Провадження № 2/537/45/2016
Справа № 537/3727/15-ц
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12.01.2016 р. м. Кременчук

Крюківський районний суд м. Кременчука Полтавської області у складі: головуючого судді Степури А.А., за участю секретаря Грицькової Я.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кременчуці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення права користування жилим приміщенням та зняття з реєстрації місця проживання,

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом згідно якого прохав суд винести рішення, яким позбавити права користування жилим приміщенням та зняти з реєстрації місця проживання ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_5,ІНФОРМАЦІЯ_4. Зобовязати Кременчуцький МВ УДМС у Полтавській області зняти ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_5,ІНФОРМАЦІЯ_4, з реєстраційного обліку.

Свої вимоги мотивував тим, що 2.06.2001 року між ним та відповідачкою ОСОБА_2, було зареєстровано шлюб в Крюківському відділі реєстрації актів цивільного стану. Від шлюбу вони мають дітей доньку ОСОБА_3,ІНФОРМАЦІЯ_2 та сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3. Рішенням Крюківського районного суду м.Кременчука від 12.03.2013 року шлюб між ними було припинено. З 3.10.2013 року ОСОБА_2 та діти, ОСОБА_3, ОСОБА_4 проживають та були зареєстровані в квартирі, яка належить йому на праві власності та знаходиться за адресою АДРЕСА_1. Станом на 14.08.2015 року відповідачка проживає в квартирі, що належить йому ОСОБА_1 на праві власності та створила такі умови, що він вимушений проживати в іншому житловому приміщенні за адресою АДРЕСА_2. Відповідачка систематично порушує громадський порядок, веде себе грубо по відношенню до нього та чинить перешкоди в проживанні в квартирі, чим порушує його право власності та обмежує його право у володінні, користуванні та розпорядженні своїм майном на власний розсуд. Відповідачка відмовляється від сплати комунальних послуг за утримання квартири за той період, що вона проживає в ній одноособово, в результаті чого утворилась заборгованість в розмірі 9465,34 грн. Він неодноразово звертався до ОСОБА_2 з проханням виселитись з квартири за адресою АДРЕСА_1, але остання зневажливо ставиться до її прохання і вимог. Жодних правових можливостей, крім виселення відповідачки, користуватись своєю власністю та відновити порушені права у нього не має.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_6 позовні вимоги підтримали та прохали їх задовольнити. Позивач додав, що надав квартиру в користування відповідачці добровільні, однак в даний час вважає за необхідне звільнити квартиру від ОСОБА_2 щоб у подальшому передати квартиру дітям і проти проживання відповідачки та її дітей в квартирі не заперечує, але без реєстрації.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_7 позовні вимоги не визнали. ОСОБА_2 надала до суду свої заперечення згідно яких вказує, що вона з позивачем вселилася в квартиру одразу після її придбання, і 07 квітня 2012 року зареєстрована в квартирі з дітьми як член сімї ОСОБА_1, тобто до розірвання шлюбу. ОСОБА_2 не заперечує факту, що певні борги по сплаті за комунальні послуги накопичилися, але ця ситуація склалася з обєктивних причин, оскільки борги залишилась за період проживання в квартирі і позивача, в даний час нею проводиться поточна оплата за надані комунальні послуги. Щодо порушення нею громадського порядку, то ці факти не відповідають дійсності. Навпаки, позивач по справі під час свого проживання в квартирі неодноразово вчиняв відносно неї протиправні дії, з приводу чого вона зверталася до правоохоронних органів та його попереджали про недопустимість такої поведінки в сімї. Місце свого постійного проживання у спірній квартирі ОСОБА_1 залишив в добровільному порядку та при цьому вивіз з квартири все майно, що було їхньою спільною сумісною власністю, позбавивши їх дітей багатьох необхідних речей. Згідно до судових рішень місце проживання їх неповнолітніх дітей визначено з нею. Іншого житла, крім спірної квартири вона не має, а тому реалізує право їх дітей як членів сімї позивача на безстрокове проживання в спірній квартирі.

Представник третьої особи - органу опіки та піклування Крюківської районної ради м.Кременчука Полтавської області ОСОБА_8 в судовому засіданні заперечувала проти позовних вимог позивача, зазначила, що у відповідачки ОСОБА_2 є всі передбачені законом підстави для користування житлом, як колишньому члену сімї та матері двох дітей, спільний з позивачем.

Представник третьої особи - Крюківського РВ УДМС України в Полтавській області в судове засідання не зявився, надіслав лист, де зазначив, що згідно листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №24-150/0/4-13 від 28.01.2013 року «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» та Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» від 11 грудня 2003 року №1382-ІУ, позовні вимоги в частині зобовязання міграційної служби щодо зняття відповідача та її дітей з реєстрації місця проживання є безпідставним.

Представник прокуратури м. Кременчука, в судове засідання не зявився, надіслав лист згідно якого вказав, що підстави для прийняття участі прокуратури м. Кременчука у розгляді цієї категорії справ відсутні.

Вислухавши сторін та їх представників, пояснення свідків ОСОБА_9,ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, дослідивши письмові матеріали справи, оцінивши докази, суд вважає, що у задоволенні позову необхідно відмовити, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що позивач є власником квартири АДРЕСА_3 ( а. с. 5).

Факт реєстрації відповідачів у квартирі підтверджується довідкою виданою керівником ТОВ Добробит від 14.11.2014 року, згідно якої у цій квартирі значаться зареєстрованими колишня дружина позивача - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, донька ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, син ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_5,ІНФОРМАЦІЯ_4.

Згідно довідки виданої начальником абонентського відділу КП «Автотранспортне підприємств №1628» встановлено, що станом на 1.08.2015 року заборгованість складає 998,53 грн.

Відповідно довідки виданої начальником абонентської служби ПАТ «Кременчукгаз» встановлено, що станом на 1.08.2015 року заборгованість складає 2003,41 грн.

Згідно довідки виданої директором КП «Теплоенерго» встановлено, що станом на 17.08.2015 року заборгованість складає 4965,05 грн., з них опалення 4383,14 грн. та гаряча воді 581,91 грн.

Довідкою виданою фахівцем «ТОВ «Добробит» встановлено, що станом на 13.08.2015 року заборгованість складає 1498,35 грн.

Відповідно до ст. 150 ЖК України,ст. 383 ЦК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджується своїм майном на власний розсуд. При цьому держава не втручається у здійсненні власником права власності.

Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права володіння або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Частиною 1 ст. 156 ЖК України передбачено, що члени сімї власника будинку, які проживають разом з ним у будинку ( квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сімї власника будинку ( квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку ( квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Статтею 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до п. постанови №5 Пленуму ВССУ від 7.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК.

Згідно з житловим законодавством членами сімї власника (наймача) житла визнаються дружина (чоловік) власника/наймача житла, їхні діти, батьки, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом із власником (наймачем) житла і ведуть з ним спільне господарство (ч. 2 ст. 64 ЖК України).

Відповідно до ч. 1 ст.156 ЖК України з урахуванням положень ч. 1 ст.405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником.

Як встановлено в судовому засіданні ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, вселені в квартиру та зареєстровані як члени сімї власника квартири - позивача по справі ОСОБА_1 ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4, зареєстрована та проживає в квартирі за місцем реєстрації матері.

Згідно довідки виданої першим заступником начальника Управління праці та соціального захисту населення від 5.10.2015 року встановлено, що ОСОБА_2 зареєстрована в Єдиному державному автоматизованому реєстрі осіб, які мають право на пільги по Крюківському району, як багатодітна сімя.

Відповідно до листа виданого начальником Крюківського ВМ Кременчуцького МВ УМВС України в Полтавській області 19.09.2014 року встановлено, що з ОСОБА_1 проведено профілактичну бесіду та винесено офіційне застереження з метою недопущення в подальшому, вчинення протиправних дій відносно колишньої дружини ОСОБА_2

Згідно листа виданого заступником начальника Крюківського ВМ Кременчуцького МВ УМВС України в Полтавській області від 18.09.2015 року встановлено, що ОСОБА_2 зверталась до правоохоронних органів з приводу погроз колишнього чоловіка ОСОБА_1

Відповідно до листа виданого начальником Крюківського ВМ Кременчуцького МВ УМВС України в Полтавській області 18.06.2014 року встановлено, що ОСОБА_2 зверталась до правоохоронних органів з приводу вивезення колишнім чоловіком ОСОБА_1 з квартири спільно нажитого майна.

Актом № 187 від 07.10.2015 року обстеження умов проживання малолітніх дітей встановлено, що для виховання та розвитку дітей в квартирі АДРЕСА_3 створені всі необхідні умови.

В судовому засіданні також, встановлено, що відповідач ОСОБА_2 періодично погашає заборгованість за комунальні послуги, що підтверджується відповідними квитанціями (а.с. 45-46)

Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень та добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконати процесуальні обов`язки.

Частиною 4 ст. 156 ЖК України, визначено, що припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сімї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені ст.. 162 ЖК України.

Відсутність договору найму житлового приміщення між сторонами не може являтися підставою для позбавлення відповідача права на проживання у спірній квартирі.

Згідно ч. 1 ст. 116 ЖК України встановлено, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Відповідно до п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 року встановлено, що при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів,товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

Статтею 71 ЖК України передбачено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сімї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Відповідно до ч.3 ст. 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку передбаченим законом.

Також, ст.. 64 ЖК України встановлено, що члени сімї наймача, які проживають разом з ним користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обовязки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сімї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобовязаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сімї наймача належать дружина, їхні діти і батьки. Членами сімї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій вказаної статті, припинили бути членами сімї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обовязки, як наймача та члени його сімї та не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Як вбачається з матеріалів справи позивачем та його представником не надано доказів, що його право власності порушується діями відповідача та її малолітніми дітьми.

Відповідно до ч.2 ст. 405 ЦК України передбачено, що член сімї власника втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 року встановлено, що У справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Виходячи з аналізу зазначених норм член сімї наймача (колишній член) може бути визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням, з підстав відсутності понад шість місяців у цьому жилому приміщенні, якщо він був відсутній протягом цього строку підряд без поважних причин.

Однак у судовому засіданні встановлено, що відповідачка розпочала проживати в даній квартирі з часу її придбання позивачем з квартири виїздила тимчасово на дві неділі у 2013 році і в подальшому продовжила в ній проживати за згодою позивача при цьому іншого житла відповідачка не має.

Оскільки в судовому засіданні стороною позивача не надано доказів, що відповідач по справі ОСОБА_2 не проживала в квартирі без поважних причин більше шести місяців, а також доказів того, що відповідачка чи її діти систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі, заходи попередження або громадського впливу до них не застосовувались, суд приходить до висновку про наявність підстав для відмови у задоволені позовних вимог в частині визнання ОСОБА_2 такою, що втратили право користування жилим приміщенням.

Що стосується позовних вимог в частині визнання неповнолітніх дітей ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_5,ІНФОРМАЦІЯ_4 такими, що втратили право користування жилим приміщенням, то суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 29 ч. 4 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає. Аналогічне визначення місця проживання стосується і дітей у віці від десяти до чотирнадцяти років ( частина 3 вказаної статті).

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

В квартирі АДРЕСА_4 зареєстровані малолітні ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_5,ІНФОРМАЦІЯ_4.

Статтею 3 Конвенції ООН «Про права дитини» передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Стаття 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначає, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Статтею 48 Конституції України гарантовано, що кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім'ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло.

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права (п. 2 Постанов,Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009,№ 14 "Про судове рішення у цивільній справі").

Суд приходить до висновку, що визнання неповнолітніх такими, що втратили право на користування житлом буде суперечити їх інтересам, оскільки доказів стосовно того, що вони забезпечені іншим житлом та мають можливість здійснити реєстрацію за іншою адресою суду не надано.

З огляду на вищевикладене, позовні вимоги в частині визнання неповнолітніх ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4 такими, що втратили право користування жилим приміщенням, є такими, що задоволенню не підлягають.

Що стосується вирішення питання в частині позовних вимог про зняття з реєстрації відповідача та їх дітей, то суд виходить з наступного.

Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 15 ЦК України особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Разом з тим, вимога позивача про зняття з реєстрації місця проживання відповідачів не підлягає задоволенню, оскільки такий спосіб захисту права власності на жиле приміщення не можна вважати належним.

У відповідності до ст. 7 Закону України від 11.12.2003 року № 1382-У1 « Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» ( у редакції Закону від 05.07.2012 року № 5088-У1) зняття з реєстрації місця проживання особи належить до компетенції органів реєстрації місця проживання та місця перебування осіб, які здійснюють цю діяльність на підставі : заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням , про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення померлою.

Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 34 постанови № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» розяснив, що усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71,72, 116, 156 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

Отже, задоволення вимоги про зняття особи з реєстраційного обліку судом можливе виключно у разі відмови відповідного державного органу виконати рішення суду про втрату особою права користування жилим приміщенням і у разі пред'явлення позову з зазначеними вимогами до даного органу.

Таким чином, наявність судового рішення про визнання осіб таким, що втратили право користування квартирою, є самостійною підставою для зняття таких осіб із реєстраційного обліку, та окреме вирішення цього питання законодавством не передбачено.

Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

У звязку з відмовою позивачу у задоволенні вимог, судові витрати не підлягають стягненню з відповідача, а підлягають покладенню на позивача.

Керуючись ст.ст.10,11, 60, 212, 213, 214, 215 ЦПК України, ст. ст. 16, 156, 317, 319, 321, 383, 405 ЦК України, ст.ст. 64, 71, 116, 156, 157, 162 ЖК України, ст.ст.3,176 СК України , ЗУ «Про охорону дитинства», ЗУ «Про свободу переміщення та вільний вибір місця проживання в Україні».

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення права користування жилим приміщенням та зняття з реєстрації місця проживання відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Полтавської області через Крюківський райсуд протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення виготовлено 16.01.2016 року.

Суддя: Степура А.А.