Справа №2-3853/2005 12.01.2016 12.01.2016 12.01.2016
Провадження №22-ц/784/155/16
Справа №2-3853/05 Головуючий у 1-й інстанції Андрощук В.В.
Провадження № 22ц-784/155/16 Доповідач апеляційного суду Кушнірова Т.Б.
Рішення

Іменем України

12 січня 2016 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого Кушнірової Т.Б.,

суддів: Базовкіної Т.М., Яворської Ж.М.,

із секретарем Горенко Ю.В.,

за участю:

- позивачки ОСОБА_2,

- представника позивачки ОСОБА_3,

- представників відповідачів ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 23 вересня 2005 року за позовом ОСОБА_2 до адміністрації Заводського району м. Миколаєва, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_6 про визнання права власності на самочинні будівлі,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2005 року ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до адміністрації Заводського району м. Миколаєва, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_6 про визнання права власності на самочинні будівлі.

Позивачка зазначала, що вона є власником 11/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1.

Протягом 1994-2003 років нею було самочинно збудовано 2-х поверховий житловий будинок та сарай.

Посилаючись на те що, збудовані нею будинок та господарські споруди відповідають вимогам будівельних, санітарно-епідеміологічних, архітектурних норм та правил, однак будівництво було проведено без розробки та погодження технічної документації, дозволу на початок робіт, здачі об'єкта в експлуатацію, позивачка просила визнати за нею право власності на зазначені споруди.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 23 вересня 2005 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на самочинно збудовані за адресою АДРЕСА_1 житловий будинок літ. «Ж -2», житловою площею 22,0 кв.м, загальною площею 52,8 кв.м, сарай літ «У-ІІ» розміром 1,58х1,73 м.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким в позові ОСОБА_2 відмовити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що вона підлягає задоволенню із наступних підстав.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив з наявності підстав для задоволення позову.

Проте з таким висновком суду погодитись не можна.

Як вбачається із свідоцтва на право особистої власності на домоволодіння виданого виконавчим комітетом Заводської районної ради народних депутатів 30 листопада 1992 року, ОСОБА_2 (прізвище якої після укладення шлюбу змінено на ОСОБА_2) належить 11/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1.

Вказаний житловий будинок складається із 4-х житлових будинків.

Згідно виписки із рішення виконавчого комітету Заводської районної ради народних депутатів м. Миколаєва №39 від 18 лютого 1994 року ОСОБА_2 було надано дозвіл на будівництво 2-х поверхового житлового будинку розміром (4,60х8,6х8,0х6,0х3,4х2,60) на місці літньої кухні 3, житлового будинку літ.В , які підлягали знесенню.

Згідно виписки із рішення виконавчого комітету Заводської районної ради народних депутатів м. Миколаєва №332 від 20 лютого 1996 року ОСОБА_2 також було надано дозвіл на будівництво сараю замість старого.

Копія технічного паспорту на вказаний житловий будинок, виготовленого 28 липня 2000 року, свідчить про те, що співвласниками 41/100 частини вказаного житлового будинку також є ОСОБА_11; 15/100 - ОСОБА_12; 19/100 -ОСОБА_13; 14/100 - ОСОБА_6

Наполягаючи на задоволенні позовних вимог, ОСОБА_2 посилалася на те, що самочинне будівництво нею погоджено з компетентними органами, тому є передбачені ст. 376 ЦК України підстави для визнання права власності на житловий будинок та сарай літ «У-ІІ».

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 3 ст.376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під вже збудоване нерухоме майно.

Аналіз наведеної норми свідчить про те, що критеріями самочинного будівництва є: будівництво на земельній ділянці, яка не відведена для цієї мети, будівництво, здійснене без дозволу або проекту, будівництво, здійснене з порушенням норм і правил.

В матеріалах справи відсутні докази про те, що земельна ділянка на якій розташовані самочинні будівлі і яка знаходиться в межах міста Миколаєва, є власністю позивачки або виділялася їй в користування у передбаченому законом порядку.

Натомість, ця земельна ділянка належить територіальній громаді міста.

За таких обставин вказаним рішенням порушуються права територіальної громади, яка в силу ст..83 ЗК України, є власником земельної ділянки, на якій розташовані спірні самочинно зведені будівлі.

Суд не звернув увагу на вказані обставини, і помилково вважав належним відповідачем по справі Адміністрацію Заводського району м. Миколаєва та в порушення вимог ч.1 ст.33 ЦПК України не вирішив питання про залучення до участі у справі Миколаївську міську раду, до виключної компетенції якої відповідно до ст. 10, п. 34 ч.1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування» відноситься вирішення в інтересах територіальної громади питань регулювання земельних відносин.

Крім того, згідно роз'яснень викладених в абз. 2 п. 9 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» за загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 3 Цивільного процесуального кодексу України. У зв'язку із цим звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право.

З огляду на вказане, звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво повинно мати місце при наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право.

Позивачкою не надано доказів звернення за вирішенням питання про визнання права власності на спірні споруди до належного органу місцевої ради та про відмову у розгляді цього питання або відмову у задоволенні такого звернення.

За таких обставин відсутні підстави для визнання за позивачкою права власності на самочинне зведені об'єкти, а тому позов ОСОБА_2 є безпідставним.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції не звернув належної уваги на зазначені обставини справи та вимоги матеріального права, та дійшов помилкового висновку про наявність підстав для визнання права власності на самочинно збудоване спірне нерухоме майно, що згідно з приписами ч.1 ст. 309 ЦПК України, є підставою для скасування судового рішення і ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись статтями 303, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 23 вересня 2005 року скасувати та ухвалити нове рішення.

В позові ОСОБА_2 до адміністрації Заводського району м. Миколаєва, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_6 про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді :