Справа №635/5702/16-ц
Провадження по справі №2-о/635/171/2016
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 серпня 2016 року Харківський районний суд Харківської області у складі:

головуючого судді - Панас Н.Л.

при секретарі Сайко А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у с.Покотилівка Харківського району Харківської області заяву ОСОБА_1, зацікавлена особа - Харківський відділ державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції про встановлення факту, що має юридичне значення, -

ВСТАНОВИВ:

У липні 2016 року заявник звернувся до суду з заявою де зазначає, що народилася 12 квітня 1989 року у с.Панютине Лозівського району Харківської області Україна. 25 липня 2009 року уклала шлюб, та змінила своє дівоче прізвище - ОСОБА_2 на прізвище свого чоловіка ОСОБА_1. В свідоцтві про її народження, в графі батьки, записані наступні відомості: батько - ОСОБА_2, національність - німець, мати - ОСОБА_3 - національність - українка. 02 червня 2012 року її батько помер. Після його смерті відкрилась спадщина, яка перебуває не тільки на території України, а і на території ФРН, яку батько прийняв після смерті свого батька - ОСОБА_4, який постійно мешкав на території Німеччини і помер 28.06.2010 року у м.Падерборн. На теперішній час вона бажає громадянство Німеччини та отримати спадщину, яка залишилась після смерті дідуся, але не має можливість отримати паспорт, оскільки не має можливості довести факт, що за одним із батьків вона за національністю є німець. Просила встановити факт, що вона, ІНФОРМАЦІЯ_1, народилася в м.Панютине Лозівського району Харківської області за національністю є німець.

Заявник у судове засідання не зявилася, надала суду письмову заяву з проханням розглядати справу у її відсутність, позовні вимоги підтримала та просила задовольнити у повному обсязі.

Представник зацікавленої особи у судове засідання не зявився, надав суду письмову заяву з проханням розглядати справу у його відсутність Тому суд вважає можливим розглянути справу у його відсутність.

Перевіривши матеріали справи, суд вважає, що заява обґрунтована та підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ч.1 ст.234 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

На підставі ч.2 ст.234 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи, в тому числі, про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Окрім фактів, які перелічені у ч.1 ст.256 ЦПК України, відповідно до ч. 2 цієї статті у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Відповідно до ст.35 Конституції України кожен має право на свободу світогляду та віросповідання.

У відповідності з вимогами ст.ст.269, 270, 300 ЦК України право на національність є особистим немайновим правом.

Відповідно до ст.269 ЦК України особисті немайнові права належать кожній особі від народження або за законом, а відповідно до ст.271 цього ж кодексу, зміст особистого немайнового права становить можливість фізичної особи вільно, на власний розсуд визначати свою поведінку у сфері приватного життя.

Згідно зі ст.300 Цивільного кодексу України фізична особа має право на індивідуальність. Фізична особа має право на збереження своєї національної, культурної, релігійної, мовної, самобутності, а також право на вільний вибір форм та способів прояву своєї індивідуальності, якщо вони не заборонені законом та не суперечать моральним засадам суспільства.

Згідно з вимогами ст.3 Закону України «Про національні меншини в Україні» до національних меншин належать групи громадян України, які не є українцями за національністю, виявляють почуття національного самоусвідомлення та спільності між собою.

Відповідно до ст.4 Закону України «Про національні меншини в Україні», відносини, які виникають з приводу реалізації громадянинами України прав і свобод, повязаних з їх належністю до національних меншин, регулюються Конституцією України, цим Законом, прийнятими на їх підставі іншими законодавчими актами, а також міжнародними договорами України.

Згідно зі ст. 11 Закону України «Про національні меншини в Україні», громадяни України мають право вільно обирати та відновлювати національність. Примушення громадян у будь-якій формі до відмови від своєї національності не допускається.

Статтею 1 Рамкової конвенції Ради Європи про захист національних меншин від 01.02.1995 р., ратифікованої Законом України «Про ратифікацію Рамкової конвенції Ради Європи про захист національних меншин» від 09.12.1997 року встановлено, що захист національних меншин та прав і свобод осіб, які належать до цих меншин, є невід'ємною частиною міжнародного захисту прав людини і як такий є одним з напрямків міжнародного співробітництва.

Відповідно до ст.3 Конвенції кожна особа, яка належить до національної меншини, має право вільно вирішувати, вважатися їй, чи не вважатися такою, і таке рішення або здійснення прав у зв'язку з ним не повинно зашкоджувати такій особі.

Згідно зі статтею 3 Рамкової конвенції про захист національних меншин, яка ратифікована Законом України № 703/97-ВР від 09.12.1997 року "Про ратифікацію Рамкової конвенції Ради Європи про захист національних меншин", кожна особа, яка належить до національної меншини, має право вільно вирішувати, вважатися їй, чи не вважатися такою, і таке рішення або здійснення прав у зв'язку з ним не повинно зашкоджувати такій особі. Особи, які належать до національних меншин, можуть здійснювати права і свободи, що випливають з принципів, проголошених в цій Рамковій конвенції, одноосібно та разом з іншими.

Частиною 1 статті 11 цієї Конвенції визначено, що сторони зобов'язуються визнавати за кожною особою, яка належить до національної меншини, право використовувати своє прізвище (по батькові) та ім'я мовою меншини, а також право на їх офіційне визнання, відповідно до умов, передбачених у їх правових системах.

Згідно з абз. 3 п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» суд може встановити факти, які і за іноземним законодавством тягнуть за собою правові наслідки для заявника і рішення суду необхідне заявникові для застосування у відносинах з громадянами інших держав.

На підставі ст. 11 Конституції України, держава сприяє консолідації та розвиткові української нації, її історичної свідомості, традицій і культури, а також розвиткові етнічної, культурної, мовної та релігійної самобутності всіх корінних народів і національних меншин України. Згідно п. 3 ст. 92 Конституції України, виключно законами України визначаються права корінних народів і національних меншин.

Судом встановлено, що заявник ОСОБА_1, народилась 12 квітня 1989 року у м.Панютине Лозівського району Харківської області, що підтверджується свідоцтвом про народження серія V-BЛ №389949, виданого 11 вересня 1992 року Панютинською селищною радою Лозівського району Харківської області, актовий запис №36. При цьому в графі національність батьків заявниці зазначено: батько ОСОБА_2 «німець», мати ОСОБА_3, «українка» (а.с.4).

25 липня 2009 року заявник зареєструвала шлюб з ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, яке видане 06 березня 2014 року Мерефянською міською радою Харківського району Харківської області, актовий запис №72. Після укладення шлюбу заявник взяла прізвище чоловіка ОСОБА_5 (а.с.6).

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_4 є батьком ОСОБА_2, який за національністю є німцем. 02 червня 2012 року ОСОБА_2 помер, що підтверджується довідкою про смерть, виданою відділом ЗАЦС м.Падерборн Німеччина, 28.06.2010 року помер ОСОБА_4, який народився 28.06.1935 року (а.с.11-12).

Те, що заявниця являється дочкою саме ОСОБА_2 та за національністю є німець, свідчать письмові докази, долучені до матеріалів справи.

При цьому, рішення суду про встановлення факту, який підлягає реєстрації в державних органах реєстрації актів громадянського стану або оформленню в нотаріальних органах, не замінює документів, що видаються цими органами, а є лише підставою для їх одержання. Після набрання рішенням законної сили воно згідно з вимогами ст.14 ЦПК України стає обов'язковим для органів, які реєструють факти, що мають юридичне значення, або оформлюють права, які виникають в зв'язку з встановленням судом фактів.

Оцінюючи наведені докази у їх сукупності суд приходить до висновку про можливість задоволення заяви у повному обсязі.

На підставі вищевикладеного, Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, затверджених наказом Міністерства Юстиції України від 12.01.2011 року № 96/5, ст. 11 Конституції України, ст. 300 ЦК України, ст.ст. 3-4, 11 Закону України «Про національні меншини в Україні», керуючись ст.ст. 2, 5, 6, 8, 10, 60, 212-215, 218, 234, 256-259 ЦПК України, суд-

ВИРІШИВ:

ОСОБА_6 Юріївни задовольнити.

Встановити факт, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка народилася в с.Панютине Лозівського району Харківської області за національністю є німець.

Рішення може бути оскаржене сторонами повністю або частково до апеляційного суду Харківської області через Харківський районний суд Харківської області.

Апеляційна скарга подається у письмовій формі протягом десяти днів зі дня проголошення рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні при оголошенні рішення можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів зі дня отримання копії рішення.

Суддя Н.Л. Панас