Справа № 711/2-671/2007
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

11 лютого 2016 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Закарпатської області у складі:

судді- доповідача - Куцина М.М.,

суддів: Собослоя Г. Г., Бондаренка Ю. О.,

при секретарі - Терпай С.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою особи , яка не брала участі у справі, однак вважає, що суд вирішив питання про її права та обов'язки - ОСОБА_2 - на рішення Тячівського районного суду від 04 травня 2007 року по справі за позовом ОСОБА_3 до Тячівської районної державної нотаріальної контори, де третя особа: Тячівська районна державна адміністрація, про визнання права власності на спадкове майно, -

в с т а н о в и л а :

У квітні 2007 року ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом до Тячівської районної державної нотаріальної контори, де третя особа: Тячівська районна державна адміністрація, про визнання права власності на спадкове майно.

Позов мотивовано тим, що ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, на підставі складеного ним заповіту від 16 травня 2005 року заповів їй 1.42 га земельної ділянки, що належала йому на праві приватної власності згідно державного акту на право приватної власності на землю НОМЕР_1 від 25 червня 1999 року.

Позивачка ще за життя покійного користувалася вищевказаною земельною ділянкою, і після його смерті вступила в управління та володіння спадковим майном.

Позивачка, посилаючись на зазначені у позовній заяві обставини справи, та з підстав передбачених ст. 1272 ЦК України просила в суді першої інстанції визнати за нею ОСОБА_3 у порядку спадкування право приватної власності на земельну ділянку в розмірі 1.42 га, що згідно державного акту на право приватної власності на землю НОМЕР_2 від 25 червня 1999 року належала померлому ОСОБА_4..

Рішенням Тячівського районного суду від 4 травня 2007 року позов ОСОБА_3 задоволено. Визнано ОСОБА_3 власником 1.42 га земельної ділянки, яка належала ОСОБА_4 згідно державного акту на право приватної власності на землю НОМЕР_3 виданого 25 червня 1999 року.

Не погодившись з вищезазначеним рішенням суду першої інстанції особа, яка не брала участі у справі, однак вважає, що суд вирішив питання про її права та обов'язки - ОСОБА_2 оскаржила його в апеляційному порядку, вважаючи, що таке є незаконним, не об'єктивним, не обґрунтованим, винесеним із грубим порушенням норм матеріального права та не повним з'ясуванням обставин, що мають істотне значення для справи, а тому просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що після смерті її матері ОСОБА_5, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року, та батька, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, коли вона почала збирати документи для оформлення спадщини на майно батьків, дізналася про те. що її батько мав у власності земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва в урочищі «Сурдик» на території Тячівської міської ради, площею 3.36 га, що посвідчено державним актом на право приватної власності на землю серії НОМЕР_4. виданим 25 червня 1999 року. На частину цієї ділянки площею 2,84 га було складено заповіт від імені її батька ОСОБА_4 від 16 травня 2005 року на користь ОСОБА_6 та ОСОБА_3, згідно якого вказаним особам заповідалось по 1.42 га цієї ділянки кожному.

Частину цієї земельної ділянки площею 1.42 га незаконно переоформлено на одного із спадкоємців за даним заповітом на гр. ОСОБА_3 з використанням рішення Тячівського районного суду від 04.052007 року, а не шляхом оформлення свідоцтва про право на спадщину у державного нотаріуса, як це передбачено чинним на той час законодавством України.

На час смерті її батька апелянтка була єдиною неповнолітньою дитиною в сім"ї , їй було лише 13 років, і тому вона не мала можливості оформити спадщину.

В оригіналі виданого батькові державного акту на право приватної власності на землю НОМЕР_4 від 25 червня 1999 року жодних відміток про зміну права власності на певні частки цієї ділянки немає. Право власності на земельну ділянку згідно цього державного акту не переоформлялось на інших осіб. Позивачка ОСОБА_3 після його смерті вступила в управління та володіння спадковим майном, Інші обставини, що мають значення для вирішення справи, судом не встановлювалися.

Також судом першої інстанції допущено порушення норм процесуального права при визначені складу осіб, які повинні брати участь у справі, оскільки відповідно до ст. 33 ЦПК України не залучено до участі у справі Тячівську міську раду та інших спадкоємців за заповітом ОСОБА_6 та за законом ОСОБА_2. При розгляді даної справи не з'ясовано обставини щодо наявності або відсутності спадкової справи стосовно спадкодавця, наявність у матеріалах справи обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії.

Оскільки на час смерті та відкриття спадщини після смерті батька ОСОБА_4, апелянтка ОСОБА_7 була неповнолітньою ій було 13 років, і вона є такою, що прийняла спадщину, то вона має право на обов'язкову частку на майно за заповітом незалежно від змісту заповіту.

У письмовому запереченні представник позивача посилається на те, що є всі підстави вважати, що права ОСОБА_2 нічим не порушено, оскільки судовим рішенням по даній справі не вирішувалися питання про її права та обов'язки, та суд не позбавляв її права на обов'язкову частку і не зобов'язував вчинити якісь дій. Зазначає, що товарно-грошова оцінка спадкової земельної ділянки на час оформлення спадщини складала 19429.34 грн. (із розрахунку 5.782.54 грн. за 1 га згідно довідки відділу земельних ресурсів), вартість будинку згідно довідки розрахунку РПТІ - 44.199 грн., вартість речей домашнього вжитку близько 5000 грн., тобто вартість всього спадкового майна складала суму 68.628.34 грн.. Оскільки заповіт видано на частину спадщини на 2.84 га земельної ділянки вартістю 16,422.42 грн., то не охопленими заповітом залишилась 0.52 га земельної ділянки вартістю 30006, 92 грн., будинок вартістю 44.199 грн., предмети домашнього вжитку вартістю близько 5000 грн., всього спадкового майна на суму 52.205.92 грн.. При цьому вартість обов'язкової частки, що належить ОСОБА_2, складає 17.157 гривень, а половини при оформлені спадщини за законом - 26 102.95 гривень, тобто її спадкові права нічим не порушено.

Представник апелянтки ОСОБА_2 - ОСОБА_8 в суді апеляційної інстанції підтримав апеляційну скаргу та просив задовольнити таку з мотивів, викладених в ній.

Представник позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_9 в суді апеляційної інстанції просив апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Інші особи по справі не з'явилися в судове засідання апеляційної інстанції. Судова колегія вважає, що на підставі ч.2 ст.305 ЦПК України може розглянути справу без їх участі, так як вони належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи та їх неявка не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши доповідача, пояснення представників ОСОБА_8 та ОСОБА_9, дослідивши матеріали справи й обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд, керуючись принципом диспозитивності, відповідно до вимог ч. 1 ст. 303 ЦПК України та роз'яснень Верховного Суду України, викладених в постанові Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2008 року № 12 "Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку", перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, не роблячи висновків щодо неоскарженої частини судового рішення

Відповідно до ст. ст. 10, 11, 59, 60 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, доказування не може ґрунтуватись на припущеннях, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає з наступних міркувань.

Задовольняючи позов та визнаючи право власності позивачки у порядку спадкування на земельну ділянку розміром 1.42 га з підстав, передбачених ст ст. 1216, 1223 ЦК України, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_4, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, на підставі нотаріального посвідченого заповіту від 16 травня 2005 року заповів їй земельну ділянку розміром 1.42 га землі й після його смерті вона вступила в управління і володіння спадковим майном, а відтак позивачкою наведено достатньо доказів, які підтверджують її право на спадкове майно, що є підставою для задоволення позову.

Однак, погодитись з висновками суду першої інстанції не можна, оскільки такі не відповідають дійсним обставинам справи, тобто суд не правильно застосував норми матеріального права, а відтак рішення суду першої інстанції підлягає до скасування із ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного.

Встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер ОСОБА_10, що підтверджується свідоцтвом про смерть № 15 від 23.01.2006 року, якому на праві приватної власності належала земельна ділянка, виділена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва в урочищі «Сурдик» на території Тячівської міської ради, площею 3.36 га, що посвідчено державним актом на право приватної власності на землю сесії НОМЕР_4. виданим 25 червня 1999 року.

На частину цієї ділянки площею 2,84 га померлим ОСОБА_4 за життя було складено заповіт від 16 травня 2005 року на користь ОСОБА_6 та ОСОБА_3, згідно якого вказаним особам заповідалось по 1.42 га цієї ділянки кожному.

Позивачка ОСОБА_3 ще за життя покійного користувалася вищевказаною земельною ділянкою, і після його смерті вступила в управління та володіння спадковим майном. Дана обставина підтверджується матеріалами справи, встановлена судом та не заперечується сторонами по справі.

Крім того, у передбачений ст. 1270 ЦК України строк ОСОБА_3 подала в Тячівську держнотконтору встановленого зразка заяву на прийняття спадщини за заповітом 15 березня 2006 року, тобто позивачкою ОСОБА_3 належним чином виконано вимоги ст. 1269 ЦК України та прийнято спадщину за заповітом відповідно до встановленого законом порядку прийняття спадщини.

В суді апеляційної інстанції було встановлено, що на момент відкриття спадщини особа, яка подала апеляційну скаргу ОСОБА_2 була неповнолітньою та проживала разом з батьками до їх смерті, а відтак, фактично прийняла спадщину на все спадкове майно, що належало її покійним батькам, а оформлення почала тільки після смерті матері, будучи вже повнолітньою.

Згідно до вимог ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

За правилами ст. 15 ч.1 ЦК України, ст. З ЦПК України кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за захистом своїх спадкових прав за правилами позовного провадження. Наявність відмови нотаріуса є необхідною умовою для звернення до суду за захистом порушених прав.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судами першої й апеляційної інстанцій позивачка ОСОБА_3 не зверталася до нотаріуса за видачею їй свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно за заповітом, а саме: на земельну ділянку розміром 1,42 га, та не отримувала відмови від нотаріуса, тобто відсутні правові підстави для звернення до суду й задоволення позову, оскільки її спадкові права ніким не порушено.

Крім того, колегія суддів вважає, що при розгляді даної справи судом першої інстанції було порушено вимоги ст. 33 ЦПК України при визначенні кола відповідачів по справі, оскільки не залучено до участі у справі Тячівську міську раду та інших спадкоємців за заповітом ОСОБА_6 та за законом ОСОБА_2, а Тячівська районна державна нотаріальна контора в даному випадку не є належним відповідачем, що також є підставою для відмови в задоволенні позову. При розгляді даної справи не з'ясовано обставини щодо наявності або відсутності спадкової справи стосовно спадкодавця та обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії.

Відповідно до ч. 1 ст. 1241 ЦПК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка).

В суді апеляційної інстанції встановлено та взято колегію суддів до уваги той факт, що на період відкриття спадщини за заповітом та оформлення права на неї в судовому порядку на підставі оскаржуваного рішення Тячівського районного суду від 4 травня 2007 року апелянтка ОСОБА_2 була неповнолітньою, а відтак при вирішенні питання визнання права власності на спадкове майно, було вирішено питання щодо її права як неповнолітньої спадкоємиці за законом на обов'язкову частку у спадковому майні за заповітом, а відтак її апеляційна скарга підлягає задоволенню з мотивів, викладених в ній.

Крім цього, ОСОБА_3 не позбавлена права звернення до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини за заповітом, оскільки така подала заяву 15 березня 2006 року (а. с. 83).

За таких обставин, установивши, що судом першої інстанції зроблено хибні висновки щодо наявності правових підстав для задоволення позову, невірно визначено коло відповідачів, не замінено неналежного відповідача на належного, не з'ясовано обставини щодо наявності або відсутності спадкової справи стосовно спадкодавця та обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити, та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог на підставі вищенаведеного обґрунтування з огляду на ст. 309 ЦПК України.

Разом з тим, колегія суддів констатує, що відмова в задоволенні позову ОСОБА_3 по даній справі не позбавляє її права звернутися повторно із позовом про захист її спадкових прав у випадку, якщо такі буде порушено.

Керуючись ст. ст. 307, 309, 314, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу особи, яка не брала участі у справі, однак вважає, що суд вирішив питання про її права та обов'язки - ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Тячівського районного суду від 04 травня 2007 року - скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволені позову ОСОБА_3 - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Судді: