АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 604/565/16-цГоловуючий у 1-й інстанції Кузьменко І.О.
Провадження № 22-ц/789/1032/16 Доповідач - Ткач О.І.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 серпня 2016 р. колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Ткач О.І.

суддів - Бершадська Г. В., Гірський Б. О.,

при секретарі - Бріль В.Л.

з участю сторін та адвоката ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Підволочиського районного суду Тернопільської області від 13 липня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа служба у справах дітей Підволочиської районної державної адміністрації про надання дозволу на тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України без згоди батьки,-

ВСТАНОВИЛА:

В червні 2016 року ОСОБА_2 звернулась із вищевказаним позовом до відповідача, посилаючись на те, що її колишній чоловік-батько її дитини в добровільному порядку не надає згоди на тимчасовий виїзд дитини за межі України для її оздоровлення та відпочинку, а тому вона просить її вимоги задовольнити.

Рішенням Підволочиського районного суду від 13 липня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_2 про надання дозволу на тимчасовий виїзд малолітньої дитини ОСОБА_4 за межі України у країни Шенгенської зони і Європейського Союзу, Йорданії, Тунісу, ОАЕ, Тайланду, Білорусії, Болгарії, Чорногорії, Хорватії, Туреччини, Греції, Словенії з метою оздоровлення та відпочинку в період з 01 липня 2016 року по 01 вересня 2017 року без згоди батька ОСОБА_3 у супроводі матері ОСОБА_2 та відкриття візи для тимчасового виїзду за межі України у зазначені країни без згоди батька - відмовлено за безпідставністю.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати і ухвалити нове, яким задовольнити її позовні, посилаючись на ухвалення його з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зокрема, апелянтка зазначає, що судом першої інстанції не взято до уваги те, що вона має на меті оздоровити малолітнього сина, який часто хворіє, шляхом кліматотерапії та санаторно-курортного лікування. Окрім цього, вказане рішення порушує права дитини на побачення дитини із своєю бабусею, яка проживає у республіці Італія.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги та межах позовних вимог, заслухавши сторін, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, суд апеляційної інстанції прийшов до висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що надання дозволу на майбутній виїзд дитини за межі України до досягнення нею шістнадцятирічного віку без згоди батька порушує права відповідача, оскільки такий дозвіл передбачає конкретизацію країни та строк перебування у ній.

Вказаний висновок є законним та обґрунтованим, який ухвалений на підставі доказів поданих до суду першої інстанції.

Судом першої інстанції встановлено, що з 07.09.2013 р. по 05.03.2015 р. сторони перебували в шлюбі від якого народився син ОСОБА_5, 04.02.2014 року (а.с. 9-10).

З матеріалів справи вбачається, що неповнолітній син ОСОБА_5 з 25.02.2014 року проживає із позивачкою за адресою вул. Партизанська, 5 в смт. Підволочиськ Підволочиського району Тернопільської області (а.с. 48).

У червні 2016 року ОСОБА_2 звернулась із позовом до суду про надання дозволу для відкриття візи та тимчасовий виїзд неповнолітнього сина за межі України без згоди батька у країни Шенген зони, тобто без конкретизації країни перебування та строків.

В ч. 3 ст. 11 Закону України "Про охорону дитинства" закріплено, що батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом

Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Нормами ст.ст. 1, 3 Закону України Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України передбачено, що громадянин України має право виїхати з України. Правила перетинання Державного кордону України громадянами України встановлюється Кабінетом Міністрів України, відповідно до цього Закону та інших Законів України.

Відповідно до п. 22 ч. 1 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженого Постановою КМУ від 27 січня 1995 року № 57 "Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України", встановлено, що виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним із батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків не перебуває у пункті пропуску через державний кордон.

Оскільки законодавець гарантує права кожного з батьків на інформацію про місце перебування дитини, а позивачкою не вказано часовий проміжок перебування у конкретній державі, тому суд першої інстанції вірно дійшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Таким чином, суд першої інстанції вірно застосував норми процесуального та матеріального права, висновки суду про встановлені обставини й правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності та підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні, тому рішення суду є законним та обґрунтованим.

Керуючись ст.ст. 307, 308 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,-

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Підволочиського районного суду від 13 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.