Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 січня 2016 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справах апеляційного суду Рівненської області в складі:

Головуючого судді: Гордійчук С.О.

суддів: Боймиструка С.В., Демянчук С.В.

секретар судового засідання: Коробчук А.М.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Рівному апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 21 жовтня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про повернення самовільно зайнятої земельної ділянки, відновлення попереднього стану шляхом знесення самочинного будівництва та зобов'язання ухилятись від вчинення дій, що порушують право володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, Клесівської селищної ради Сарненського району Рівненської області про скасування рішення Клесівської селищної ради Сарненського району №1367, №1012, скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Сарненського районного суду Рівненської області від 21 жовтня 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про повернення самовільно зайнятої земельної ділянки по АДРЕСА_1 відновлення попереднього стану шляхом знесення самочинного будівництва та зобов'язання ухилятись від вчинення дій, що порушують право володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1, Клесівської селищної ради Сарненського району Рівненської області про скасування рішення Клесівської селищної ради Сарненського району №1367, №1012, скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку задоволено.

Визнано протиправними та скасовано рішення Клесівської селищної ради Сарненського району Рівненської області № 1367 від 29 квітня 2015 року «Про розгляд звернення ОСОБА_1» та № 1012 від 19 червня 2014 року «Про надання дозволу на виготовлення технічної документації щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд»; скасовано державну реєстрацію, здійснену 15 липня 2015 року Реєстраційною службою Сарненського районного управління юстиції Рівненської області, стосовно земельної ділянки площею 0,25 га з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташованої за адресою: АДРЕСА_1 на ім'я ОСОБА_1.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 487,20 грн. понесених судових витрат.

В поданій на рішення суду апеляційній скарзі ОСОБА_1 вказує на його незаконність та необґрунтованість, оскільки суд прийшов до помилкових висновків та не врахував вимоги ч. 2 ст. 1225 ЦК України та ч. 1 ст. 131 ЗК України відповідно до яких до спадкоємця житлового будинку переходить право власності або право користування земельною ділянкою на якій вони розміщенні. Вказує, що нею набуте право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 в порядку спадкування після смерті матері ОСОБА_3 та оформлено право власності на земельну ділянку 15 липня 2015 року. Зазначає, що ОСОБА_2 є спадкоємцем нерухомого майна після смерті свого прадіда ОСОБА_4, який був зареєстрований за іншою адресою по АДРЕСА_2, а тому підстав набуття права власності на спірну земельну ділянку немає. Судом не враховано даних технічної інвентаризації (технічного паспорта), з яких вбачається, що право власності на будинок не припинене, та не прийнято до уваги відомостей з Державного архіву Рівненської області, які вказують, що відомості про виділення земельної ділянки саме ОСОБА_4 відсутні.

Просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні первісного позову та відмовити в задоволенні зустрічного позову.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до часткового задоволення з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні первісного позову та задовольняючи зустрічний позов суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 не надала належних доказів на підтвердження своїх позовних вимог. Крім того, рішення селищної ради про надання дозволу на виготовлення технічної документації щодо встановлення меж земельної ділянки не відповідають вимогам закону.

Проте повністю погодитись з таким висновком суду колегія суддів апеляційного суду не може.

З матеріалів справи вбачається, що згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 28 травня 2014 року ОСОБА_1 отримала спадщину після смерті своєї матері ОСОБА_5, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року, житловий будинок з господарськими будівлями, що знаходиться в смт. Клесів Сарненського району Рівненської області.

Відповідно до свідоцтва про право особистої власності на будівлю від 29 травня 1960 року, виданого виконкомом Клесівської селищної ради депутатів трудящих на підставі рішення ради № 6 від 12 травня 1960 року, власником зазначеного житлового будинку був батько ОСОБА_1 - ОСОБА_6 Після його смерті (ІНФОРМАЦІЯ_2 року) зазначений будинок успадкувала його дружина ОСОБА_5, яка постійно проживала з ним на день смерті.

Відповідно до ст. 90 Земельного кодекс Української РСР (в редакції 1988 року) на землях міст при переході права власності на будівлю переходить також і право користування земельною ділянкою або її частиною.

Пунктом г) ч. 1 ст. 81 Земельного кодексу України (в редакції 13 січня 2007 року) громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини.

Згідно п. 1 ст. 131 вказаного Кодексу громадяни та юридичні особи України, а також територіальні громади та держава мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод.

Частиною 2 статті 1225 ЦК України визначено, що до спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені.

Пунктом п. 22-1 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» № 7 від 16.04.2004 року визначено, що відповідно до статей 1225 ЦК України і 131 ЗК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, а також право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом.

За загальним правилом, закріпленим у частині четвертій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об'єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об'єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об'єкта права власності.

Такі висновки узгоджуються з постановою Верховного Суду України № 6-2 цс15 від 11 лютого 2015 року.

За таких обставин, спірна земельна ділянка, яка належала ОСОБА_6 на праві користування, перейшла в порядку спадкування до ОСОБА_5, після смерті якої ІНФОРМАЦІЯ_1 року, була успадкована ОСОБА_1

Частиною 1 статті 116 ЗК України (в редакції 13 січня 2007 року), встановлено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування та державних органів приватизації щодо земельних ділянок, на яких розташовані об'єкти, які підлягають приватизації, в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

За результатами розгляду заяви позивача про виділення їй земельної ділянки біля спадкового будинку по АДРЕСА_1 Клесівською селищною радою 19 червня 2014 року прийнято рішення та надано дозвіл на виготовлення технічної документації щодо встановлення (відведення) спірної земельної ділянки в натурі, а рішенням №1367 від 29 квітня 2015 року лише відновлено дію попереднього рішення №1012 від 19.06.2014 року.

Рішенням Клесівської селищної ради Сарненського району №1448 від 25 червня 2015 року затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі на місцевості та передано право власності ОСОБА_1 у власність земельну ділянку площею 0,25 га розташовану в АДРЕСА_1

Зазначене рішення ОСОБА_2 в судовому порядку не оскаржував.

Право власності на вказану земельну ділянку зареєстровано 20 липня 2015 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно - земельну ділянку (а.с. 14)

Обгрунтовуючи свої позовні вимоги ОСОБА_1 вказувала на те, що ОСОБА_2 на належній їй частині земельної ділянки самовільно розпочав будівництво чим порушив її права як власника цієї земельної ділянки.

На підставі ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється зокрема шляхом припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення.

Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до положень норм ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право.

За положенням ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Проте, будь-яких належних та допустимих доказів проте, що ОСОБА_2 є належним землекористувачем, або власником спірної земельної ділянки останній суду не надав і судом їх не здобуто.

Факт самочинного будівництва на спірній земельній ділянці ОСОБА_2 визнав, що відповідно до положень ч.1 ст.61 ЦПК України не підлягає доказуванню.

Крім того, дані обставини стверджуються актами державного інспектора Управління державної архітектурно-будівельної інспекції у Рівненській області №393 від 29 квітня 2015 року, № 453 від 25 травня 2015 року, № 526 від 06 червня 2015 року з яких вбачається, що ОСОБА_2 з 25 квітня 2015 року розпочав будівельні роботи з будівництва житлового будинку по АДРЕСА_1 та побудував фундамент житлового будинку розміром 10*8,5 м із бутобетону висотою 0,55-0,6 м від поверхні землі вхідний марш 2,0 м на 0,6 м із трьох сходинок із буту, добудований армопояс висотою 0,15 м по периметру фундаменту будинку, залито стяжку зі сторони вхідного маршу, завезено на спірну земельну ділянку інші будівельні матеріали (а. с. 30).

Відповідно до ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Частиною 4 вказаної статті передбачено, що якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

Пунктом 17 Постанови Пленуму ВСС України з розгляду цивільних кримінальних справ «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва) № 6 від 30 березня 2012 року позов про знесення самочинно збудованого нерухомого майна може бути пред'явлено власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, зокрема, власником (користувачем) суміжної земельної ділянки з підстав, передбачених статтями 391, 396 ЦК, статтею 103 ЗК.

За таких обставин апеляційний суд дійшов висновку про обгрунтованність первісного позову щодо відновлення попереднього стану земельної ділянки шляхом знесення самочинного будівництва ОСОБА_2 за його рахунок.

Разом з тим не підлягає до задоволення зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 про скасування рішень Клесівської селищної ради Сарненського району Рівненської області № 1012 від 19 червня 2014 року про надання ОСОБА_1 дозволу на виготовлення технічної документації щодо встановлення (відведення) спірної земельної ділянки в натурі та № 1367 від 29 квітня 2015 року про відновлення дії рішення ради №1012 з таких підстав.

Обгрунтовуючи позовні вимоги ОСОБА_2 посилався на порушення селищною радою, при прийнятті оскаржуваних рішень, положень ч.2 ст.107 ЗК України, а саме те що не було враховано фактичне використання саме ним спірної ділянки, а також непогодження з ним меж земельної ділянки.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

З урахуванням цих норм суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорюванні права, свободи чи інтереси позивача, виходячи із підстав позову та встановлених обставин, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог (повністю чи частково) або відмову у їх задоволенні.

Обов'язок доказування обґрунтованості вимог у спірній категорії правовідносин покладається на позивача.

Суд не може вирішувати справу на підставі припущень (ст. 60 ЦПК України).

Стаття 50 Закону України «Про землеустрій» (у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) передбачала обов'язкове складання проекту землеустрою у разі надання, передачі, вилучення (викупу), відчуження земельних ділянок.

Відповідно до положень ст.118 ЗК України, підставою відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Крім того, наданий сесією селищної ради дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки не являється нормативним актом, що свідчить про передачу її у власність чи користування та не порушує будь-яких прав та інтересів ОСОБА_2 як суміжного землекористувача.

Таким чином, рішення сільської ради прийнято на підставі та у спосіб передбачений чинним законодавством оскільки підстав для відмови у наданні дозволу не було.

Відсутні підстави і для скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку, оскільки підстави на підставі яким вона була проведена не оспорюються.

Оскільки рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального права та неповним з'ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, воно підлягає скасуванню із ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 307, 309, 316 ЦПК України, ст.ст. 116,118, 120, 152 ЗК України колегія суддів,

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 21 жовтня 2015 року скасувати.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про повернення самовільно зайнятої земельної ділянки, відновлення попереднього стану шляхом знесення самочинного будівництва та зобов'язання ухилятись від вчинення дій, що порушують право володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою задовольнити частково.

Зобов'язати ОСОБА_2 повернути ОСОБА_1 самовільно зайняту ним земельну ділянку АДРЕСА_1 та відновити її попередній стан шляхом знесення самочинного будівництва та звільнення від будівельних матеріалів.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1, Клесівської селищної ради Сарненського району Рівненської області про скасування рішення Клесівської селищної ради Сарненського району Рівненської області № 1367 від 29 квітня 2015 року та № 1012 від 19 червня 2014 року, скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий :

Судді :