АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД М. КИЄВА
Справа № 22-2193 Головуючий у 1-й інстанції - Юзькова О.Л.
Доповідач - Пікуль А.А.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 січня 2016 року. Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого Пікуль А.А.

суддів Невідомої Т.О.

ПобірченкоТ.І.

секретар Ільченко В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 6 квітня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа - ОСОБА_6, про визнання недійсними договорів,-

в с т а н о в и л а:

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 6 квітня 2015 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа - ОСОБА_6, про визнання недійсними договорів.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до постановлення незаконного та необґрунтованого рішення, просить рішення суду скасувати та постановити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді Пікуль А.А., пояснення учасників судового розгляду: позивача та його представника, які підтримали подану апеляційну скаргу та просили суд її задовольнити, представників відповідачів, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги, з'ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід відхилити з таких підстав.

При ухваленні рішення суд першої інстанції вважав встановленими наступні обставини.

18 жовтня 2007 року між ОСОБА_3, в інтересах та від імені якого діяла ОСОБА_4 на підставі довіреності від 16 жовтня 2007 року, посвідченої приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Ященко Т.В. за реєстровим №5820, та ОСОБА_5 було укладено договір позики.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за договором позики сторонами було укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_6.

Предметом даного договору сторони визначили квартиру АДРЕСА_1, яка належить позивачу на праві власності.

Згідно з п.1 договору позики позичальник ОСОБА_3 отримав у власність від ОСОБА_5 гроші в сумі 10 100 000 грн., що на момент підписання договору еквівалентно 2 000 000 доларів США, відповідно до офіційного курсу НБУ.

Як визначено п.2 договору, остаточний розрахунок щодо повернення суми позики має бути здійснено не пізніше 10 березня 2009 року, при цьому повна сума позики, що підлягає поверненню на день остаточного розрахунку має відповідати еквівалентові 2 000 000 доларів США за курсом НБУ на день передачі грошей.

В червні 2011 року ОСОБА_3 передано ОСОБА_5 грошові кошти в сумі 15 851 600 грн., що на момент передачі становило 2 000 000 доларів США за офіційним курсом НБУ. Дана обставина визнається позивачем.

Відповідно до довіреності від 16 жовтня 2007 року, на підставі якої було укладено договір позики, ОСОБА_3, надаючи відповідачу повноваження на розпорядження квартирою АДРЕСА_1, не наділив останню правом на укладання договору позики. Водночас, дія ОСОБА_3 щодо повернення позики розцінена районним судом як схвалення оспорюваного договору шляхом виконання зобов'язань за ним.

За таких обставин районний суд прийшов до висновку, що позивач прийняв угоду до виконання, тобто схвалив останню, а тому дії щодо отримання позики є правомірними в силу ч.1 ст. 241 ЦК України.

Таким чином районний суд не знайшов правових підстав для задоволення позовних вимог про визнання договору позики недійсним та вимог про стягнення грошових сум, оскільки ОСОБА_5 отримав від позивача кошти на виконання чинної угоди і сплата позивачем цих коштів є належним виконанням його зобов'язань за договором позики, стороною якого (позичальником) був саме позивач.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими при вирішенні справи, доведені.

Висновки районного суду щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин застосовані правильно.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом проведена неправильна оцінка доказів та невірно застосовані до спірних правовідносин положення цивільного законодавства, якими урегульована позика, що призвело до неправильного вирішення справи, не можуть бути прийняті судом апеляційної інстанції в якості підстав для скасування оскаржуваного рішення враховуючи наступне.

Всі висновки суду першої інстанції, мотиви, з яких суд вважав встановленою відсутність правових підстав для задоволення заявленого ОСОБА_3 позову, нормативно-правові акти, якими керувався суд при ухваленні рішення, повно та послідовно викладені у мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Обставин, які б дали суду апеляційної інстанції підстави для спростування указаних висновків суду, апеляційна скарга позивача не містить, в ході апеляційного розгляду позивач та представник також не навели таких обставин.

Викладені у апеляційній скарзі доводи позивача про те, що відповідач, ОСОБА_4, не мала права на укладення договору позики, отримали належну оцінку районного суду, який у цій частині на підставі наявних письмових доказів правильно встановив, що оскільки у червні 2011 року ОСОБА_3 передано ОСОБА_5 грошові кошти в сумі 15 851 600 грн., що на момент передачі становило 2 000 000 доларів США, такі дії позивача свідчать про схвалення ним укладеного ОСОБА_4 від його імені договору позики на цю суму. Суд правильно застосував до спірних правовідносин положення ст. 241 ЦК України.

Посилання позивача на те, що при вирішенні даної справи преюдиціальною є встановлена рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 20 липня 2015 року (набрало законної сили 26 листопада 2015 року) обставина, що суду не було надано доказів визнання або схвалення оспорюваного договору позивачем (т.5, а.с.65), відхиляються апеляційним судом з наступних підстав.

По-перше, як вже зазначено в ухвалі Апеляційного суду м. Києва від 26 листопада 2015 року, якою залишене без змін указане рішення, ця обставина не має значення для вирішення питання про правомірність дій нотаріуса по нотаріальному посвідченню договору позики (т.5, а.с.72 звор.), а тому не підлягала доказуванню у даному спорі.

По-друге, встановлений судом при розгляді іншої справи факт ненадання доказів на підтвердження обставини, яка не потребувала доказування у спорі, не може мати преюдиціального значення при розгляді іншого спору.

Крім того, факт визнання судом незаконними дій приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Куликовської Т.В. по нотаріальному посвідченню оспорюваного договору позики правового значення для вирішення даного спору не має, оскільки відповідно до вимог ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі і не потребує обов'язкового нотаріального посвідчення.

Відповідно до встановленого ст. 11 ЦПК принципу диспозитивності цивільного судочинства суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Таким чином, суд не може встановлювати наявність чи відсутність порушення права без звернення особи, поданого відповідно до вимог процесуального закону.

При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення його права, та правове обґрунтування необхідності його захисту.

У даному конкретному випадку зі змісту позовної заяви та письмових пояснень позивача убачається, що договір позики оспорюється із посиланням на його укладення без волі сторони позичальника, що є порушенням загальної умови до правочину, викладеної в ч.3 ст. 203 ЦК України.

Однак у суду немає підстав вважати, що волевиявлення позичальника на укладення оспорюваного договору було відсутнє, оскільки, по-перше: договір позики укладений у письмовій формі (т.1, а.с.24-25); пункт перший договору містить вказівку, що передача грошей була здійснена до його підписання; пункт восьмий договору містить вказівку про наявність заяви-згоди дружини позичальника, ОСОБА_6., на укладання договору позики, посвідченої нотаріально; по-друге: договір позики виконаний позичальником шляхом передачі позикодавцю суми, еквівалентної 2000000 доларів США.

З огляду на викладене доводи апеляційної скарги щодо невідповідності висновків районного суду обставинам справи та недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, суд апеляційної інстанції відхиляє як безпідставні.

Інших доводів щодо неправильності оскаржуваного рішення апеляційна скарга відповідача не містить.

Враховуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку про те, що судом першої інстанції дана належна оцінка доводам сторін у сукупності з наданими сторонами доказами, висновки суду відповідають обставинам справи, доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують їх, тому підставдля скасування оскаржуваного рішення немає.

Керуючись ст.303, 307-308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 6 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: А.А. Пікуль

Судді: Т.О. Невідома

Т.І. Побірченко