АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 755/7924/15 Головуючий у 1 - й інстанції: Бартащук Л.П.
№ апеляційного провадження: Доповідач - Ратнікова В.М.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 серпня 2016 року колегія суддів Судової палати в цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі :

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Соколової В.В.

- Борисової О.В.

при секретарі - Сімаченко А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційними скаргами представника позивача ОСОБА_3 ОСОБА_4 та представника відповідачів ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 ОСОБА_9 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 26 лютого 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_6, ОСОБА_10, ОСОБА_7, ОСОБА_8, третя особа Головне територіальне управління юстиції у м. Києві про встановлення факту проживання однією сім'єю і визнання права власності в порядку спадкування та за зустрічним позовом ОСОБА_8, ОСОБА_6, ОСОБА_7 до ОСОБА_3, треті особи Головне територіальне управління юстиції у м. Києві, ОСОБА_10 про встановлення факту родинних відносин та визнання права власності в порядку спадкування, -

в с т а н о в и л а :

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 26 лютого 2016 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_6, ОСОБА_10, ОСОБА_7, ОСОБА_8, третя особа Головне територіальне управління юстиції у м. Києві про встановлення факту проживання однією сім'єю і визнання права власності в порядку спадкування задоволено частково.

Встановлено факт спільного проживання однією сім'єю ОСОБА_3 та ОСОБА_11 з 2001 року до її смерті ІНФОРМАЦІЯ_5.

В задоволенні решти вимог відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_8, ОСОБА_6, ОСОБА_7 до ОСОБА_3, треті особи Головне територіальне управління юстиції у м. Києві, ОСОБА_10 про встановлення факту родинних відносин та визнання права власності в порядку спадкування задоволено частково.

Встановлено факт, що ОСОБА_8 є племінницею ОСОБА_11, померлої ІНФОРМАЦІЯ_5.

Встановлено факт, що ОСОБА_7 є племінницею ОСОБА_11, померлої ІНФОРМАЦІЯ_5.

Встановлено факт, що ОСОБА_6 є племінником ОСОБА_11, померлої ІНФОРМАЦІЯ_5.

Встановлено факт, що ОСОБА_10 є рідною сестрою ОСОБА_11, померлої ІНФОРМАЦІЯ_5.

В задоволенні решти вимог відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції в частині задоволення зустрічного позову, представник позивача за первісним позовом ОСОБА_3 ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 26 лютого 2016 року скасувати в частині задоволення зустрічних позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в їх задоволенні. В решті рішення суду залишити без змін.

Апеляційну скаргу обґрунтовувала тим, що оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права та при неповному з'ясуванні обставин справи. Вважає, що матеріали справи не містять достатню кількість доказів, які підтверджують факт родинних відносин між ОСОБА_11 та позивачами за зустрічним позовом, так як у всіх наданих суду документах відсутні анкетні дані цих осіб, які б дали змогу достовірно їх ідентифікувати. Відомості про народження ОСОБА_11 та її батьків в матеріалах справи також відсутні, на запити суду з архівних державних органів надходили відповіді про те, що інформації стосовно вказаної особи не виявлено. Помилковим вважає висновок суду про те, що позивачем за первісним позовом не було доведено того факту, що за національністю померла ОСОБА_11 є венгеркою, з тих підстав, що при обміні паспорта громадянина СССР на паспорт громадянина України передбачалося право осіб зазначити національність на власний вибір, що є загальновідомим фактом. Вважає, що така обставина, як політика державних органів при обміні паспортів, не може вважатися загальновідомим фактом, так як не має об'єктивного існування. При цьому суду було подано достатньо доказів на підтвердження національності померлої, яким не було надано належної оцінки. Посилалася на те, що факт неприйняття ОСОБА_11 спадщини після померлих ОСОБА_12 та ОСОБА_13 також свідчить про відсутність між ними родинних зв'язків. Зазначила, що ОСОБА_10 не заявляла позовних вимог про встановлення факту родинних відносин з померлою, по справі є третьою особою, а тому суд першої інстанції ухвалив рішення в цій частині, вийшовши за межі позовних вимог.

Представник відповідачів ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 ОСОБА_9, також не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції частково, подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 26 лютого 2016 року скасувати в частині задоволення позову ОСОБА_3 та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позову. В решті рішення суду першої інстанції просив залишити без змін.

Апеляційну скаргу обґрунтовував тим, що оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права, при неправильному і неповному встановленні обставин справи. Вважає, що поданим ОСОБА_3 доказам спільного проживання з померлою ОСОБА_11 суд першої інстанції надав невірну оцінку, так як вони суперечать іншим доказам у справі, зокрема, показам свідків, є неналежними та недопустимими. Одночасно, покази різних свідків між собою також є неузгодженими та не дають можливості достовірно встановити факт проживання ОСОБА_11 з 2001 року в одній квартирі з позивачем. Суд не врахував поданих відповідачами документів щодо того, що протягом десяти останніх років ОСОБА_11 проживала зі своєю сестрою ОСОБА_10 в смт. Гребінки Київської області, де і померла. ОСОБА_3 не було доведено, що вона займалася побутовим забезпеченням, доглядом, лікуванням ОСОБА_11 Подані позивачем докази проведення ремонту в квартирі за адресою АДРЕСА_1, не повинні були враховуватись судом, так як не свідчать достовірно про здійснення ремонту саме в квартирі ОСОБА_11. Інші подані документи можуть підтверджувати, що позивач виконувала певні прохання померлої, зокрема, оформлення субсидії чи заміну паспорту, проте, не підтверджують факту проживання однією родиною і ведення спільного господарства.

В судовому засіданні ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_4 повністю підтримали доводи своєї апеляційної скарги та просили її задовольнити. Проти апеляційної доводів апеляційної скарги представника відповідачів ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 - ОСОБА_9 заперечували, посилаючись на те, що рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог за первісним позовом ухвалене з дотриманням вимог закону, а доводи апеляційної скарги є безпідставними.

Відповідачі ОСОБА_7, ОСОБА_8 та їх представник ОСОБА_9, який також є представником відповідача ОСОБА_6, повністю підтримали доводи своєї апеляційної скарги та просили її задовольнити. Проти апеляційної скарги представника позивача ОСОБА_3 ОСОБА_4 заперечували, посилаючись на те, що рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог за зустрічним позовом ухвалене з дотриманням вимог закону, а доводи апеляційної скарги є безпідставними.

Відповідач ОСОБА_10 в судове засідання повторно не з'явилася, про день та час слухання справи судом повідомлялася у встановленому законом порядку, а тому, колегія суддів вважає можливим розгляд справи у її відсутність.

Третя особа Головне територіальне управління юстиції у м. Києві явку свого представника в судове засідання не забезпечило, про день та час слухання справи судом повідомлялося у встановленому законом порядку, а тому, колегія суддів вважає можливим розгляд справи у відсутності представника третьої особи.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_3 ОСОБА_4 підлягає частковому задоволенню, а апеляційна скарга представника відповідачів ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 ОСОБА_9 підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_5 померла ОСОБА_11, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_5 від 03.10.2014 року, виданим Виконавчим комітетом Гребінківської селищної ради Васильківського району Київської області.

Після смерті ОСОБА_11 відкрилась спадщина, до складу якої входила однокімнатна квартира АДРЕСА_1, яка належала померлій відповідно до Свідоцтва про право власності на житло, виданого Дніпровською районною державною адміністрацією м. Києва 20.08.1999 року; акції ПАТ «РайффайзенБанк Аваль» у кількості 298 одиниць, відповідно до договору № 0036708 від 27.04.1994 року і приватизаційного платіжного доручення № 0036708 від 27.04.1994 року.

Після смерті ОСОБА_11 з заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_11 до Десятої Київської державної нотаріальної контори, у встановлений законом строк, звернулися ОСОБА_10, як рідна сестра померлої, ОСОБА_8, ОСОБА_6, як рідні племінники померлої.

ОСОБА_10 заявою від 30.03.2015 року, зареєстрованою державним нотаріусом Гребінківської державної нотаріальної контори Київської області в реєстрі за № 2-742, відмовилась від належної їй за законом частки спадкового майна, яке залишилось після смерті ОСОБА_11, на користь ще однієї племінниці померлої ОСОБА_7.

31.03.2015 року ОСОБА_6, ОСОБА_8, ОСОБА_7 звернулися до Десятої Київської державної нотаріальної контори з заявами, в яких просили видати їм свідоцтво про право на спадщину за законом.

Листом від 25.05.2015 року Десята Київська державна нотаріальна контора відмовила їм у видачі свідоцтва про право власності на спадщину за законом у зв'язку з відсутністю у матеріалах справи документів, що посвідчують факт родинних відносин, а також ненаданням правовстановлюючих документів.

Крім вказаних осіб, 19 березня 2015 року з заявою про прийняття спадщини після померлої ОСОБА_11 до Десятої Київської державної нотаріальної контори звернулась ОСОБА_3.

Постановою нотаріуса від 10.04.2015 року їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв'язку з відсутністю судового рішення про встановлення факту спільного проживання зі спадкодавцем протягом п'яти років до дня смерті.

Звертаючись до суду з позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_10, ОСОБА_7, ОСОБА_8, третя особа Головне територіальне управління юстиції у м. Києві про встановлення факту проживання однією сім'єю і визнання права власності в порядку спадкування, ОСОБА_3 посилалася на те, що в 2001 році ОСОБА_11 запропонувала їй пожити в її квартирі, у зв'язку з сімейними негараздами та неможливістю проживати в своїй квартирі. З 2001 року та по момент смерті ОСОБА_11 вони проживали разом, вона допомагала ОСОБА_11 в оформленні документів на отримання пенсії та субсидії, займалася побутовими питаннями, зробила за власні кошти ремонт в квартирі, а тому, як особа, що проживала однією сім'єю зі спадкодавцем не менш ніж п'ять років до відкриття спадщини, має право спадкувати за ОСОБА_11 як спадкоємець четвертої черги.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 частково та, встановлюючи факт спільного проживання однією сім'єю ОСОБА_3 та ОСОБА_11 з 2001 року до її смерті ІНФОРМАЦІЯ_5, суд першої інстанції виходив з того, що факт спільного проживання позивача з ОСОБА_11 підтверджуються показами свідків та письмовими доказами, а тому позовні вимоги в цій частині є обґрунтованим та підлягають задоволенню.

Позивач ОСОБА_3 рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 26 лютого 2016 року в частині відмови в задоволенні її вимог не оскаржує, представник відповідачів ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 ОСОБА_9 рішення суду оскаржує в частині задоволення первісного позову, а тому, з урахуванням положень ч. 3 ст. 303 ЦПК України, колегія суддів перевіряє правильність висновків суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_3 та встановлення факту її спільного проживання однією сім'єю з ОСОБА_11,оскільки він не відповідає вимогам закону та дослідженим судом доказам, з наступних підстав.

Статтею 1264 ЦК України визначено, що у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини.

Згідно ч. 2,4 ст. 3 Сімейного кодексу України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Відповідно до п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30.05.2008 року, при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом),

судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Таким чином, при з'ясуванні наявності чи відсутності підстав вважати, що ОСОБА_3 та ОСОБА_11 проживали однією сім'єю, підлягають встановленню в сукупності такі факти, як спільне проживання, спільний побут, наявність взаємних прав та обов'язків.

За правилами ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Як вбачається з матеріалів справи, допитані судом свідки з боку позивача та з боку відповідачів дають суперечливі за своїм змістом покази стосовно місця проживання ОСОБА_11, осіб, з якими вона мешкала, та інших обставин, на які посилаються сторони.

За таких обставин, оскільки покази свідків не узгоджуються між собою, колегія суддів не вважає за можливе приймати їх до уваги та покладати в основу рішення при встановленні факту проживання однією сім'єю померлої та позивача.

Одночасно, надані суду документи, якими ОСОБА_3 обґрунтовує свої посилання на ведення спільного побуту з померлою ОСОБА_11, не свідчать однозначно про те, що вказані особи проживали разом та вели спільне господарство.

Зокрема, в дорученні на оформлення субсидії, яке датоване 04 липня 2014 року, зазначається, що ОСОБА_11, яка проживає за адресою АДРЕСА_1, доручає ОСОБА_3, яка проживає за адресою АДРЕСА_3, оформити субсидію.

Дане доручення було підписано ОСОБА_11 та в ньому прямо зазначено, що місцем проживання ОСОБА_3 є квартира АДРЕСА_3, а не квартира АДРЕСА_1, де проживала ОСОБА_11

В наданому суду та дослідженому в судовому засіданні договорі про проведення розрахунків за водопостачання та водовідведення за показниками квартирних приладів обліку споживання холодної і гарячої води від 01 жовтня 2010 року, укладеному ЖРЕО-409 з ОСОБА_11, зазначено, що остання проживає в квартирі АДРЕСА_1, кількість мешканців квартири - 1.

Не підтверджені належними та допустимими доказами і доводи ОСОБА_3 про те, що вона за власні кошти зробила ремонт в квартирі ОСОБА_11, так як наявні в матеріалах справи розписки майстра ОСОБА_18 не підтверджують реальне здійснення вказаних в них робіт в квартирі спадкодавця, так як в матеріалах справи є три копії розписки ОСОБА_18 від 05.09.2010 року в яких він зазначає про отримання ним грошових коштів в сумі 18 550,00 грн. від ОСОБА_3 за виконання ремонтних робіт, вказує перелік виконаних робіт. Вказані розписки є однаковими за змістом, проте, в одній із них ( а.с. 177 т.1) зазначено , що ремонтні роботи виконувались в квартирі АДРЕСА_1. А в двох інших копіях розписок ( а.с. 27, 30, т.1), адреса квартири, в якій виконувались вказані ремонтні роботи, не зазначена. Копія розписки з зазначенням адреси квартири була подана позивачем пізніше від двох перших копій розписки, в процесі слухання справи.

Докази купівлі матеріалів, необхідних для проведення ремонту, в справі відсутні. Відомості щодо того, що ОСОБА_18, який написав розписку, є спеціалістом та дійсно виконує роботи, про які зазначено в розписці, позивачем суду також не надано.

Інші, наявні в матеріалах справи документи, зокрема медична документація, квитанції про оплату житлово - комунальних послуг, не свідчать беззаперечно про спільне проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_11, та про ведення спільного побуту та господарства, тобто, проживання однією сім'єю.

Наявна в матеріалах справи довідка лікаря КНП «Консультативно - діагностичний центр» Деснянського району від 22 липня 2015 року про те, що ОСОБА_3 постійно супроводжувала померлу на прийоми до лікаря, в подальшому була анульована як така, що видана помилково, про що в матеріалах справи свідчить лист за підписом директора КНП «Консультативно - діагностичний центр» від 10 вересня 2015 року.

Як вбачається з копії свідоцтва про смерть ОСОБА_11, воно видане Виконавчим комітетом Гребінківської селищної ради Васильківського району Київської області 03 жовтня 2014 року.

На підтвердження того, що померла проживала останні 10 років в смт Гребінки Київської області, як про те стверджують відповідачі у справі, в матеріалах справи також наявний лист секретаря Виконкому Гребінківської селищної ради від 26 вересня 2015 року, завірений належним чином.

Разом з тим, в обґрунтування своїх вимог, ОСОБА_3 посилалася на те, що проживала в місті Києві в квартирі ОСОБА_11 разом з нею однією сім'єю до моменту смерті останньої.

При цьому, позивачем не наведено обґрунтованих причин того, чому, проживаючи разом з нею, за її твердженнями, однією сім»єю в місті Києві до дня смерті, ОСОБА_11 померла і була похоронена в смт. Гребінки Київської області, де і було видано свідоцтво про її смерть.

Суд першої інстанції на невідповідність доводів ОСОБА_3 встановленим обставинам справи та дослідженим доказам в їх сукупності, уваги не звернув, спірність показань свідків з обох сторін не врахував, та дійшов необґрунтованого висновку про часткове задоволення вимог ОСОБА_3 та встановлення факту спільного проживання однією сім'єю ОСОБА_3 та ОСОБА_11 з 2001 року до дня її смерті ІНФОРМАЦІЯ_5.

Так як наявні в матеріалах справи докази в своїй сукупності не підтверджують факт ведення спільного господарства між позивачем та ОСОБА_11, їх спільне проживання та наявність взаємних прав і обов'язків, а, в силу вимог ст. 60 ЦПК України, рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях, колегія суддів приходить до висновку, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факт проживання з ОСОБА_11 однією сім'єю.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги представника відповідачів ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 ОСОБА_9 є обґрунтованими, рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 26 лютого 2016 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3 не відповідає вимогам процесуального законодавства щодо законності та обґрунтованості, а тому в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_6, ОСОБА_10, ОСОБА_7, ОСОБА_8, третя особа Головне територіальне управління юстиції у м. Києві про встановлення факту проживання однією сім'єю.

Звертаючись до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_3, треті особи Головне територіальне управління юстиції у м. Києві, ОСОБА_10, про встановлення факту родинних відносин та визнання права власності в порядку спадкування, позивачі за зустрічним позовом ОСОБА_8, ОСОБА_6, ОСОБА_7 посилалися на те, що вони є племінниками спадкодавця ОСОБА_11 та її спадкоємцями. Проте, оскільки не збереглося свідоцтво про народження та актовий запис про народження спадкодавця, вони змушені в судовому порядку встановлювати факт їх родинних відносин з померлою ОСОБА_11, іншим чином підтвердити даний факт для подальшого оформлення документів на спадщину неможливо.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_8, ОСОБА_6, ОСОБА_7 та, встановлюючи той факт, що позивачі є племінниками ОСОБА_11, померлої ІНФОРМАЦІЯ_5, а третя особа ОСОБА_10 є рідною сестрою померлої, суд першої інстанції виходив з того, що дані обставини в повній мірі підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами, а тому позовні вимоги є обґрунтованими і підлягають задоволенню.

Проте, в повній мірі з вказаним висновком суду колегія погодитись не може, так як він не відповідає вимогам процесуального законодавства.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_10 в даній справі має статус третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору.

За змістом ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 30 ЦПК України визначено, що сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.

Таким чином, позивач, як сторона у справі, має право звернутися до суду за захистом свого порушеного, оспореного або невизнаного права.

Разом з тим, ОСОБА_10, як третя особа, жодних позовних вимог не заявляла.

Стаття 11 ЦПК України встановлює, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції було вирішено вимогу та встановлено факт, за встановленням якого особа ОСОБА_10 до суду не зверталася.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги представника позивача ОСОБА_3 ОСОБА_4 в частині щодо невідповідності вимогам законодавства висновку суду першої інстанції про встановлення факту родинних відносин ОСОБА_10 та ОСОБА_11 є обґрунтованими, а рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 26 лютого 2016 року в цій частині підлягає скасуванню.

В частині щодо встановлення факту родинних відносин ОСОБА_11 і ОСОБА_8, ОСОБА_6, ОСОБА_7, колегія суддів вважає рішення суду першої інстанції обґрунтованим та таким, що відповідає вимогам закону і матеріалам справи, а доводи апеляційної скарги представника позивача ОСОБА_3 ОСОБА_4 правильність цього висновку не спростовують, з наступних підстав.

Статтею 256 ЦК України визначено, що суд розглядає, зокрема, справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами.

Як роз'яснено в п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суд вправі розглядати справи про встановлення родинних відносин, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки, наприклад, якщо підтвердження такого факту необхідне заявникові для одержання в органах, що вчиняють нотаріальні дії, свідоцтва про право на спадщину, для оформлення права на пенсію в зв'язку із втратою годувальника.

Відповідно до ст. 1262 ЦК України, у другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері.

Згідно ст. 1266 ЦК України, племінники спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові (сестрі, братові спадкодавця), якби вони були живими на час відкриття спадщини.

Оскільки з матеріалів справи вбачається, що позивачі ОСОБА_8, ОСОБА_6, ОСОБА_7 мають право спадкувати за померлою ОСОБА_11 за правом представлення, як її племінники, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що факт їх родинного зв'язку підлягає встановленню в судовому порядку.

З досліджених в судовому засіданні архівних документів та показів свідків судом першої інстанції достовірно встановлено, що ОСОБА_11 та ОСОБА_19, який є батьком позивачів ОСОБА_8, ОСОБА_6, ОСОБА_7, є рідними братом та сестрою.

У відповідності до відомостей Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб, дошлюбним прізвищем ОСОБА_11 було прізвище -ОСОБА_11.

Згідно відомостей з довідки Дніпровського РВ ГУ ДМС України в м. Києві та записів в Свідоцтві про народження ОСОБА_19, батьками ОСОБА_11 та ОСОБА_19 є одні й ті ж особи - ОСОБА_12 та ОСОБА_13.

Допитані в якості свідків з боку позивачів за зустрічним позовом ОСОБА_21, ОСОБА_22, ОСОБА_23, ОСОБА_24, які тривалий час знають позивачів та померлу, повідомили, що завжди знали ОСОБА_11 як доньку ОСОБА_12 та ОСОБА_13.

З урахуванням вказаного, оцінюючи в сукупності всі наявні в матеріалах справи докази, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про доведеність факту наявності у позивачів родинних відносин з ОСОБА_11, яка приходилася рідною сестрою їх батьку.

Доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 про те, що подані позивачами документи на підтвердження факту родинних відносин не можуть прийматися до уваги, оскільки в них не вказано анкетних даних осіб, родинні зв'язки з якими встановлюються, що унеможливлює їх однозначну ідентифікацію, правильність висновків суду не спростовують з наступних підстав.

Згідно ст. 212 ЦПК України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Надаючи оцінку в сукупності документам, в яких зазначається про родинний зв'язок ОСОБА_11 та ОСОБА_19, як дітей ОСОБА_12 та ОСОБА_13, суд першої інстанції також врахував покази свідків, які прямо вказали на те, що тривалий час знають ОСОБА_11, як члена сім'ї ОСОБА_12, яка проживала з ними в смт Гребінки Київської області, закінчувала там школу.

За таких обставин, суд першої інстанції обґрунтовано прийняв до уваги подані позивачами документи, які узгоджуються з іншими доказами у справі, а відповідачем ОСОБА_3 вказані докази не спростовані.

З цих підстав не приймаються до уваги також доводи апеляційної скарги про недоведеність того, що ОСОБА_11 є донькою ОСОБА_12 і ОСОБА_13, так як з сукупного аналізу письмових доказів та показань свідків вбачається, що померла була донькою вищезазначених осіб.

Відсутність в архівних установах м. Києва та Київської області відомостей про народження ОСОБА_11 не свідчить про недоведеність позовних вимог про встановлення факту родинних відносин, так як дані обставини підтверджуються іншими доказами, наданими суду та дослідженими в судовому засіданні.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_11 не приймала спадщину після ОСОБА_12 і ОСОБА_13, що також свідчить про те, що вона не може вважатися їх донькою, не ґрунтуються на вимогах закону, так як прийняття чи відмова від прийняття спадщини є правом, а не обов'язком особи, таким чином, неприйняття спадщини не може бути підставою для висновку про відсутність родинних зв'язків.

Безпідставними є також доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 про те, що суд першої інстанції не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам та не здійснив аналізу фактичних обставин справи, так як суд дотримався, встановленого ст. 212 ЦПК України, принципу оцінки доказів, відповідно до якого здійснив детальний аналіз доказів та надав їм вірну правову оцінку.

Інші доводи апеляційної скарги правильність висновку суду першої інстанції в частині щодо встановлення факту родинних відносин між ОСОБА_11 та ОСОБА_8, ОСОБА_6, ОСОБА_7, також не спростовують.

За таких обставин, оцінюючи досліджені докази в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 26 лютого 2016 року в частині задоволення первісного позову ОСОБА_3 є необґрунтованим та не відповідає вимогам закону, а тому підлягає скасуванню із ухваленням нового рішення в цій частині про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_6, ОСОБА_10, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про встановлення факту проживання однією сім'єю. В частині встановлення факту родинних відносин ОСОБА_10 та ОСОБА_11 рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 26 лютого 2016 року підлягає скасуванню як таке, що ухвалене з порушенням норм процесуального права щодо встановлених меж судового розгляду справи. В решті рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 26 лютого 2016 року підлягає залишенню без змін.

Оскільки судом апеляційної інстанції апеляційну скаргу представника відповідачів ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 ОСОБА_9 задоволено та скасовано рішення суду першої інстанції в частині задоволення первісного позову, вирішенню також підлягає питання про розподіл судових витрат.

Згідно ч. 5 ст. 88 ЦПК України, якщо суд апеляційної, касаційної інстанції чи Верховний Суд України, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Частина 1 даної статті визначає, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

За таких обставин, з позивача ОСОБА_3, якій відмовлено в задоволенні позову, на користь відповідачів ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору при поданні апеляційної скарги, в розмірі 535,92 грн., а саме: по 178,64 грн. на користь кожного.

Керуючись ст.ст. 88, 212, 256, 303, 307, 309, 313, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_3ОСОБА_4 задовольнити частково.

Апеляційну скаргу представника відповідачів ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 ОСОБА_9 задовольнити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 26 лютого 2016 року в частині встановлення факту, що ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_4, є рідною сестрою ОСОБА_11, померлої ІНФОРМАЦІЯ_5 - скасувати.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 26 лютого 2016 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_6, ОСОБА_10, ОСОБА_7, ОСОБА_8, третя особа Головне територіальне управління юстиції у м. Києві про встановлення факту проживання однією сім'єю скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення наступного змісту.

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_6, ОСОБА_10, ОСОБА_7, ОСОБА_8, третя особа Головне територіальне управління юстиції у м. Києві про встановлення факту проживання однією сім'єю - відмовити.

В решті рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 26 лютого 2016 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь ОСОБА_6 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2) судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 178,64 грн..

Стягнути з ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь ОСОБА_7 (ідентифікаційний номер НОМЕР_3) судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 178,64 грн..

Стягнути з ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь ОСОБА_8 (ідентифікаційний номер НОМЕР_4) судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 178,64 грн..

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Судді: