Справа №487/2541/16-ц 19.09.2016 19.09.2016 19.09.2016
Справа №487/2541/16-ц Головуючий у першій інстанції Нікітін Д.Г.
Провадження №22-ц/784/2013/16 Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Ухвала

Іменем України

19 вересня 2016 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Галущенка О.І., Самчишиної Н.В.,

з секретарем судового засідання Лептугою С.С.,

за участі:

позивача - ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_4,

відповідача - ОСОБА_5 та його представника ОСОБА_6,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_6 рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 29 липня 2016 року, ухвалене у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про стягнення аліментів на утримання дитини,

УСТАНОВИЛА:

У травні 2016 року ОСОБА_3 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_5 про стягнення аліментів на утримання дитини.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що з 12 липня 2003 року позивач ОСОБА_3 перебувала з відповідачем ОСОБА_5 в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 15 квітня 2016 року.

Від даного шлюбу сторони мають малолітню дитину - сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, який після розірвання шлюбу проживає разом з матір'ю та знаходиться на її утриманні.

Посилаючись на те, що відповідач проживає окремо від дитини, є працездатною особою і має задовільний стан здоров'я, а тому має можливість надавати грошову допомогу сину, позивач просила позов задовольнити, стягнути з ОСОБА_5 на її користь аліменти на утримання малолітньої дитини ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі 1/4 частки від усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 16 травня 2016 року і до досягнення дитиною повноліття.

Відповідач ОСОБА_5, в особі свого представника ОСОБА_6, в своїх письмових запереченнях зазначав, що не заперечує проти стягнення з нього аліментів на утримання сина, але розмір аліментів у вигляді 1/4 частки від усіх видів його заробітку (доходів) вважає занадто високим, та таким, що поставить його та залежних від нього осіб у скрутне матеріальне становище, оскільки на його утриманні знаходяться ще його батьки - пенсіонери, з якими він спільно проживає.

Рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 29 липня 2016 року позовні вимоги задоволено у повному обсязі. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 1/4 частки від усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 16 травня 2016 року і до досягнення дитиною повноліття.

В апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_6, посилаючись на необґрунтованість судового рішення, невірне встановлення обставин, які мають значення для вирішення справи та порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_3 частково, стягнувши з відповідача на користь позивача аліменти на утримання дитини у розмірі 1/6 частки від усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно.

Переглядаючи рішення в межах оскарження, передбачених ст.303 ЦПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з таких підстав.

Так, задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції вважав, що ОСОБА_5 зобов'язаний утримувати свою малолітню дитину та відповідно до вимог ст.183 СК України визначив спосіб стягнення аліментів на її утримання у відповідній частці від його заробітку (доходу).

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області погоджується з таким висновком, з огляду на наступне.

Із матеріалів справи вбачається та районним судом встановлено, що ОСОБА_3 і ОСОБА_5 є батьками ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.9).

Рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 15 квітня 2016 року, що набрало законної сили 26 квітня 2016 року, шлюб між сторонами розірвано (а.с.10).

Відповідно до довідки Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Суднобудівник-2» від 30 березня 2016 року, малолітня дитина - ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, проживає разом з матір'ю (а.с.8).

Як слідує зі змісту позовної заяви, апеляційної скарги та пояснень сторін в судовому засіданні апеляційної інстанції, відповідач є працездатною особою, працює, отримує доход та має задовільний стан здоров'я (протилежного судом не встановлено та будь-яких інших доказів до суду, які б спростовували вищезазначене не надано).

При цьому, сторони не досягли згоди щодо способу виконання обов'язку батьком по утриманню дитини, про що свідчить вже саме пред'явлення позову, а тому суд зобов'язаний врегулювати спір і визначити розмір аліментів, за наявності у відповідача постійного доходу, у частці від його заробітку (доходу).

Так, Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до ст.18 Конвенції ООН про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Частинами 2,3 ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року (з наступними змінами та доповненнями), передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків.

Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Відповідно до положень ст.180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

За приписами ч.3 ст.181 СК України та ст.182 СК України аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька або в твердій грошовій сумі і виплачуються щомісячно. При визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

Отже, не викликає заперечень висновок районного суду про необхідність покладення на відповідача обов'язку по сплаті аліментів на утримання малолітнього сина ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1. Як і не заперечували цього відповідач та його представник в судовому засіданні апеляційної інстанції.

Зазначаючи, що стягнення аліментів на утримання дитини у розмірі 1/4 частки від усіх видів його заробітку (доходу) є зависоким, відповідач посилався на те, що районний суд не врахував його матеріальне становище та те, що на його утримані перебувають непрацездатні батьки, з якими він спільно проживає, та які отримують пенсію.

Як на підтвердження своїх доводів, ОСОБА_5 посилався на довідку Управління Пенсійного Фонду України в Центральному районі міста Миколаєва від 26 липня 2016 року, відповідно до якої батько відповідача - ОСОБА_9 знаходиться на обліку в Управлінні Пенсійного Фонду України в Центральному районі та отримує пенсію за віком за списком №2 у розмірі 1 363 грн. 99 коп.(а.с.35) та на довідку Управління Пенсійного Фонду України в Центральному районі міста Миколаєва від 27 липня 2016 року, відповідно до якої мати відповідача - ОСОБА_10 знаходиться на обліку в Управлінні Пенсійного Фонду України в Центральному районі та отримує пенсію по інвалідності внаслідок загального захворювання інвалідам ІІІ групи у розмірі 1 130 грн. (а.с.34).

Отже, твердження відповідача про те, що при визначенні розміру аліментів судом не враховано те, що на його утриманні знаходяться непрацездатні батьки, на увагу колегії суддів не заслуговують, оскільки той факт, що ОСОБА_5 піклується про своїх батьків, не може бути достатньою підставою для визначення аліментів в розмірі 1/6 частки від усіх видів заробітку (доходу) на дитину, так як батьки отримують державну пенсію.

При цьому, окрім вищевказаних довідок, жодних доказів на підтвердження свого скрутного матеріального становища, яке перешкоджає йому сплачувати аліменти на утримання дитини у визначеному районним судом розмірі відповідач, а ні в суді першої інстанції, а ні в суді апеляційної інстанції, не надав, хоча відповідно до ст.60 ЦПК України то є його обов'язком.

За такого, колегія суддів вважає, що відповідачем не надано доказів на підтвердження того, що він має інші зобов'язання матеріального характеру, що перешкоджають у сплаті аліментів та останній не зазначив інших обставин, що перешкоджали б йому щомісячно проводити сплату аліментів на утримання сина відповідно до рішення суду.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що районний суд не врахував всіх обставин, які повинні враховуватися судом при визначенні розміру аліментів, є безпідставними. Доказів існування обставин, які б спростовували правильність висновків суду першої інстанції щодо визначення розміру аліментів, у матеріалах справи не має.

Доводи апеляційної скарги про те, що пояснення ОСОБА_5 по справі не можуть бути прийняті як докази по справі, так як враховуючи положення ст.ст.58,59 ЦПК України про належність та допустимість доказів, а також положення ст.57 ЦПК України про те, що доказом у справі є пояснення сторін, третіх осіб та їх представників, допитаних як свідків, а пояснення відповідача в даному випадку, отримані не за процедурою допиту свідків (ст.184 ЦПК України), тому не можуть використовуватися як засіб доказування, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки вказане не спростовує висновків районного суду, не може слугувати скасуванню судового рішення та не впливає на обсяг прав та обов'язків відповідача щодо утримання дитини.

Враховуючи законний обов'язок відповідача щодо утримання неповнолітньої дитини - сина ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що останній зобов'язаний приймати участь в утриманні сина, який проживає разом з матір'ю, та обґрунтовано стягнув аліменти в розмірі 1/4 частки від усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

За таких обставин, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду, постановленого з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а наведені в апеляційній скарзі доводи висновків не спростовують, а зводяться до переоцінки доказів.

Враховуючи наведене, рішення суду є законним і обґрунтованим, а апеляційна скарга в межах її доводів, на підставі ст.308 ЦПК України, не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст.303,308,315 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_6 - відхилити, а рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 29 липня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: О.І. Галущенко

Н.В. Самчишина