№ апеляційного провадження: 22-ц/796/9755/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Литвинова І.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Шкоріна О.І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 липня 2016 року Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

в складі головуючого-судді: Шкоріної О.І.,

суддів: Антоненко Н.О.,Стрижеуса А.М.,

при секретарі: Юрченко А.С.,

за участю: представника позивача -ОСОБА_3

представника відповідача - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві справу за апеляційною скаргою скарги ОСОБА_4, яка діє на підставі довіреності в інтересах ОСОБА_5, на рішення Печерського районного суду м.Києва від 25 травня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики, -

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2015 року позивач ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом про стягнення боргу за договором позики. Зазначав, що між ним та ОСОБА_5 було укладено договір позики, згідно з яким він 10 червня 1997 року передав відповідачу 34000 доларів США. На його вимогу повернути борг, ОСОБА_5 не реагує. Позивач просив стягнути з відповідача 799351 грн.39 коп. - основного боргу за договором позики та 9 879983 грн.18 коп. - процентів за користування грошовими коштами, розмір яких установлено договором.

Рішенням Печерського районного суду м.Києва від 25 травня 2016 року позовні вимоги задоволені частково, стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 борг за договором позики в розмірі 34000 доларів США, що за офіційним курсом НБУ еквівалентно 799351 грн.39 коп. та судовий збір в розмірі 3654 грн.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням, ОСОБА_4, яка діє на підставі довіреності в інтересах ОСОБА_5, подала апеляційну скаргу, в якій просить змінити рішення суду першої інстанції в частині стягнення з ОСОБА_5 боргу за договором позики в розмірі 34000 доларів США, відмовивши позивачу у задоволенні цієї вимоги у повному обсязі. Посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В судовому засіданні представник відповідача - ОСОБА_4 апеляційну скаргу підтримав і просив її задовольнити.

Представник позивача - ОСОБА_3 проти доводів апеляційної скарги заперечувала і просила рішення як законне і обґрунтоване залишити без змін.

Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та пред'явлених у суді першої інстанції вимог, вислухавши пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом установлено, що 10 червня 1997 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 укладено договір позики грошових коштів, на підтвердження якого оформлена розписка. Згідно з умовами договору відповідач прийняв 34000 доларів США з подальшою виплатою щомісячно 6 % від загальної суми, зобов'язавшись повернути суму за першою вимогою позикодавця протягом 30-35 календарних днів.

Відповідач одержав у борг грошові кошти в сумі 34000 доларів США.

15 січня 2015 року позивач направив цінним листом з описом відповідачу письмову вимогу про повернення йому боргу у розмірі 34000 доларів США, а також проценти за період з 10 липня 1997 року по 10 січня 2015 року у розмірі 430440 доларів США, що разом становить суму у розмірі 464440 доларів США.

Вказану вимогу, датовану 14 січня 2015 року, позичальник не отримав та конверт з відправленням повернувся без вручення адресату, з відміткою поштового відділення «за закінченням строку зберігання».

Крім того, судом установлено, що кошти, отримані у боргу, відповідач позивачу не повернув.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що між сторонами було укладено договір позики, на підтвердження укладення якого надана розписка, тому ОСОБА_5 зобов'язаний повернути ОСОБА_6 отримані у борг кошти на підставі ст.ст. 530, 1046, 1047, 1049 ЦК України. Положення договору позики про нарахування процентів на суму боргу, зважаючи на положення ст.170 ЦК УРСР , в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, є нікчемними, а тому суд першої інстанції вважав вимоги про стягнення з відповідача процентів за договором позики такими, що не підлягають задоволенню.

Рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 процентів за користування позикою сторонами не оскаржується.

Висновок суду першої інстанції про задоволення позовних вимог ОСОБА_6 про стягнення суми боргу ґрунтується на встановлених обставинах і відповідає вимогам матеріального права.

Згідно зі ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або іншій документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику ( грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором ( ч.1 ст.1049 ЦК України).

За своїм правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику (постанови Верховного Суду України від 2 липня 2014 року № 6079цс14, від 8 червня 2016 року № 6-1103цс16)).

Надана позивачем до позовної заяви розписка від 10 червня 1997 року підтверджує факт укладення між сторонами договору позики та посвідчує факт передання ОСОБА_6 грошової суми в розмірі 34000 доларів США позичальнику ОСОБА_5 (а.с.4,5).

Доводи апеляційної скарги в тій частині, що судом першої інстанції була надана невірна оцінка змісту розписки про отримання грошових коштів в частині визначення строку і умов повернення суми позики, колегія суддів відхиляє з огляду на таке.

ОСОБА_5 не заперечується факт складання 10 червня 1997 року розписки про отримання в борг 34000 доларів США. В розписці строк виконання боржником обов'язку не встановлений, але визначений моментом пред'явлення вимоги ОСОБА_6 і з моменту пред'явлення вимоги ОСОБА_5 зобов'язався повернути грошові кошти протягом 30-35 днів.

Зміст розписки щодо обов'язку ОСОБА_5 повернути борг на першу вимогу ОСОБА_6 не дає підстав уважати, що сторони домовились про право позикодавця в будь-який час вимагати дострокового повернення грошей та обов'язок позичальника повернути борг протягом 30-35 днів з моменту пред'явлення вимоги про таке дострокове повернення.

Крім того, відсутні підстави для висновку про те, що використане в тексті розписки словосполучення «с дальнейшей виплатой помесячно 6 % от сумы долга» свідчить про домовленість сторін про розстрочку виконання боргового зобов'язання.

Проаналізувавши зміст розписки, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що після укладення договору позики ОСОБА_5 зобов'язаний повернути суму позики у розмірі 34000 доларів США на першу вимогу ОСОБА_6 протягом 30-35 календарних днів.

Вимога про повернення суми боргу позивачем пред'явлена у січні 2015 року. А тому саме з цього часу починається перебіг строку позовної давності, який за законом встановлений у три роки.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги про те, що строк виконання зобов'язання щодо повернення грошових коштів за розпискою з урахуванням умови договору про розстрочку виконання боргового зобов'язання є визначеним - 10 листопада 1998 року не ґрунтуються на матеріалах справи.

Крім того, відповідно до ч.2, 3 ст..545 ЦК України якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку.

Наявність у ОСОБА_6 оригіналу розписки дає підстави для висновку, що відповідач отримані у борг грошові кошти не повернув.

Таким чином, висновок суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог ґрунтується на встановлених обставинах і відповідає вимогам матеріального права. При апеляційному розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування рішення, в справі не виявлено. Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують і не впливають на їх правильність, а тому підлягають відхиленню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 303, 308, 313, 315 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4, яка діє на підставі довіреності в інтересах ОСОБА_5 - відхилити.

Рішення Печерського районного суду м.Києва від 25 травня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: