому посилаються на те, що рішення суду є неправосудним, оскільки суд дійшов до таких висновків помилково та в супереч матеріалів справи. Такі дії суду призвели до неправильного застосування вимог норм матеріального права та порушення норм процесуального законодавства.

У судовому засіданні апеляційної інстанції позивачка ОСОБА_1, яка також на підставі довіреності представляє ОСОБА_4, ОСОБА_2 і ОСОБА_4, та позивач ОСОБА_3, підтримали, доводи апеляційної скарги й просили задоволити таку, оскільки рішення суду є незаконним.

Представник відповідача ОСОБА_7 в особі адвоката Петрик В.В. заперечив, вимоги скарги, так-як підвальне приміщення не перебуває у спільному користуванні співвласників квартир. За цих обставин, вважає вимоги скарги, безпідставними.

Інші сторони в судове засідання не з'явились, але повідомлені про час та місце судового засідання належним чином, та заяв про відкладення розгляду справи не подавали суду. А звідси, виходячи з вимог ч. 2 ст. 305 ЦПК України та зважуючи на приписи ст. 303-1 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглядати скаргу в їх та відповідача відсутності.

Колегія суддів, приймаючи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, пояснення сторін, які беруть участь у справі та обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування норм матеріального й процесуального права при винесенні оспорюваного судового рішення, знаходить апеляційну скаргу такою, що підлягає задоволенню за наступних підстав.

Відповідно до вимог статей 212 -214 ЦПК України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним рішення є тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й, всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, а висновки суду про встановлені обставини й правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності й підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Відхиляючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов до висновку із приводу того, що підвальне приміщення не належить до допоміжних приміщень будинку для побутового обслуговування мешканців будинку.

Проте вищезазначеним вимогам закону ухвалене в справі рішення суду не відповідає, через неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи та порушення й неправильне застосування норм матеріального й процесуального права. Та через це таке підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог.

Відповідно до положень статей 55, 124 Конституції України та ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. А здійснюючи правосуддя, суд захищає, права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси в спосіб, визначений законами України, і ст. 4 ЦПК України.

У силу вимог ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності. А звідси, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. А ч. 3 ст. 60 ЦПК України передбачено, що доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі, і щодо яких у сторін виникає спір.

Як зазначено в п. 4 ч. 2 ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів може бути: відновлення становища, яке існувало до порушення.

Відповідно до Технічного паспорту на будинок АДРЕСА_1 станом на 09.04.1988 року, такий складається із двох квартир. Як в експлікації, так і в плані до неї поверхів будівлі під літерою "А" значиться в підвальному приміщенні комора, загальною площею 16,5 кв.м., Т.3., а.с. 84-89, 90, 91, 92-93.

З матеріалів справи вбачається, що позивачі та відповідачі, являються співвласниками квартир №1 і №2 в будинку АДРЕСА_1.

Так, позивачам на праві спільної сумісної власності належить квартира № 1 в будинку АДРЕСА_1, загальною площею 25,6 кв.м., що стверджується Свідоцтвом про право власності на житло від 06.08.1993 року. Квартира приватизована, згідно розпорядження від 06.08.1993 року за № 68, Т.3., а.с. 76, 77. З технічної характеристики квартири не вбачається, що спірне підвальне приміщення відноситься до даної квартири, та перебуває у приватній власності позивачів.

Також, згідно Свідоцтва про право власності на житло від 23.02.1994 року квартира № 2 в будинку АДРЕСА_1 на праві приватної власності належить ОСОБА_8, загальною площею 74,34 кв.м.. Квартира приватизована, згідно розпорядження від 23.02.1994 року за № 2-ж, Т.3., а.с. 70, 71. З технічної характеристики квартири не вбачається, що спірне підвальне приміщення відноситься до даної квартири, та перебуває у приватній власності ОСОБА_8.

Як убачається з Договору дарування від 09.08.2005 року, зареєстрованого в реєстрі за № 1-1556 Першої Ужгородської державної нотаріальної контори, ОСОБА_8 подарувала ОСОБА_7 1/2 частину квартири № 2 в будинку АДРЕСА_1, Т.3., а.с. 65-68. Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 8192265 від 30.08.2005 року стверджено, що ОСОБА_7 на праві спільної часткової власності належить 1/2 частина квартири № 2 в будинку АДРЕСА_1, Т.3., а.с. 69.

Свідоцтвом про смерть від 14.06.2012 року стверджено, що ОСОБА_8 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року, Т.3., а.с. 27.

Відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за законом від 25.02.2013 року, зареєстрованого в реєстрі за № 190 приватного нотаріуса Ужгородського міського нотаріального округу - ОСОБА_10, спадкоємець ОСОБА_6 являється власником 1/2 частина квартири № 2 в будинку АДРЕСА_1, яка належала спадкодавцю ОСОБА_8, Т.3., а.с. 145-147. А витягом із Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за № 746278 від 25.02.2013 року стверджено, що ОСОБА_6 на праві спільної часткової власності належить 1/2 частина квартири № 2 в будинку АДРЕСА_1 Т.3., а.с. 148-149.

Згідно довідки № 737 від 08.02.94р. КП "ЖРЕР № 4" про склад сім'ї наймача та займані ними приміщення, встановлено, що за ОСОБА_8 і ОСОБА_7 не закріплена комора, що розташована у підвалі (цокольному поверхові), Т.2., а.с. 174, 171, 173.

Довідкою № 5647 від 13.10.2005 року КП "ЖРЕР № 4" стверджено, що комора у підвальному приміщенні, площею 16,5 кв.м. знаходиться у спільному користуванні квартир № 1 і № 2 будинку АДРЕСА_1, Т.3., а.с. 82.

Як зазначено в абзаці 2 пункту 2.1 розділу 2 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна (Затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 24.05.2001 р. N 127) - багатоквартирний житловий будинок - житловий будинок, до складу якого входить більше ніж одна квартира.

В абзаці 1 ст. 1 ЗУ "Про приватизацію державного житлового фонду" (у редакції на час приватизації квартир) зазначено, що приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків) та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. А п. 2 ст. 10 цього Закону передбачає, що власники квартир багатоквартирних будинків є співвласниками допоміжних приміщень будинку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов'язані брати участь у загальних витратах, пов'язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку. Допоміжні приміщення (кладовки, сараї і т. ін.) передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають.

Виходячи зі змісту вимог даних норм у сукупності з наведеними вище обставинами, апеляційний суд, дійшов висновку з приводу того, що комора у підвальному приміщенні, площею 16,5 кв.м., житлового будинку АДРЕСА_1 не відчужувалась у власність мешканців квартири № 1 або № 2 внаслідок приватизації останніх. А звідси, така як допоміжне приміщення будинку перебуває у спільній сумісній власності, усіх власників зазначених квартир.

Така ж вимога міститься і в ч. 2 ст. 382 ЦК України (у редакції на час спору), яка зазначає, що власникам квартири у двоквартирному житловому будинку належать на праві спільної сумісної власності приміщення загального користування, яке обслуговує більше однієї квартири, а також споруди, будівлі, які призначені для забезпечення потреб усіх власників квартир, а також власників нежитлових приміщень, які розташовані у житловому будинку.

Таким чином, набуте громадянами право на квартири державного житлового фонду та належні до них допоміжні приміщення є непорушним (ст. 41 Конституції України), забезпечується державою і захищається судом (ст. 55 Конституції України).

А як передбачено частинами 1 і 2 ст. 369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників.

Здійснюючи позивачам як співвласникам комори у підвальному приміщенні перешкоди в користуванні такою, шляхом замикання вхідних дверей, відповідачі порушили наведені норми права, що призвело до порушення прав спільної сумісної власності, позивачів.

За правилами ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Зважуючи на те, що відповідачі неправомірно, одноособово користуються коморою у підвальному приміщенні, яка на праві спільної сумісної власності належить усім власникам квартир у будинку. То позивачі як співвласники такої, мають право вимагати від відповідачів усунення їм перешкод у здійсненні ними права володіння, і користування спільним сумісним майном у спосіб відновлення становища, яке існувало до порушення, тобто, не чинення перепон у користуванні підвальним приміщення (коморою).

Враховуючи наведені обставини, які вказують на підставність позовних вимог з огляду на вимоги ч. 1 ст. 309 ЦПК України, колегія суддів дійшла до думки, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог.

Згідно вимог ст. 88 ЦПК України на користь позивачів підлягає стягненню з ОСОБА_6 і ОСОБА_7 по 276,50 гривень із кожного, судових витрат, Т.3., а.с. 239-243.

Зважуючи на вищезазначене та керуючись вимогами статей 10, 11, 60, 212, 309, 314, 316 і 319 ЦПК України, апеляційний суд, -

р і ш и в :

апеляційну скаргу ОСОБА_1, яка також на підставі довіреності представляє ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 і ОСОБА_5, задоволити.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 30 жовтня 2015 року скасувати та ухвалити в справі нове рішення суду про задоволення позову.

ОСОБА_6 і ОСОБА_7 усунути перешкоди ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_1, ОСОБА_4 і ОСОБА_5 в користуванні спільним майном у будинку АДРЕСА_1, шляхом не чинення перепон у користуванні підвальним приміщення (коморою) площею 16,5 кв.м..

Стягнути на користь ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_1, ОСОБА_4 і ОСОБА_5 з ОСОБА_6 і ОСОБА_7 по 276,50 гривень із кожного, судового збору.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня набрання ним законної сили.

Головуючий : ____________________ Судді : _____________________

_____________________