Провадження № 2/127/752/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 січня 2016 року Вінницький міський суд Вінницької області

в складі: головуючого-судді Луценко Л.В.,

при секретарі Завадюк О.І.,

за участю: представника позивача адвоката ОСОБА_1,

представників відповідача ОСОБА_2, адвоката ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до комунального закладу «Вінницька обласна психоневрологічна лікарня ім. акад. ОСОБА_5» про скасування рішення лікарської комісії щодо відмови у призначенні постійного стороннього догляду за інвалідом 2-ої групи внаслідок психічного розладу, зобов`язання призначити повторну лікарську комісію та зобов`язання виконати рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 24.02.2015 року,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до відповідача КЗ «ВОПЛ ім. акад. ОСОБА_5» про скасування рішення лікарської комісії щодо відмови у призначенні постійного стороннього догляду за інвалідом 2-ої групи внаслідок психічного розладу, зобов`язання призначити повторну лікарську комісію та зобов`язання виконати рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 24.02.2015 року, який в процесі судового розгляду збільшив, мотивуючи свої вимоги тим, що позивач являється інвалідом ІІ групи (довічно) внаслідок психічного розладу та перебуває на диспансерному обліку у КЗ «ВОПЛ ім. акад. ОСОБА_5» з 1999 року з діагнозом: легка деменція внаслідок органічного враження головного мозку змішаного ґенезу (судинного, атрофія) з маренням, суїцидальна спроба в анамнезі.

Позивач щорічно перебуває на стаціонарному лікуванні по пять-шість місяців на рік. Позивачу неодноразово за рішенням лікарської комісії даного медичного закладу призначався постійний сторонній догляд внаслідок психічного розладу відповідно до ст.5 Закону України «Про психіатричну допомогу».

03.07.2015 року відповідно до ст.5 Закону України «Про психіатричну допомогу» позивач разом із свої батьком ОСОБА_6 звернулись до відповідної лікарської комісії КЗ «ВОПЛ ім. акад. ОСОБА_5» для отримання рішення лікарської комісії даного медичного закладу щодо призначення постійного стороннього догляду за інвалідом ІІ групи внаслідок психічного розладу ОСОБА_4

Проте, рішенням лікарської комісії КЗ «ВОПЛ ім. акад. ОСОБА_5» від 03.07.2015 року було відмовлено в призначенні постійного стороннього догляду за інвалідом ІІ групи внаслідок психічного розладу ОСОБА_4

На письмовий запит батька позивача ОСОБА_6 до КЗ «ВОПЛ ім. акад. ОСОБА_5» щодо обґрунтування рішення лікарської комісії про відмову надання постійного стороннього догляду за інвалідом ІІ групи внаслідок психічного розладу ОСОБА_4 було отримано лист-відповідь від 10.07.2015 року №20-3423, де вказано причини, з яких було прийнято рішення лікарською комісією даного медичного закладу про відмову у призначенні такого догляду.

Позивач не погоджується із рішенням лікарської комісії від 03.07.2015 року про відмову в наданні постійного стороннього догляду за інвалідом ІІ групи внаслідок психічного розладу ОСОБА_4, оскільки вважає, що рішення комісії ґрунтується на тому, що за результатом стаціонарного обстеження з 19.05.2015 року по 19.06.2015 року пацієнт виписаний в стані покращення, однак наголошує, що покращення стану позивача обумовлено примусовим лікуванням.

15.07.2015 року позивач скоїв суїцидальну спробу та в примусовому порядку був госпіталізований на стаціонарне лікування в КЗ «ВОПЛ ім. акад. ОСОБА_5», що зумовлено ненаданням лікарської амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку без згоди пацієнта згідно рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 24.02.2015 року у справі №127/2513/15-ц.

Вважає, що вищевикладені обставини свідчать про необхідність йому як інваліду ІІ групи внаслідок психічного розладу призначення постійного стороннього догляду, що стало підставою для звернення до суду з даним позовом, в якому просив скасувати рішення лікарської комісії КЗ «ВОПЛ ім. акад. ОСОБА_5» від 03.07.2015 року щодо відмови призначити інваліду ІІ групи (довічно) внаслідок психічного розладу ОСОБА_4 постійний сторонній догляд; призначити повторну лікарську комісію КЗ «ВОПЛ ім. акад. ОСОБА_5» щодо призначення постійного стороннього догляду за інвалідом ІІ групи (довічно) внаслідок психічного розладу ОСОБА_4; зобовязати відповідача КЗ «ВОПЛ ім. акад. ОСОБА_5» виконати рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 24.02.2015 року №127/2513/15-ц про призначення амбулаторної психічної допомоги в примусовому порядку без його згоди.

В судовому засіданні представник позивача за дорученням для надання безоплатної правової допомоги адвокат ОСОБА_1 збільшені позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд останні задовольнити з підстав, зазначених у позові.

Представники відповідача за довіреністю ОСОБА_2, ОСОБА_7, адвокат ОСОБА_3 збільшені позовні вимоги не визнали та просили в задоволенні останніх відмовити у звязку з безпідставністю.

Заслухавши пояснення сторін, показання свідків ОСОБА_6, ОСОБА_8, ОСОБА_9, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази по справі в їх сукупності, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити з наступних міркувань.

Згідно ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу.

Так, в судовому засіданні обєктивно встановлено та сторонами не оспорюється, що позивач являється інвалідом ІІ групи (довічно) внаслідок психічного розладу, згідно довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 10 ААВ №546583, виданої спеціалізованою психіатричною МСЕК Вінницького обласного центру медико-соціальної експертизи 20.01.2014 року (а.с.7), та перебуває на диспансерному обліку у КЗ «ВОПЛ ім. акад. ОСОБА_5» з 1999 року з діагнозом: легка деменція внаслідок органічного враження головного мозку змішаного ґенезу (судинного, атрофія) з маренням, суїцидальна спроба в анамнезі, згідно медичної документації, наявної в матеріалах справи (а.с.11, 87-124, 125-179).

Згідно абз.4 ч.1 ст.5 Закону України «Про психіатричну допомогу» держава гарантує грошову допомогу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, особі, яка проживає разом з інвалідом I чи II групи внаслідок психічного розладу, який за висновком лікарської комісії медичного закладу потребує постійного стороннього догляду, - на догляд за ним. Розмір зазначеної допомоги розраховується як різниця між трьома прожитковими мінімумами на кожного члена сім'ї та середньомісячним сукупним доходом сім'ї за попередні шість місяців, але не може бути більше, ніж мінімальна заробітна плата.

А тому, як вбачається з пояснень представника відповідача за довіреністю ОСОБА_2, який являється заступником головного лікаря КЗ «ВОПЛ ім. акад. ОСОБА_5», лікарем-психіатром вищої атестаційної категорії з психіатрії та судової психіатрії, вищої атестаційної категорії з організації та управління охорони здоровя, у 2015 році позивач двічі оглядався на обласній психіатричній лікарській консультативній комісії (надалі ЛКК), в склад якої входили лікарі вищої та першої атестаційної категорії з психіатрії зі стажем роботи понад 20 років, за заявою батька позивача на предмет видачі висновку про потребу в постійному сторонньому догляді.

А саме, 13.02.2015 року позивач був оглянутий на ЛКК під головуванням обласного психіатра, головного лікаря КЗ «ВОПЛ ім. акад. ОСОБА_5», заслуженого лікаря України ОСОБА_10, в результаті якого було прийнято рішення, що на момент огляду пацієнт постійного стороннього догляду не потребує.

В послідуючому, 03.07.2015 року позивач був оглянутий на ЛКК під головуванням заступника головного лікаря КЗ «ВОПЛ ім. акад. ОСОБА_5» ОСОБА_2, в результаті якого було прийнято рішення, що на момент огляду пацієнт постійного стороннього догляду не потребує.

Позивач не погоджується із рішенням лікарської комісії від 03.07.2015 року про відмову в наданні постійного стороннього догляду за інвалідом ІІ групи внаслідок психічного розладу ОСОБА_4, оскільки вважає, що рішення комісії ґрунтується на тому, що за результатом стаціонарного обстеження з 19.05.2015 року по 19.06.2015 року пацієнт виписаний в стані покращення, однак наголошує, що покращення стану позивача обумовлено примусовим лікуванням.

Разом з тим, суд звертає увагу, що висновки лікарської консультативної комісії повинні базуватись на Інструкції про порядок надання висновку лікарської комісії медичного закладу щодо необхідності постійного стороннього догляду за інвалідом І чи ІІ групи внаслідок психічного розладу, затверджені наказом МОЗ №667 від 31.07.2013 року (надалі Інструкція).

Згідно п.5 Інструкції підставою для надання висновку ЛКК закладу охорони здоров'я щодо необхідності постійного стороннього догляду за інвалідом II групи внаслідок психічного розладу є постійна (упродовж не менше місяця) наявність в інваліда одного з перелічених видів обмеження життєдіяльності: обмеження самообслуговування здатність до самообслуговування за допомогою інших осіб та нездатність до самообслуговування з використанням допоміжних засобів; обмеження здатності до самостійного пересування здатність до самостійного пересування за допомогою інших осіб та нездатність до самостійного пересування з використанням допоміжних засобів; обмеження здатності до орієнтації здатність до орієнтації в часі і просторі за допомогою інших осіб; обмеження здатності до спілкування здатність до спілкування за допомогою інших осіб та нездатність до спілкування з використанням допоміжних засобів; обмеження здатності контролювати свою поведінку здатність частково чи повністю контролювати свою поведінку тільки за допомогою інших осіб. Обмеження життєдіяльності повинні бути зумовлені психічним розладом.

А тому, при винесенні 03.07.2015 року лікарською комісією рішення про відмову в наданні постійного стороннього догляду за інвалідом ІІ групи внаслідок психічного розладу ОСОБА_4 ЛКК було дотримано вимоги вищезазначеної Інструкції, зокрема було враховано той факт, що за результатами стаціонарного обстеження з 19.05.2015 року по 19.06.2015 року пацієнт виписаний в стані покращення і його стан не відповідає жодному виду обмеження життєдіяльності відповідно до даної Інструкції. Окрім того, позивач прийшов на засідання ЛКК з різким запахом алкоголю, що свідчить про відсутність догляду з боку батька ОСОБА_6, а тому у видачі висновку ЛКК позивачу було відмовлено, що підтверджується листом від 10.07.2015 року №20-3423 (а.с.8).

Окрім того, Наказом Міністерства охорони здоровя від 05.09.2011 року №561 затверджено Інструкцію про встановлення груп інвалідності, відповідно до п.2.2. якої визначені критерії життєдіяльності людини: здатність до самообслуговування, пересування, орієнтації, контролю своєї поведінки, спілкування, навчання, виконання трудової діяльності та параметри оцінки останніх.

З показань свідка ОСОБА_6, який являється батьком позивача, вбачається, що позивач самостійно пересувається, себе обслуговує, орієнтується у часі, у просторі, самостійно здійснює покупки продуктів харчування, в тому числі цигарки, знімає свою пенсію у банкоматі з пластикової картки банку, тощо.

Свідок ОСОБА_8, яка являється медичною сестрою дільничного лікаря-психіатра, суду показала, що позивача вона знає близько 13 років, останній неодноразово приходив до лікаря-психіатра для отримання рецептів в стані алкогольного сп`яніння.

Окрім того, свідок ОСОБА_9, який являється завідувачем відділення №14 КЗ «ВОПЛ ім. акад. ОСОБА_5», де неодноразово лікувався позивач, в судовому засіданні показав, що на момент огляду ЛКК 03.07.2015 року за рівнем обмеження життєдіяльності постійного стороннього догляду позивач не потребував, оскільки в поведінці останнього жодного виду обмеження життєдіяльності не виявлено, що також підтверджується довідкою КЗ «ВОПЛ ім. акад. ОСОБА_5» від 08.09.2015 року №20-4633 (а.с.23).

До того ж, свідок ОСОБА_9 показав, що позивач в установленому законом порядку визнаним недієздатним не був. При вступі 15.07.2015 року після спроби вчинити суїцидальну спробу надав усвідомлену згоду на госпіталізацію до психіатричної лікарні згідно ст.13 Закону України «Про психіатричну допомогу». Дані покази також підтверджуються змістом довідки КЗ «ВОПЛ ім. акад. ОСОБА_5» від 08.09.2015 року №20-4632 (а.с.25).

З урахуванням наведеного, у суду не має підстав ставити під сумнів достовірність і правдивість фактів, повідомлених свідками. Дані про їхню заінтересованість у результаті розгляду справи відсутні, їх покази дані в судовому засіданні та їх письмові пояснення надані суду обєктивно підтверджуються іншими доказами по справі.

Також, суд вважає за можливе звернути увагу, що відповідно до змісту довідки КЗ «ВОПЛ ім. акад. ОСОБА_5» від 02.09.2015 року №20-4586 позивач не потребує перебування в психіатричній лікарні, може бути виписаний додому, про що повідомлено батька, але забирати сина з лікарні він відмовляється (а.с.40).

А згідно листа завідувача відділенням №14 КЗ «ВОПЛ ім. акад. ОСОБА_5» ОСОБА_9 від 03.09.2015 року, адресованого ОСОБА_6, вбачається, що 03.09.2015 року позивач ОСОБА_4 був оглянутий комісією лікарів психіатрів (ЛКК). Висновок: на даний час не потребує перебування у психіатричному відділенні, може бути виписаний додому. Вразі Вашої відмови забрати сина додому (згідно Закону України «Про психіатричну допомогу») він буде виписаний з лікарні самостійні (а.с.42).

Таким чином, з огляду на вищезазначені обставини, можна дійти обґрунтованого висновку, що батько позивача ОСОБА_6 не здійснює догляд за своїм сином позивачем по справі, оскільки відмовлявся забрати сина додому з лікарні, в той час як останній не потребував перебування у психіатричному відділенні.

А тому, з огляду на вищевикладене, суд вважає, що лікарська консультативна комісія дослідивши всю медичну документацію, поспілкувавшись із хворим та не знайшовши в його поведінці жодного виду обмеження життєдіяльності, прийняла 03.07.2015 року правильний висновок щодо відмови в призначенні стороннього догляду позивачу.

Отже, вимоги позивача щодо скасування рішення лікарської комісії КЗ «ВОПЛ ім. акад. ОСОБА_5» від 03.07.2015 року щодо відмови призначити інваліду ІІ групи (довічно) внаслідок психічного розладу ОСОБА_4 постійний сторонній догляд та зобовязати відповідача призначити повторну лікарську комісію КЗ «ВОПЛ ім. акад. ОСОБА_5» щодо призначення постійного стороннього догляду за інвалідом ІІ групи (довічно) внаслідок психічного розладу ОСОБА_4 є безпідставними, а відтак в задоволенні останніх слід відмовити.

Разом з тим, суд звертає увагу, що згідно п.6 Інструкції про порядок надання висновку лікарської комісії медичного закладу щодо необхідності постійного стороннього догляду за інвалідом І чи ІІ групи внаслідок психічного розладу, затверджені наказом МОЗ №667 від 31.07.2013 року, висновок ЛКК видається строком на 6 місяців.

А тому, позивач не позбавлений можливості повторно звернутись в самостійному порядку до ЛКК КЗ «ВОПЛ ім. акад. ОСОБА_5» на предмет видачі висновку про потребу в постійному сторонньому догляді.

Що ж стосується вимог позивача щодо зобовязання КЗ «ВОПЛ ім. акад. ОСОБА_5» виконати рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 24.02.2015 року №127/2513/15-ц про призначення амбулаторної психічної допомоги в примусовому порядку без його згоди, то останні також не підлягають задоволенню, оскільки дане питання повинно вирішуватись в порядку виконання судового рішення. Окрім того, суд не може самостійно встановити факт виконання/невиконання судового рішення про призначення амбулаторної психічної допомоги в примусовому порядку без його згоди, враховуючи госпіталізацію позивача та поміщення на стаціонарне лікування останнього з 19.05.2015 року по 19.06.2015 року, 15.07.2015 року по 11.09.2015 року.

Щодо суїцидального випадку, що стався із позивачем 13.07.2015 року, як на підтвердження вимог позивача щодо невиконання відповідачем рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 24.02.2015 року, то позивачем та його представником не надано належних та допустимих доказів причинно-наслідкового звязку між подією, що сталась з позивачем, та невиконанням рішення суду. До того ж, при вступі 15.07.2015 року після спроби вчинити суїцидальну спробу позивач надав усвідомлену згоду на госпіталізацію до психіатричної лікарні згідно ст.13 Закону України «Про психіатричну допомогу», що виключає надання психічної допомоги в примусовому порядку без його згоди.

Тому, з урахуванням вищенаведеного, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, а відтак не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.1, 5 Закону України «Про психіатричну допомогу», ст.ст.10, 11, 15, 16 ЦК України, ст.ст.10, 56, 60, 79, 88, 212-215, 218 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_4 до комунального закладу «Вінницька обласна психоневрологічна лікарня ім. акад. ОСОБА_5» про скасування рішення лікарської комісії щодо відмови у призначенні постійного стороннього догляду за інвалідом 2-ої групи внаслідок психічного розладу, зобов`язання призначити повторну лікарську комісію та зобов`язання виконати рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 24.02.2015 року відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: