АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 532/1977/15-ц Номер провадження 22-ц/786/1156/16Головуючий у 1-й інстанції Мороз Т.М. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 серпня 2016 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Полтавської в складі:

головуючого судді: Бондаревської С.М.

суддів: Омельченко Л.М., Дорош А.І.

при секретарі: Діхтяр Т.В.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Кобеляцького районного суду Полтавської області від 03 березня 2016 року

по справі за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_2, третя особа приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу ОСОБА_7, про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна недійсним.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача,

В С Т А Н О В И Л А :

У жовтні 2015 року позивачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулись до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_2, третя особа приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу ОСОБА_7, про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна недійсним.

В позовній заяві посилались на те, що на підставі свідоцтва про право власності відповідачу ОСОБА_5 належали 3/10 частини квартири №33 загальною площею 77,0 кв. м, в будинку №2в по вул. Київській в м. Кобеляки Полтавської області.

Вироком апеляційного суду Полтавської області від 17 грудня 2013 року ОСОБА_5 засуджений за вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115, ч. 2 ст. 15 та п.1 ч. 2 ст. 115, ч. 3 ст. 15 та п. 13 ч. 2 ст. 115 КК України і призначено покарання у виді 14 років позбавлення волі. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь потерпілої ОСОБА_4 6 920 грн. у відшкодування матеріальної шкоди та 150 000 грн. у відшкодування моральної шкоди, завданої злочином; на користь потерпілої ОСОБА_3 3 000 грн. у відшкодування матеріальної шкоди та 50000 грн. у відшкодування моральної шкоди, завданої злочином.

Вказували, що під час досудового слідства по даній кримінальній справі слідчим з метою забезпечення заявлених до відповідача цивільних позовів про відшкодування моральних та матеріальних збитків, спричинених потерпілим внаслідок скоєння відповідачем злочинів, було винесено постанову про накладення арешту на 3/10 частини вищевказаної квартири, яка належить відповідачу ОСОБА_5, а також на все інше майно, де б воно не знаходилося.

Також зазначали, що 11 жовтня 2014 року відповідач ОСОБА_5 продав належну йому частину квартири співвідповідачу ОСОБА_2, яка є його рідною сестрою.

Даний договір посвідчений приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу ОСОБА_7 за номером 3407.

Вважають, що вищевказаний договір купівлі-продажу суперечить нормам цивільного законодавства, моральним засадам суспільства, грубо порушує права позивачів на отримання відшкодування спричиненої їм матеріальної та моральної шкоди, як стягувачів у виконавчому провадженні та потерпілих внаслідок скоєного злочину та таким, що вчинений під впливом обману та особою, яка в силу положень закону не мала права здійснювати відчуження предмету купівлі-продажу, оскільки предмет договору перебував під забороною щодо його відчуження.

У звязку з цим просили визнати недійсним договір купівлі-продажу 3/10 частин квартири загальною площею 77,0 кв. м за адресою: АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 та посвід-чений приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу ОСОБА_7

Рішенням Кобеляцького районного суду Полтавської області від 03 березня 2016 року позовну заяву ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна недійсним задоволено.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу від 11 жовтня 2014 року 3/10 частин квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, загальною площею 77,0 кв.м, житловою площею 48,4 кв. м., укладений між ОСОБА_6, яка діяла від імені ОСОБА_5, та ОСОБА_8 та посвідченого ОСОБА_7, приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Полтавської області, зареєстрованого в реєстрі за № 3407.

Додатковим рішенням цього ж суду від 21 квітня 2016 року вирішено питання по судові витрати.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 оскаржила його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, позивач просила скасувати оскаржуване нею судове рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

На апеляційну скаргу ОСОБА_2 своє заперечення подав представник позивачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 адвокат ОСОБА_9, в якому спростовуючи доводи апелянта, просив апеляційну скаргу відхилити, а рішення районного суду залишити без змін.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав. Відповідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін. За нормами ч.1 ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Судом першої інстанції встановлено, підтверджується наявними у справі доказами, що ОСОБА_5 на праві власності належало 3/10 частини квартири №33 загальною площею 77,0 кв. м, в будинку №2в по вул. Київській в м. Кобеляки Полтавської області.

Вироком Кобеляцького районного суду Полтавської області від 08 грудня 2013 року, скасованим вироком апеляційного суду Полтавської області від 17 грудня 2013 року в частині кваліфікації дій щодо потерпілої ОСОБА_4 та призначення покарання, ОСОБА_5 засуджений до 14 років позбавлення волі. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь потерпілої ОСОБА_4 6 920 грн. у відшкодування матеріальної шкоди та 150 000 грн. у відшкодування моральної шкоди, завданої злочином; на користь потерпілої ОСОБА_3 3 000 грн. у відшкодування матеріальної шкоди та 50 000 грн. у відшкодування моральної шкоди, заданої злочином.

В ході досудового слідства постановою слідчого СВ СУ УМВС України в Полтавській області від 13 липня 2012 року накладено арешт на 3/10 частини квартири №33 будинку №2в, розташованої по вул. Київська м. Кобеляки, що належить ОСОБА_5 на праві власності, а також на все інше майно, де б воно не знаходилось.

З протоколу про предявлення обвинуваченому матеріалів справи від 13 липня 2012 року вбачається, що ОСОБА_5 з матеріалами кримінальної справи ознайомився в повному обсязі, заяв, зауважень та клопотань не мав.

Позивачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 постановами слідчого СВ СУ УМВС України в Полтавській області від 10 липня 2012 року визнані цивільними позивачами.

Судом першої інстанції на підставі листа Кобеляцького бюро технічної інвентари-зації за вихідним №01-01-005 від 17 січня 2016 року встановлено, що станом на 31 грудня 2012 року за адресою: Полтавська область, м. Кобеляки, вул Київська 2в, будь-яка інформації про арешт майна не надходила. Постанова слідчого СВ СУ УМВС в Полтавській області від 13 липня 2012 року про накладення арешту теж не надходила.

08 жовтня 2014 року ОСОБА_5 видана довіреність на імя ОСОБА_6, посвідчена приватним нотаріусом ОСОБА_7 , зареєстрована в реєстрі за №3370, згідно якої ОСОБА_5 уповноважив ОСОБА_6 бути його представником при вирішенні питань щодо продажу належної йому 3/10 частини квартири №33 будинку №2в, розташованої по вул. Київська м. Кобеляки, Полтавської області.

З витягу з Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна станом на 11 жовтня 2014 року вбачається відсутність відомостей за заданими параметрами. Судом також встановлено, що 11 жовтня 2014 року між ОСОБА_6 , яка діяла на підставі довіреності від імені ОСОБА_5, з однієї сторони та ОСОБА_2, з другої сторони укладено договір купівлі-продажу, згідно якого продавець ОСОБА_5 передає, а покупець ОСОБА_2 приймає у власність 3/10 частини квартири № 33, що знаходиться за адресою м. Кобеляки, вул. Київська, 2в, Полтавської області, загальною площею 77,0 кв.м, житловою площею 48,8 кв.м. Договір посвідчений приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Полтавської області ОСОБА_7, зареєстровано в реєстрі за №3407 (а.с. 168-169).

З витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності станом на 11 жовтня 2014 року вбачається, що ОСОБА_2 є власником 3/10 частини квартири №33, що знаходиться за адресою Полтавська область, м. Кобеляки, вул. Київська, 2в.

За змістом ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є зокрема, договори та інші правочини. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори) (ст. 202 ЦК України). Згідно ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України). Статтею 204 ЦК України встановлена презумпція правомірності правочину.

Відповідно до цієї правової норми правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний недійсним судом. Згідно з нормами глави 16 ЦК України правочин може бути визнано судом недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом.

Підставою недійсності правочину відповідно до статті 215 Цивільного кодексу України, є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу України.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За змістом ст. 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ч.2 ст. 321 ЦК України особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадку і в порядку, встановлених законом.

Нормами, передбаченими ст. ст. 125, 125, 113 КПК України в редакції 1960 року, слідчий за клопотанням цивільного позивача або з своєї ініціативи зобовязаний вжити заходів до забезпечення заявленого в кримінальній справі цивільного позову, а також можливого в майбутньому цивільного позову, склавши про це постанову. Забезпечення цивільного позову проводиться шляхом накладення арешту на майно обвинуваченого, де б воно не знаходилось. Накладення арешту на майно скасовується постановою слідчого, коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба. Постанови слідчого, винесені відповідно до закону в кримінальній справі, яка перебуває в його провадженні, є обовязковими для виконання всіма підприємствами, установами, організаціями і громадянами.

Звідси вірним є висновок суду, що право власника ОСОБА_5 по розпорядженню його майном були у законний спосіб обмежені слідчим з метою забезпечення виконання судового рішення шляхом винесення постанови від 13 липня 2012 року про накладення арешту на майно.

Правильним також є висновок районного суду про те, що вчинений ОСОБА_5 11 жовтня 2014 року правочин щодо продажу рідній сестрі ОСОБА_2 належної йому частини квартири суперечить наведеним вище нормам, оскільки дії ОСОБА_5 по розпорядженню своїм майном вчинені без дотримання вимог ст. ст. 125, 126 КПК України і були порушенням заборони слідчого розпоряджатися належним йому майном.

Колегія суддів погоджується також з висновком суду першої інстанції, що факт продажу ОСОБА_5 майна в період, коли діяла заборона слідчого на розпорядження цим майном, встановлена з метою реального виконання судового рішення, ухваленого на користь ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів з ОСОБА_5, порушує права останніх на задоволення їх вимог за рахунок відчуженого ОСОБА_5 майна.

При цьому суд правомірно відхилив заперечення з боку представника відповідача, що ОСОБА_5 не знав про арешт майна і міг вчиняти будь-які дії зі своєю власністю, оскільки постанова слідчого є обовязковою для всіх і у тому числі для осіб інтересів, якої вона стосується. Окрім того, як зазначалось вище, судом встановлено, та підтверджується наявними у справі доказами, що ОСОБА_5 ознайомлений з матеріалами кримінальної справи, в матеріалах якої міститься дана постанова.

Обгрунтованим також є висновок районного суду про те, що відстутність у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно даних про арешт майна ОСОБА_5 не свідчить про відсутність обовязку у продавця ОСОБА_5 виконувати законні вимоги слідчого щодо заборони розпоряджатись своїм майном і не змінює правову природу спору.

За наведених обставин, вірним є висновок місцевого суду про те, що обов'язок діяти добросовісно та утриматися від відчуження належного відповідачу майна покладено на ОСОБА_5 з моменту винесення слідчим постанови 13 липня 2012 року, в свою чергу оспорюваний договір купівлі-продажу, укладений під час арешту майна, призвів до порушення права позивачів, суперечать вимогам закону та підлягає визнанню недійсними. З урахуванням вищевикладеного, доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків районного суду, як і не підтверджують належними доказами їх неправомірність.

Рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Кобеляцького районного суду Полтавської області від 03 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: /підпис/

Судді: /підписи/

З оригіналом згідно: