АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Доповідач - Панченко М.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 серпня 2016 року м.Київ

Колегія суддів судової палати з розглядуцивільних справ Апеляційного суду м.Києва у складі:

головуючого судді - Панченка М.М.

суддів - Барановської Л.В., Побірченко Т.І.

при секретарі - Куркіній І.В

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу судді Святошинського районного суду м. Києва від 13 червня 2016 року про повернення заявникові для подання до належного суду позовної заяви ОСОБА_2 до ДП «Дарниця-1» про стягнення коштів, усунення перешкод у користуванні майном, зобов'язання вчинити певні дії та визнання договорів недійсними,-

В С Т А Н О В И Л А:

Ухвалою судді Святошинського районного суду м. Києва від 13 червня 2016 року позовну заяву ОСОБА_2 до ДП «Дарниця-1» про стягнення коштів, усунення перешкод у користуванні майном, зобов'язання вчинити певні дії та визнання договорів недійсними повернуто заявнику для подання до належного суду.

Повертаючи позовну заяву, суд першої інстанції виходив з того, що на спірні правовідносини поширюється дія положень ст. 114 ЦПК України щодо виключної підсудності спорів, які виникають з приводу нерухомого майна.

В поданій апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить указану ухвалу скасувати як таку, що постановлена з порушенням норм процесуального права, та постановити нову, якою відкрити провадження у справі. Посилається на те, що дана позовна заява є зустрічною до позову ДП «Дарниця-1» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги, а тому в силу вимог ч. 2 ст. 113 ЦПК України має пред'являтися до суду за місцем розгляду первісного позову. Крім того, зазначає що даний спір є спором щодо захисту прав споживача, а тому позов згідно ч. 5 ст. 110 ЦПК України може також пред'являтися за місцем реєстрації позивача.

Заслухавши доповідь судді Панченка М.М., з'ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, у провадженні Святошинського районного суду м. Києва перебуває цивільна справа за позовом ДП «Дарниця-1» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги.

09 червня 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічною позовною заявою до ДП «Дарниця-1» про стягнення коштів, усунення перешкод у користуванні майном, зобов'язання вчинити певні дії та визнання договорів недійсними.

Ухвалою судді Святошинського районного суду м. Києва від 09 червня 2016 року відмовлено ОСОБА_2 у прийнятті зустрічної позовної заяви до спільного розгляду з первісним позовом та передано її до канцелярії суду для реєстрації в загальному порядку.

Таким чином, колегія суддів не може прийняти доводи позивача з посиланням на ч. 2 ст. 113 ЦПК України, згідно якої зустрічний позов має пред'являтися до суду за місцем розгляду первісного позову, оскільки з матеріалів справи слідує, що суд відмовив позивачеві у прийнятті зустрічного позову до розгляду разом з первісним, а позовна заява ОСОБА_2 розглядалася в загальному порядку, як окремий позов, не пов'язаний з позовом ДП «Дарниця-1» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги.

В процесі вирішення питання щодо прийняття позовної заяви ОСОБА_2 в загальному порядку, судом першої інстанції повернуто позов заявникові для подання до належного суду. При цьому, суд виходив з того, що на спірні правовідносини поширюється дія положень ст. 114 ЦПК України щодо виключної підсудності спорів, які виникають з приводу нерухомого майна.

Проте, колегія суддів з таким висновком погодитися не може.

Так, згідно ч. 1 ст. 109 ЦПК України, позови до фізичної особи пред'являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її перебування.

Відповідно до ч. 1 ст. 114 ЦПК України, позови, що виникають з приводу нерухомого майна, пред'являються за місцезнаходженням майна або основної його частини.

За змістом п. 42 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ №3 від 01 березня 2013 року, виключну підсудність встановлено для позовів, що виникають із приводу нерухомого майна (частина перша статті 114 ЦПК). Згідно з положеннями статті 181 ЦК до нерухомого майна належать: земельні ділянки, а такожоб'єкти, розташовані на них, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Наприклад, це позови про право власності на таке майно; про право володіння і користування ним (стаття 358 ЦК); про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності та виділ частки із цього майна (статті 364, 367 ЦК); про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності та виділ частки із цього майна (статті 370, 372 ЦК); про право користування нерухомим майном (визначення порядку користування ним); про право, яке виникло із договору найму жилого приміщення, оренди тощо; про визнання правочину з нерухомістю недійсним; про звернення стягнення на нерухоме майно - предмет іпотеки чи застави; розірвання договору оренди землі; стягнення орендної плати, якщо спір виник з приводу нерухомого майна; про усунення від права на спадкування та визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

Між тим, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що між сторонами відсутній будь-який спір щодо права власності на нерухоме майно, права володіння або користування таким майном, в тому числі, немає спору щодо порядку користування нерухомим майном. Позовні вимоги позивача, які останній кваліфікує як «усунення перешкод у користуванні майном», є за своїм змістом нічим іншим, як вимоги про зобов'язання відповідача вчинити певні дії(розблокувати запірні вентилі). Зазначений спір виник не з приводу нерухомого майна, а з приводу дій відповідача, які, на думку позивача, порушують його права.

Інші позовні вимоги(щодо визнання договорів недійсними та стягнення грошових коштів) виникають з приводу виконання договорів про надання житлово-комунальних послуг та не можуть вважатися такими, на які поширюється дія ч. 1 ст. 114 ЦПК України.

Таким чином, у суду першої інстанції були відсутні правові підстави для висновку про те, що позовна заява ОСОБА_2 до ДП «Дарниця-1» має розглядатися за правилами виключної підсудності щодо спорів, які виникають з приводу нерухомого майна.

Крім того, колегія суддів вважає, що на спірні правовідносини поширюється дія ч. 5 ст. 110 ЦПК України, згідно якої позови про захист прав споживачів можуть пред'являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування споживача або за місцем заподіяння шкоди чи виконання договору, оскільки усі позовні вимоги ОСОБА_2 стосуються та випливають з договорів про надання житлово-комунальних послуг, споживачем яких є позивач.

Отже, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо поширення на спірні правовідносини положень ст. 114 ЦПК України, не з'ясував чи стосується даний спір питання захисту прав споживачів, чим порушив порядок вирішення питання про відкриття провадження у справі, що у відповідності з п.3 ч.1 ст.312 ЦПК України є підставою для скасування оскаржуваної ухвали та передання даного питання на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст.307,312 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Скасувати ухвалу судді Святошинського районного суду м. Києва від 13 червня 2016 року, а питання відкриття провадження у справі передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий

Судді