АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 серпня 2016 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати по цивільним справам Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Макарова М.О.,

суддів - Максюти Ж.І., Прозорової М.Л.,

при секретарі - Самокиші О.В.,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 27 березня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк», третя особа - Національний банк України, про стягнення грошових коштів,-

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2014 року ОСОБА_2 звернулася до суду із вказаним позовом, посилаючись на те, що 08 жовтня 2012 року між нею та Публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») було укладено договір банківського вкладу № SAMDN8010 (вклад «Депозит VIP») на суму 1 млн доларів США строком на 366 днів, до 08 жовтня 2013 року включно, за умови сплати 10 % річних. Додатковою угодою від 12 березня 2014 року № 1 строк вкладу за вказаним договором був продовжений на 12 місяців, до 08 жовтня 2014 року, з виплатою відсотків на суму вкладу з розрахунку 7,5 % річних. 06 жовтня 2014 року вона звернулася до відповідача з письмовою заявою про відсутність наміру продовження дії зазначеного договору та вимогою виплати всіх грошових коштів за договором разом із нарахованими відсотками, проте така вимога була залишена без задоволення, грошові кошти не були виплачені, у зв'язку з цим позивач просила стягнути з ПАТ КБ «ПриватБанк» на свою користь суму вкладу за договором № SAMDN8010 (вклад «Депозит VIP») від 08 жовтня 2012 року у розмірі 1 млн доларів США.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 27 березня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду, позивачка подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про задоволення позову.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 червня 2015 року було скасовано рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 27 березня 2015 року, ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги задоволено. Стягнуто з ПАТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_2 грошові кошти за договором строкового банківського вкладу (депозиту) за № SAMDN8010 (вклад «Депозит VIP») від 08 жовтня 2012 року в розмірі 1 млн. доларів США. Вирішено питання щодо судових витрат.

ПАТ КБ «Приватбанк» не погодився з цим рішенням та звернувся з касаційною скаргою.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 листопада 2015 року рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 червня 2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 грудня 2015 року рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 27 березня 2015 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 лютого 2016 року ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 грудня 2015 року скасовано та справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Статтею 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст.ст. 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним і обґрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду першої інстанції відповідає вимогам закону.

Судом першої інстанції встановлено, що 08 жовтня 2012 року, у регіональному відділенні ПАТ КБ «Приватбанк», що знаходиться у м. Сімферополі, вул. Гоголя, 15, К/С, між сторонами було укладено договір № SAMDN8010 (вклад «Депозит VIP»), згідно до якого позивачка передала банку, для розміщення на депозитному вкладі, 1 млн. доларів США строком на 366 днів, по 08 жовтня 2013 року включно, з процентною ставкою за договором 10% річних. 12 березня 2014 року за додатковою угодою № 1 строк вкладу за вказаним договором був продовжений на 12 місяців до 08 жовтня 2014 року з виплатою відсотків на суму вкладу з розрахунку 7,5 % річних.

06 жовтня 2014 року позивачка звернулась на адресу відповідача з письмовою заявою про відсутність наміру продовження дії даного договору та вимогою виплати всіх грошових коштів за договором разом із нарахованими відсотками. Дана вимога була залишена без задоволення, грошові кошти не були виплачені.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про повернення банківського вкладу, суд першої інстанції виходив з їх недоведеності та необґрунтованості.

Згідно із ч. 1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 1059 ЦК України договір банківського вкладу укладається в письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

За частинами 1, 2 ст. 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором.

Згідно з п. 1.4 Положення залучення банком вкладів (депозитів) юридичних і фізичних осіб підтверджується: договором банківського рахунку; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадної книжки; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадного (депозитного) сертифіката; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею іншого документа, що підтверджує внесення грошової суми або банківських металів і відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

Відповідно до ч. 2 ст. 64 ЦПК України якщо подано копію письмового доказу, суд за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, має право вимагати подання оригіналу.

За вимогами до ч. 2 ст. 59, ч.ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України обставини справи, які законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Розглядаючи спір по суті, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що надані, на підтвердження своїх позовних вимог ОСОБА_2, ксерокопії дублікатів договору № SAMDN8010 (вклад «Депозит VIP») від 08.10.2012 року та додаткової угоди до договору від 12.03.2014 року, а також ксерокопії платіжного доручення від 08.10.2012 року та клієнтської виписки по договору, не є належними та допустимими доказами по справі, в розумінні вказаних норм Закону.

Оригінал договору, а також документ, що підтверджує внесення грошової суми і відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту, позивачкою до суду першої інстанції надано не було та причини їх неподання представник позивача нічого не заначив.

Крім того, надаючи до суду першої інстанції, для огляду оригінали спірного договору та додаткової угоди, на яких вказано, що ці документи є дублікатами, представник позивачки зазначив, що саме такі екземпляри договорів були надані ОСОБА_2 банком при їх підписанні 08.10.2012 року, і не зміг пояснити чому на штампах міститься примітка «дублікат».

А згідно з положеннями Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року № 492 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17 грудня 2003 року за № 1172/8493, якою визначено, що банки відкривають своїм клієнтам за договором банківського вкладу вкладні (депозитні) рахунки (пункт 1.8 Інструкції); договір банківського рахунку укладається в письмовій формі; один примірник договору зберігається в банку, а другий - банк зобов*язаний надати клієнту під підпис (п. 1.9 Інструкції). ( а.с.5 зворот).

Разом з цим судом апеляційної інстанції при повторному розгляді цієї справи було витребувано від НБУ інформації за вкладом ОСОБА_2 та відповідно до витягу з форми №625 «Звіт про концентрацію ризиків за пасивними операціями банку», відносно вкладника - ОСОБА_2 станом на 01 квітня 2014 року рахуються грошові кошти і за договором банківського вкладу №SAMDN8010, тобто перед окупацією Автономної республіки Крим Російською Федерацією вказані грошові кошти за вкладом знаходилися в банку, що підтверджує про наявність станом на 01 квітня 2014 року вказаних грошових коштів, проте після окупації встановити наявність цих коштів не є можливим.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що згідно ст. 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму чи фінансуванням розповсюдження зброї масового знищення, передбачених законом, а п. 5 Постанови Правління Національного банку України №260 від 06 травня 2014 року «Про відкликання та анулювання банківських ліцензій та генеральних ліцензій на здійснення валютних операцій окремих банків і закриття банками відокремлених підрозділів, що розташовані на території Автономної республіки Крим і міста Севастополя», передбачено, що банки, в тому числі ПАТ КБ «Приватбанк», зобов'язані припинити діяльність відокремлених підрозділів банків, розташованих на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя, та протягом місяця з дня набрання чинності цією постановою забезпечити закриття таких відокремлених підрозділів, ця постанова набрала чинності 06 травня 2014 року.

Також у зв'язку з окупацією Російською Федерацією території Автономної Республіки Крим прийнято нею рішення щодо припинення діяльності відокремлених підрозділів ПАТ КБ «Приватбанк» на території Республіки Крим, серед яких також була і філія Кримського регіонального управління ПАТ КБ «Приватбанк». Подальші рішення судових органів окупаційної влади свідчать про створення Російською Федерацією на цій території Автономної некомерційної організації «Фонд захисту вкладників», якому фактично були надані права власника майнового комплексу ПАТ КБ «Приватбанк» в Автономній Республіці Крим, а також у грудні 2014 року окупаційною владою всі документи ПАТ КБ «ПриватБанк», які знаходилися на вказаній території були конфісковані. Ці обставини є загальновідомими та вони не підлягають даказуванню в силу ст. 61 ЦПК України, та це на думку суду не позбавляє права позивача звернутися за захистом своїх порушених прав саме до новоствореного фонду.

Посилання апелянта на довідку ві 12 травня 2015 року за №8283 про те, що ОСОБА_2 не зверталася в АНО «Фонд захисту вкладників» колегія суддів вважає цю довідку неналежним доказом, оскільки з даної довідки неможливо встановити, що саме цю довідку адресовано було позивачці (а.с. 241 Т.1).

Звертаючись з апеляційною скаргою на рішення районного суду, представником позивачки, були повторно надані ксерокопії дублікатів договору № SAMDN8010 (вклад « Депозит VIP » ) від 08 жовтня 2012 року та додаткової угоди № 1 від 12.03.2014 року, а також ксерокопії платіжного доручення і клієнтської виписки. За клопотанням цього ж представника від 28 квітня 2015 року при первісному розгляді справи в апеляційному суді було надано для огляду оригінал спірного договору та його ксерокопія, які не були представлені суду першої інстанції і, за поясненнями представника ОСОБА_2, первинний оригінал був загублений позивачкою, а згодом відшуканий.

Розглядаючи спір, апеляційною інстанцією було встановлено, що надані ксерокопія та оригінал спірного договору різняться між ксерокопією договору з відміткою «дублікат», який був досліджений в суді першої інстанції, а саме: за розташуванням тексту на титульному листі договору; за підписами ОСОБА_2 та працівника банку, який оформлював договір - на звороті документу, а також штампом « Філія Кримське Регіональне Управління Публічного Акціонерного Товариства Комерційний Банк «Приватбанк» МФО 384436 ОСОБА_4», який відсутній на договорі з відміткою «дублікат». ( т.1 а.с.5-6, 81, 151, 162, 168)

Як вбачається з договору та додаткової угода вони були з використанням факсимільного відтворювання відтиску печатки банку та підпису особи, уповноваженої підписувати договори, угоди до них від імені банку, здійсненого за допомогою засобів копіювання.

Відповідно до ч.3 ст.207 ЦК України, використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання електронно-числового підпису або іншого аналогу власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою угодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.

Виходячи з норм цього Закону, сторони надають свою згоду, про те, що факсимільне відтворювання печатки Банку і підпису уповноваженої особи Банку, мають силу договору. Кожний, укладений договір з використанням АСП повинен мати наявність справжнього підпису працівника Банку, оформившего даний договір.

Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, доказування не може грунтуватися на припущеннях

У порушення вказаних вимог, позивачкою не було надано до суду доказів, що працівником банку, який уповноважений оформлювати з нею договір, додаткову угоду, платіжне доручення та клієнтську виписку, була саме ОСОБА_4, з її аналогом справжнього підпису, оскільки угоди про використання аналогу власносручного підпису на договорах та угодах зазначені підписанти ОСОБА_2 та ОСОБА_5, а також ОСОБА_6 ( т.1 а.с.252, 253).

У зв'язку з викладеним, колегія суддів вважає, що при вирішенні даної справи судом першої інстанції правильно визначений характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду відповідає вимогам норм матеріального та процесуального права і підстави для його скасування та ухвалення нового рішення відсутні.

Керуючись ст.ст. 303,307,308,313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 27 березня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду Дніпропетровської області набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді: