АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Гаращенка Д.Р.

суддів Невідомої Т.О., Пікуль А.А.

при секретарі Ільченко В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргоюОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 08 грудня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, -

ВСТАНОВИЛА:

Справа № 753/7735/15-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/17668/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Сухомлінов С.М.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Гаращенко Д.Р.
У квітні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, в якому, зі змінами, з врахуванням того, що з нею залишилася проживати дитина, просила визнати за нею право власності на земельну ділянку і на 7/10 частин квартири АДРЕСА_1. За відповідачем просила визнати право власності на 3/10 частини квартири та стягнути 215 000 грн. компенсації. Крім того просила визнати право приватної власності за відповідачем на автомобіль «Opel Vectra» і машино-місце НОМЕР_1.

ОСОБА_1 позов не визнав та звернувся до ОСОБА_2 із зустрічним позовом про поділ майна подружжя, в якому просив визнати за ним право власності на 1/2 частини кв. 106 і 1/2 частини земельної ділянки, а автомобіль «Opel Vectra» і машино-місце НОМЕР_1 залишити в його особистій приватній власності, оскільки він придбав їх за власні кошти. Крім того зазначав, що автомобіль «Toyota Camry» був придбаний за кошти свідка ОСОБА_6, а тому він взагалі не підлягає поділу.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 08 грудня 2015 року первісний та зустрічний позови задоволено частково.

Визнано право власності ОСОБА_2 на 1/2 частини та ОСОБА_1 на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 та земельної ділянки розташованої по АДРЕСА_2, кадастровий номер НОМЕР_2.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 компенсацію вартості майна в сумі 288 000 грн.

В решті позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду в частині стягнення суми компенсації вартості майна, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій посилаючись на його незаконність і необгрунтованість, не повне з'ясування обставин справи, порушення норм матеріального права, просив рішення в цій частині скасувати, а в решті залишити без змін.

В обґрунтування своїх апеляційних вимог посилався на те, що суд першої інстанції безпідставно прийшов до висновку, що автомобіль «Toyota Camry» 2013 року випуску був придбаний за спільні кошти сторін та використовувався на потреби сім'ї, оскільки не врахував, що сторони не проживали між собою ще з 2012 року, зокрема, апелянт вказував, що даний факт встановлено рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 31.03.2015 року.

Апелянт також наголошував на тому, що ОСОБА_2 не надала суду доказів про походження коштів на придбання автомобіля.

На думку апелянта, судом першої інстанції не було враховано, що даний автомобіль був придбаний в 2013 році, коли сторони вже не проживали разом, не вели спільного господарства, за кошти його нової цивільної дружини - ОСОБА_6, тобто він є його особистою приватною власністю в розумінні п.6 ст.57 СК України.

Крім того, на думку апелянта, суд безпідставно вказав ціну автомобіля в розмірі 576 000 грн., оскільки це значно завищена ціна на нього. Суд не взяв до уваги, що згідно договору купівлі-продажу ОСОБА_1 продав вказаний автомобіль за 150 000 грн.

Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_8 в судовому засіданні підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити.

Представник ОСОБА_2 в судовому засіданні заперечувала проти апеляційної скарги та просила її відхилити.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони з 24.04.2004р. перебували в зареєстрованому шлюбі, який був розірваний судом 22.07.2015р.

Автомобіля «Toyota Camry», 2013 року випуску, був придбаний в період зареєстрованого шлюбу сторін.

Стягуючи з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 компенсацію вартості Автомобіля «Toyota Camry», 2013 року випуску в сумі 288 000 грн., суд першої інстанції виходив з того, що він був придбаний за сумісні кошти подружжя і використовувався в інтересах сім'ї, ОСОБА_1 ж розпорядився спільним майном подружжя на власний розсуд.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 08 грудня 2015 року в іншій частині жодною із сторін не оскаржувалося, під час розгляду справи не було встановлено неправильного застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права в цій частині, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, а тому, у відповідності до положень ст.303 ЦПК України, судом апеляційної інстанції в цій частині не перевірялося.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 компенсацію вартості майна в сумі 288 000 грн., зважаючи на наступне.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає, оскільки суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи, дослідив усі наявні в матеріалах справи докази і ухвалив законне та обґрунтоване рішення, яке відповідає нормам матеріального права.

Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги, з посиланням на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 31.03.2015р., про те, що суд першої інстанції безпідставно прийшов до висновку, що автомобіль «Toyota Camry» 2013 року випуску був придбаний за спільні кошти сторін та використовувався на потреби сім'ї, оскільки не врахував, що сторони не проживали між собою ще з 2012 року, а автомобіль був придбаний за кошти його нової цивільної дружини - ОСОБА_6, виходячи з наступного.

Дійсно, рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 31.03.2015р. встановлено, що сторони протягом двох років не підтримують подружні стосунки, не ведуть спільне господарство, проживають фактично окремо.

Проте, рішенням Апеляційного суду м. Києва від 22 липня 2015 року вказане рішення змінено та виключено з мотивувальної частини саме посилання на те, що сторони протягом двох років не підтримують подружні стосунки, не ведуть спільне господарство, проживають фактично окремо, (т.1, а.с. 213-214)

Відповідно до положень ч.ч.1,3 ст.10 та ч.1 ст. 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 р. встановлено, що відповідно до положень ст. 10-11 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин.

Відповідно до положень ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Колегія суддів вважає, що суду першої інстанції правильно врахував вартість вказаного автомобіля при поділі майна подружжя, оскільки він був придбаний в період зареєстрованого шлюбу сторін, жодних належних доказів того, що сторони припинили подружні стосунки з 2012 року, а автомобіль був придбаний за кошти ОСОБА_6, ОСОБА_1 надано суду не було, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.4 ст.60 ЦПК України).

Доводи про те, що ОСОБА_2 не надала суду доказів про походження коштів на придбання автомобіля є безпідставними в силу положень ст. 60 СК України.

Колегія суддів також відхиляє доводи апелянта про те, що суд безпідставно вказав ціну автомобіля в розмірі 576 000 грн., оскільки це значно завищена ціна на нього.

Так, вказана орієнтовна ціна даного майна подружжя була вказана в первісній позовній заяві.

Жодних даний про те, що вартість даного автомобіля є іншою матеріали справи не містять, так само як і заперечень відповідача за первинним позовом щодо його вартості.

Ставлячи під сумнів визначену судом вартість автомобіля в апеляційній скарзі, жодних інших даних апелянтом надано не було.

Колегія суддів, керуючись вимогами ч.4 ст.10 ЦПК України, роз'яснювала апелянту про необхідність надання суду відповідних даних та про його право на звернення до суду про призначення експертизи, для визначення ціни автомобіля.

Проте, апелянтом данні роз'яснення не були прийняти до уваги, доказів на підтвердження ціни автомобіля надано не було, клопотання про призначення експертизи заявлено також не було жодною із сторін, ні в суді першої інстанції, ні під час апеляційного розгляду справи.

Колегія суддів не бере до уваги посилання апелянта на ціну автомобіля вказану в договорі купівлі-продажу між ним та його теперішньою дружиною ОСОБА_6, оскільки вказана ціна є суб'єктивно визначеною сторонами договору та не відповідає ринковим цінам на аналогічні автомобілі.

Інших доводів про незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції апеляційна скарга не містить.

Враховуючи викладене, рішення Дарницького районного суду м. Києва від 08 грудня 2015 року колегія суддів вважає обґрунтованим та таким, що ухвалене з додержанням вимог закону. Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність рішення суду першої інстанції не впливають.

Керуючись ст.ст. 218, 303-305, п. 1 ч. 1 ст. 307, ст.ст. 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 08 грудня 2015 року - залишити без змін

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена протягом 20 днів з дня набрання нею законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді