Провадження №2/331/45/2016
рішення

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.01.2016 р. м. Запоріжжя

Жовтневий районний суд м. Запоріжжя у складі

головуючого судді Антоненко М.В.,

при секретарях Рухловій М.Ю. Резнік К.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Жовтневому району про втрату права користування квартирою та за зустрічним позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_1, третя особа орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Жовтневому району про усунення перешкод в користуванні житлом,-

Встановив:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом в якому вказує на те, що вона є власником квартири, що знаходиться у АДРЕСА_1, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 28.07.1999 року № 783, виданого Жовтневою районною державною адміністрацією.

Відповідно до довідки міського комунального підприємства «Основаніє» №634 від 2015 р. у вказаній квартирі зареєстровані:

ОСОБА_2, (жінка онука)ІНФОРМАЦІЯ_1 відповідач по справі; ОСОБА_3(праонук) ІНФОРМАЦІЯ_2 другий відповідач; ОСОБА_1, власник квартири, ІНФОРМАЦІЯ_3;

Під час відсутності свого житла, за проханням ОСОБА_2 , позивач надала згоду на її реєстрацію в квартиру на умовах найму. Після народження у відповідача сина ОСОБА_4, ОСОБА_2 зареєстрував його у житловому приміщенні без згоди власника квартири.

З 2010 року відповідачі не мешкають за місцем реєстрації, так як постійно проживають за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4, буд.б-А, кв.75.

Вказані обставини свідчать про формальну реєстрацію відповідачів в належній позивачу на праві власності квартирі, що суттєво впливає на її взаємовідносини з комунальними службами та іншими підприємствами по наданню послуг.

До теперішнього часу ОСОБА_1 несе додаткові витрати по квартплаті та комунальним платежам за кількістю зареєстрованих осіб у квартирі.

Відповідач ОСОБА_2 не приймає будь-якої участі по утриманню квартири в якій вона та її син зареєстровані, особистих речей, які їм належать у квартири не має, що в черговий раз підтверджує формальний характер їх реєстрації у належній позивачу квартирі.

На даний час ОСОБА_1 маю намір розпорядитися належною їй квартирою, але наявність реєстрації відповідачів є перешкодою для вчинення таких дій.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які перебувають в України на законних підставах, зобовязані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання.

Відповідно до ч.1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Оскільки Відповідачі не проживають за місцем своєї реєстрації, змінили адресу свого проживання , але добровільно не знялися з реєстрації, позивач ОСОБА_1 вважає що, відповідно до ст. 405 ЦК України, відповідач ОСОБА_2 та її неповнолітня дитина втратили право користування квартирою.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ст. 386 ЦК України передбачено, що держава забезпечує рівний захист усіх субєктів права власності. Власник, який має підстави передбачити можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Згідно з ст. 391 Цивільного кодексу України власник має право вимагати усунення перешкод у здійснені ним права користування та розпорядження своїм майном.

У звязку з тим, що відповідач ОСОБА_1 порушує вимоги ч. 1 ст. 6 , ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», враховуючі, що відповідачі постійно мешкають з чоловіком у іншій квартирі з належними умовами для проживання, а реєстрація у квартирі позивача має лише формальний (фіктивних) характер, керуючись нормами ч. 1 ст. 6, ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», ст. 386, 391, 405 ЦК України, ст.ст. З, 15, 118 - 120 ЦПК України, позивачка просить суд визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування квартирою, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2; визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право користування квартирою, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав, просив суд задовольнити позов.

Представник відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 проти позову заперечував. Предявив зустрічний позов, який обґрунтував наступним. ОСОБА_2 з 2005 р. як член сім'ї її бабусі ОСОБА_1 зареєстрована та проживає в квартирі за адресою АДРЕСА_3

З моменту свого народження, тобто з 2010 г. у вказаній квартирі зареєстрований та проживає її син, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_5, який є правнуком власниці квартири ОСОБА_1 Протягом усього часу проживання у вказаній квартирі, вони вели сумісне господа власницею квартири. ОСОБА_1, зокрема проводили поточний ремонт кквартири, оплачували рахунки за утримання квартири, що підтверджується відповідними квитанціями за період з 2013 р. по березень 2015 р.. згідно яких повністю оплату комунальних послуг себе позивачка ОСОБА_2 та її тесть, ОСОБА_2

З моменту свого народження, ОСОБА_3 відвідував дитячий садок а також заклад за місцем проживання (реєстрації).

За весь період проживання позивачів у вказаній квартирі, жодних непорозумінь, або заперечень щодо такого проживання з боку відповідачки ОСОБА_2 не поступало. В 2015 р. помер один з синів власниці квартири. ОСОБА_2, який являється батьком чоловіка (тестем) позивачки ОСОБА_2, та дідусем ОСОБА_3 відповідно.

Після смерті ОСОБА_2, його рідний брат, ОСОБА_5 з метою відчуження квартири, заборонив позивачам проживати у вказаній квартирі, виніс з квартирі їх особисті речі. Через похилий вік власниці квартири, її син, ОСОБА_5 впливає на неї, забороняючи впускати у квартиру позивачів, здійснює дії, направлені на скоріший продаж житла. Протиправні дії відповідачки та її сина щодо позбавлення позивачів права користування житлом направлені на їх подальше зняття з реєстрації, згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України, що підтверджується поданням відповідної позовної заяви.

Позивачі вважають, що мають право па проживання у вказаній квартирі, яка є їхнім єдиним житлом, виходячи з наступного:

Статтею 47 Конституції України проголошується, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Згідно ч. 4 ст. 9 ЖК УРСР, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Статтею 64 ЖК України зазначається, що членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач і члени його сім'ї.

Статтею З СК України визначаються, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Відповідно до ч. 1 ст. 156 Житлового кодексу України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічні норми зазначені в ст. 405 ЦК України, згідно якої члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Частиною 2 статі 156 ЖК України зазначається, що на вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

Згідно з ч. 4 ст. 156 Житлового кодексу України припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Згідно ст. 396 ЦК України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі від власника майна, відповідно до положень Глави 29 цього Кодексу. Таким чином, в обґрунтування можливості захисту права користування житлом, позивач посилається на норми ст. 386, 391 ЦК України.

Статтею 386 ЦК України зазначається, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою пре вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод ; здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

В пункті 39 постанови пленуму ВСС України №5 від 07.02.2014 р. "Про судову практику - справах про захист права власності та інших речових прав" зазначається, що члени сім власника житла, які проживають разом із ним. мають право користування цим житло відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК).

Постановою пленуму Верховного суду України від 25.09.2015 р. було узагальнене практика застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності на житловий будинок:

Згідно ст. 1 Постанови, право на житло належить до сфери прав будь-якої людини Забезпечення житлом є життєвою необхідністю і одним із основних прав громадян незалежне від рівня економічного розвитку держави. У звязку із цим ст.25 Загальної декларації праї людини визначає, що кожна людина має право на такий життєвий рівень, який включаючи харчування, одяг та житло.

Конституційне право на житло містить заборону примусового позбавлення житла, тобто кореспондується з обов'язком держави створювати умови для захисту цього права.

Основною гарантією реалізації конституційного права на житло є закріплення принципу, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Крім цього, незаконні дії відповідача порушують права неповнолітнього ОСОБА_3 на житло, які захищаються спеціальними нормами законодавства:

Статтею 12 Закону України "Про основи соціального захисту бездомних громадян безпритульних дітей" передбачено, що держава охороняє і захищає права та інтереси дітей при вчинені|правочинів щодо нерухомого майна.

Неприпустимо зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень. При цьому, органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками і особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей.

Законом України «Про охорону дитинства» забезпечується право дитини на достатній життєвий рівень. Статтею 18 Закону презюмується право дитини на житло, Діти - члени сіх наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенню нарівні з власником або наймачем.

Аналогічні права дитини на житло, достатній життєвий рівень закріплені в Конвенції про права дитини.

Згідно ст. 242 ЦК України, батьки (усиновлювачі) є законними представниками своїх малолітніх та неповнолітніх дітей, в зв'язку з чим представництво неповнолітнього ОСОБА_3 здійснюється його матірю ОСОБА_2

Враховуючи вищевикладене, позивачка за зустрічним позовом ОСОБА_2 вважає, що її право та право її малолітнього сина на проживання в квартирі місцем їх реєстрації повинно бути захищене шляхом усунення перешкод в користуванні житлом, в звязку з чим просить суд усунути ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перешкоди в користуванні та проживанні в житловій квартирі АДРЕСА_4, шляхом заборони ОСОБА_1 вчиняти будь-які перешкоди ОСОБА_2 та Г.олубенко ОСОБА_6 в користуванні вказаною квартирою та проживанні в ній.

Представник третьої особи органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Жовтневому району м.Запоріжжя проти первісного позову ОСОБА_1 заперечувала, вважала позовні вимоги необґрунтованими. Проти зустрічного позову ОСОБА_2 не заперечувала.

Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, вивчивши матеріали справи, дійшов наступних висновків.

Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен громадянин має право на житло та ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням

Згідно ст. 47 ч. З Конституції України, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно ч. 4 ст. 9 ЖК УРСР, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Статтею 64 ЖК України зазначається, що членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач і члени його сім'ї.

Статтею 3 СК України визначаються, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Відповідно до ч. 1 ст. 156 Житлового кодексу України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до статті 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ст. 386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист усіх субєктів права власності. Власник, який має підстави передбачити можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Згідно з ст. 391 Цивільного кодексу України власник має право вимагати усунення перешкод у здійснені ним права користування та розпорядження своїм майном.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником квартири, що знаходиться у АДРЕСА_1. Вказане підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 28.07.1999 року № 783, виданого Жовтневою районною державною адміністрацією; згідно з довідкою міського комунального підприємства «Основаніє» №634 від 2015 р. у квартирі зареєстровані: ОСОБА_2, (жінка онука)ІНФОРМАЦІЯ_1; ОСОБА_3(праонук) ІНФОРМАЦІЯ_2; ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3;

Обгрунтовуючи позовні вимоги ОСОБА_1 посилається на акт № 373 від 16.10.2015 р., складений фахівцями ЦОА № 2, згідно з яким, зі слів сусідів кв.№17 та кв.№ 20 буд. № 58 будинку № 58 по вул.. Комунаровської, громадяни ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_6 та ОСОБА_3 2010 р.н фактично не проживають в кв. № 19. В подальшому, представник ОСОБА_1, в судовому засіданні, надав суду аналогічний акт з відміткою про те, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не проживають в кв.№ 19 з травня 2010 р.

Представник ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в судовому засіданні наполягав на тому, що відповідачі за первісним позовом не проживають за вказаною адресою з березня 2015 року.

Згідно з ч. 1 cт. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Частиною 2 ст.59 ЦПК передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно зі ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Позивач за первісним позовом ОСОБА_1 не надала суду належних доказів того, що члени сім'ї ОСОБА_2 та малолітній ОСОБА_3 були відсутні в квартирі АДРЕСА_5 понад один рік з поважних причин, а тому у суду відсутні законні підстави визнавати відповідачів такими, що втратили право користування цим житлом.

Відмовляючи ОСОБА_1 в позовних вимогах стосовно позбавлення малолітнього ОСОБА_3 права проживання за вказаною адресою, суд, також, керується положеннями статті 3 Конвенції «Про права дитини», схваленої резолюцією 44 сесії Генеральної Асамблеї ООН 44/25 від 20.11.1989 року та ратифікованою постановою Верховної ОСОБА_1 України від 27.02.1991 року № 789-XII, згідно з якою, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Задовольняючи зустрічний позов, суд виходить з наступного.

Як встановлено в судовому засіданні, між власником квартири ОСОБА_1 та ОСОБА_2 мають місце неприязні стосунки, внаслідок яких ОСОБА_1 та її малолітній син ОСОБА_4 не проживають за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_7.

Статтею 47 Конституції України встановлено, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Згідно ч. 4 ст. 9 ЖК УРСР, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Статтею 64 ЖК України зазначається, що членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач і члени його сім'ї.

Відповідно до ч. 1 ст. 156 Житлового кодексу України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Частиною 2 статі 156 ЖК України зазначається, що на вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

Згідно з ч. 4 ст. 156 Житлового кодексу України припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Згідно ст. 396 ЦК України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі від власника майна, відповідно до положень Глави 29 цього Кодексу. Таким чином, в обгрунтування можливості захисту права користування житлом, позивач посилається на норми ст. 386, 391 ЦК України.

Статтею 386 ЦК України зазначається, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою пре вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод ; здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

В пункті 39 постанови пленуму ВСС України №5 від 07.02.2014 р. "Про судову практику - справах про захист права власності та інших речових прав" зазначається, що члени сім власника житла, які проживають разом із ним. мають право користування цим житло відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК).

Постановою пленуму Верховного суду України від 25.09.2015 р. було узагальнене практика застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності на житловий будинок: згідно ст. 1 Постанови, право на житло належить до сфери прав будь-якої людини Забезпечення житлом є життєвою необхідністю і одним із основних прав громадян незалежне від рівня економічного розвитку держави. У звязку із цим ст.25 Загальної декларації прав людини визначає, що кожна людина має право на такий життєвий рівень, який включаючи харчування, одяг та житло.

Конституційне право на житло містить заборону примусового позбавлення житла, тобто кореспондується з обов'язком держави створювати умови для захисту цього права.

Основною гарантією реалізації конституційного права на житло є закріплення принципу, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Крім цього, незаконні дії відповідача порушують права неповнолітнього ОСОБА_3 на житло, які захищаються спеціальними нормами законодавства:

Статтею 12 Закону України "Про основи соціального захисту бездомних громадян безпритульних дітей" передбачено, що держава охороняє і захищає права та інтереси дітей при вчинені|правочинів щодо нерухомого майна.

Неприпустимо зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень. При цьому, органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками і особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей.

Законом України «Про охорону дитинства» забезпечується право дитини на досгатн життєвий рівень. Статтею 18 Закону презюмується право дитини на житло, Діти - члени сіх наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенню нарівні з власником або наймачем. Аналогічні права дитини на житло, достатній життєвий рівень закріплені в Конвенції про права дитини.

Аналізуючи вищенаведені норми чинного законодавства, суд дійшов висновку про те, що з боку ОСОБА_1 має місце порушення права ОСОБА_2 та її малолітнього сина на проживання в квартирі місцем їх реєстрації, а тому є законі підстави для судового захисту позивачів за зустрічним позовом шляхом усунення перешкод в користуванні житлом.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст.10,11, 212-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Відмовити у звязку з необґрунтованістю в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Жовтневому району про втрату права користування квартирою.

Зустрічний позов задовольнити.

Усунути ОСОБА_2, ОСОБА_3 перешкоди в користуванні та проживанні в ІНФОРМАЦІЯ_8 , шляхом заборони ОСОБА_1 вчиняти перешкоди ОСОБА_2, ОСОБА_3 в користуванні вказаної квартирою та проживанні в ній.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Запорізької області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя: М.В. Антоненко