АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження
№22-ц/796/290/2016 Головуючий у 1-й інстанції - Шевчук О.П.
Доповідач - Українець Л.Д.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 січня 2016 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - Українець Л.Д.

суддів - Оніщука М.І.,

- Немировської О.В.,

за участю секретаря - Троц В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, поданою ОСОБА_3 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 22 жовтня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_2 про стягнення боргу,-

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач звернувся в суд із позовом до відповідачів про стягнення боргу.

В уточнених позовних вимогах посилався на те, що 05 червня 2007 року ОСОБА_5 взяв у борг у ОСОБА_4 грошові кошти в розмірі 100 000 грн, про що ОСОБА_5 була написана розписка, згідно якої він зобов'язався повернути кошти по першій вимозі позивача.

За користування грошима відповідач зобов'язався сплатити відсотки у розмірі 10% у місяць.

29 вересня 2014 року ним направлено цінним листом претензію з вимогою повернути грошові кошти та проценти. Даний лист відповідачем отримано 03 жовтня 2014 року.

Станом на 19 грудня 2014 року відповідач порушив взяті на себе зобов'язання та не повернув йому борг у розмірі 100 000 грн.

11.09.1992 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 було укладено шлюб, який рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 31.07.2014 року розірвано.

Боргову розписку між позивачем та ОСОБА_5 укладено 05.06.2007 року, тобто під час шлюбних стосунків.

Отримані кошти відповідачем за борговою розпискою були використані на придбання квартири.

З урахуванням наведеного просив суд стягнути з відповідачів на його користь суму боргу в розмірі по 50 000 грн з кожного.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 22 жовтня 2015 року позов ОСОБА_4 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 заборгованість за договором позики в розмірі 50 000 грн, судові витрати в розмірі 500 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 заборгованість за договором позики в розмірі 50 000 грн, судові витрати в розмірі 500 грн.

Не погоджуючись з рішенням, представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги в частині стягнення грошових коштів з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 відхилити.

Зазначає, що ОСОБА_2 не бачила розписки, не знала та не могла знати про її існування, тобто про існування даного договору позики. Таким чином при можливому написанню даної розписки згода на отримання коштів одного з подружжя не надавалася та не могла бути наданою.

Окрім того, вважає за необхідне викликати в судове засідання та допитати в якості свідка повноліттю дочку відповідачів ОСОБА_6, яка після справи в суді першої інстанції повідомила їй, що ОСОБА_5 дійсно писав зазначену розписку ОСОБА_4, але не на умовах сплати 10% на місяць від суми боргу та повернення позики за першою вимогою ОСОБА_4, проте за умови того, що ОСОБА_5 буде знятий з реєстрації за своєю попередньою адресою та не буде приймати участі у приватизації житлового приміщення, в якому раніше був зареєстрований та проживав.

За таких умов текст даної розписки був складений не 05.06.2007 року, а значно пізніше. Ймовірніше дана розписка написана під час розгляду справи за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про поділ майна подружжя. Даний позов був задоволений, а спільно нажите майно подружжя (1/4 частина квартири в м. Києві) було поділено, саме це і стало причиною та відповідно підставою для подання даного позову та розгляду даної справи в цілому.

Таким чином, обов'язково має бути проведена судова почеркознавча експертиза щодо встановлення «чи відповідає дата складання документа, вказана на ньому, істинному віку документа».

Також необхідно викликати та допитати в якості свідка ОСОБА_7, в присутності якого була написана спірна розписка.

Звертає увагу й на те, що після отримання позики сплачено за придбання квартири лише незначну частину і не одразу, а тому по справі не доведено та відповідно не пояснено використання в інтересах сімўї отриманих коштів.

Рішення суду в частині стягнення грошових коштів у розмірі 50 000 грн з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 не оскаржується, а тому є таким, що набрало законної сили.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга підлягає задоволенню.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що кошти, отримані ОСОБА_5 за договором позики, є спільним сумісним майном та були передані на придбання квартири.

Проте повністю з таким висновком суду першої інстанції погодитися не можливо з огляду на таке.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 05 червня 2007 року відповідач ОСОБА_5 видав позивачу ОСОБА_4 розписку про те, що він взяв у борг у позивача суму в розмірі 100 000 грн, яку зобов'язався повернути на першу вимогу. За користування грошима зобов'язується сплатити відсотки у розмірі 10% у місяць. Розписку складено в присутності свідка ОСОБА_7 (а.с. 6).

Відповідно до змісту ст. 65 СК України при укладенні договору одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Згідно ч. 2 ст. 73 СК України стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом установлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї і одержане за договором використано на її потреби.

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти в такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, встановленими договором (ч. 1 ст. 1049 ЦК України). Якщо інше не встановлено договором або законом (наприклад, якщо договір позики відповідає ознакам безпроцентного договору), позикодавець має право на одержання ще і процентів від суми позики. У разі коли договором не встановлено їх розмір, розмір процентів визначається на рівні облікової ставки Національного банку України (ст. 1048 ЦК України).

Така правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду України від 20 лютого 2013 року в справі № 6-163цс12.

ОСОБА_4, звертаючись до суду з позовом до ОСОБА_5 та ОСОБА_2, вказав, що кошти, надані ним ОСОБА_5 згідно розписки, у розмірі 100 000 були використані на придбання квартири.

На підтвердження зазначених вище доводів, позивачем до суду першої інстанції надано квитанції , що підтверджують фінансування будівництва згідно договору №281/М-1 від 10.07.2006 року АДРЕСА_1, в т.ч. ПДВ за програмою 50/50, №61 від 18.09.2006 року, №45 від 19.07.2006 року, №9 від 11.06.2007 року, №27 від 20.03.2007 року (а.с. 74-77).

Проте дані квитанції не підтверджують факту використання спірних коштів на придбання квартири з огляду на таке.

Як встановлено судом, розписка про отримання коштів у борг надана ОСОБА_5 05.06.2007 року, а квитанції№61 від 18.09.2006 року, №45 від 19.07.2006 року, №27 від 20.03.2007 року на загальну суму 80 000 грн свідчать про внесення коштів на придбання квартири до дати написання розписки.

Щодо квитанції №9 від 11.06.2007 року, то платником зазначено ОСОБА_4 за ОСОБА_5

Окрім того, згідно рішення Деснянського районного суду м. Києва від 28 січня 2015 року, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 11 березня 2015 року, позов ОСОБА_2 до ОСОБА_5, треті особи: ОСОБА_6, ОСОБА_8, про поділ майна подружжя задоволено. У порядку поділу майна визнано за ОСОБА_2 та ОСОБА_5 право власності по 1/8 частині квартири АДРЕСА_1 у Деснянському районі м. Києва. В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про стягнення коштів відмовлено (а.с. 78-84).

Із зазначеного вище рішення вбачається, що під час розгляду справи про поділ майна подружжя жодних заяв про існування розписки на суму 100 000 грн ОСОБА_5 зроблено не було.

Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати те, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК).

За таких обставин висновок суду першої інстанції про те, що отримані ОСОБА_5 грошові кошти були витрачені в інтересах сім'ї, а саме, на придбання квартири, не підтверджені відповідними доказами.

На зазначене вище суд першої інстанції не звернув увагу та дійшов помилкового висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення 50 000 грн з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4, а тому рішення суду підлягає скасуванню в цій частині з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 88, 303, 304, 307, 309, 313-314, 316 ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, подану ОСОБА_3, задовольнити.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 22 жовтня 2015 року в частині задоволення позову в повному обсязі та стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 заборгованості за договором позики в розмірі 50 000 грн, судових витрат в розмірі 500 грн скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_2 про стягнення боргу задовольнити частково.

У задоволенні позовних ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення боргу відмовити.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий

Судді