Головуючий суду 1 інстанції - ОСОБА_1
Доповідач - Романченко В.О.
Справа № 2-626/09
Провадження № 22ц/782/607/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 серпня 2016 року Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Луганської області в складі:

головуючого: Романченка В.О.

суддів: Назарової М.В., Лозко Ю.П.

за участю секретаря: Попової Т.А.

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м. Сєвєродонецьку апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Старобільського районного суду Луганської області від 22 травня 2009 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу дійсним та встановлення права власності на квартиру, -

встановила:

У квітні 2009 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання дійсним договору купівлі-продажу квартири № 30 в будинку № 64 на кв. Ватутіна в м. Старобільську Луганської дійсним, укладеного між нею і відповідачем, та просила визнати за нею право власності на вказану квартиру.

В обгрунтування позову позивач зазначила, що 12.01.2009 року вона домовилась з відповідачем про купівлю зазначеної квартири, яка належала останньому на підставі договору дарування, та відповідно розписки сплатила йому суму у розмірі 14000 грн.

ОСОБА_2 до визначеного в рописці строку, тобто до 06.03.2009 року, не виконав свої зобовязання по переоформленню на її імя усіх необхідних правовстановлюючих документів, у звязку з чим вона не взмозі нотаріально посвідчити дану угоду, яку в свою чергу виконала повністю.

Рішенням Старобільського районного суду Луганської області від 22 травня 2009 року позов задоволено повністю, визнано дійсним договір купівлі-продажу квартири № 30 в будинку № 64 на кв. Ватутіна в м. Старобільську Луганськоїта визнано за ОСОБА_3 право власності на вказану квартиру.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при розгляді справи, просив рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову та стягнути з позивача понесені ним судові витрати.

Всі учасники судовового процесу належним чином і в установленому законом порядку повідомлені про час та місце розгляду справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає апеляційну скаргу такою, що підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 суд, розглядаючи справу у попередньому судовому засіданні, виходив з того, що, позивач позов підтримала в повному обсязі, а відповідач позов визнав, тобто сторони домовилися щодо усіх істотних умов купівлі-продажу квартири, але відповідач ухиляється від посвідчення нотаріально укладеного між сторонами договору, у зв`язку з чим дійшов висновку щодо необхідності визнання договору купівлі-продажу вказаної квартири, укладеного 12.01.2009 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 таким, що відбувся та визнання права власності позивача на квартиру.

З вказаними висновками суду першої інстанції колегія суддів погодитися не може, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що в підтвердження укладення між сторонами договору купівлі-продажу квартири позивач посилається на наявність попереднього договору про намір укласти такий договір, в якому оговорені усі суттєві умови та строки його укладання, а також на те, що сторони виконали основні умови, однак відповідач ухиляється від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу, що є підставою для визнання його дійсним відповідно до положень ч.2 ст. 220 ЦК України.

При цьому, суд залишив поза увагою положення ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» N 1952-IV від 1 липня 2004 року, згідно з якими державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Судом не враховано положення ст.657 ЦК України, відповідно до яких договір купівлі-продажу нерухомого майна, в тому числі і квартири укладається в письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. А відповідно до положення ч.4 ст. 334 цього ж Кодексу, якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.

Як роз'яснив в п.13 Пленум Верховного суду України в Постанові від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК України пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін.

Крім того, враховуючи, що в належній формі не укладено також і попередній договір, який відповідно до ст. 635 ЦК України укладається у формі, встановленій для основного договору, тобто в даному разі у нотаріальній, він також не може бути допустимим доказом досягнення між сторонами згоди з усіх істотних умов договору купівлі-продажу квартири, а також часу укладання такого договору та виконання його сторонами, як то стверджується позивачем та встановлено судом першої інстанції.

Таким чином без належного оформлення договору та його державної реєстрації у позивача не може виникнути право власності на частину квартири за даним договором, і відповідно таке право власності не може бути визнано в судовому порядку за положеннями ч.2 ст. 220 ЦК України.

Разом з тим, суд першої інстанції не зясував, що до спірної квартири з 23.04.2008 року було встановлено заборону відчуження на підставі укладених договорів іпотеки ВКК № 709353 та ВКК № 709354 від 23.04.2008 року, згідно яких ця квартира іпотекодавцем ОСОБА_2 була передана іпотекодержателю ПАТ «Державний ощадбанк України» (а.с. 21-22), що також виключає підстави для визнання вказаного договору купівлі-продажу дійсним та встановлення права власності позивача на цю квартиру.

Виходячи з наведеного, суд першої інстанції неправильно застосувавши норми матеріального права, ухвалив незаконне рішення по справі, що відповідно до ч. 4 ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду і ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог позивача.

Виходячи з наведеного колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги в цій частині знайшли своє підтвердження та мають бути повністю задоволені.

Одночасно в даному випадку наявні підстави для скасування заходів забезпечення позову, які були вжиті апеляційним судом у вигляді накладення арешту на спірну квартиру за відповідною заявою ОСОБА_2, оскільки згідно з положеннями ч. 6 ст.154 ЦПК України, якщо в задоволенні позову відмовлено, вжиті заходи забезпечення позову застосовуються до набрання судовим рішенням законної сили. В даному випадку апеляційним судом ухвалено рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу дійсним та встановлення права власності на квартиру відмовлено у повному обсязі, а тому раніше вжиті ухвалою апеляційного суду Луганської області від 27 липня 2016 року заходи забезпечення позову підлягають скасуванню.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.

Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Відповідно до ст.79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Згідно з п. 6 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подачу апеляційної скарги на рішення суду ОСОБА_2 мав сплатити судовий збір у розмірі 110 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, а саме 154 грн., а ні 1369, 50 грн., тому саме ця сума підлягає стягненню з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2

Окрім того, з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 підлягають стягненню судові витрати у розмірі 275, 61 грн., які сплачені за подачу заяви про забезпечення позову.

Отже, з урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що зазначені витрати, саме в розмірі 429, 61 грн. повинні бути стягнуті з позивача на користь відповідача.

Тому, вимоги апелянта в цій частині підлягають частковому задоволенню.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 314, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Старобільського районного суду Луганської області від 22 травня 2009 року скасувати.

Ухвалити по справі нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу дійсним та встановлення права власності на квартиру відмовити.

Скасувати заходи забезпечення позову, застосовані ухвалою апеляційного суду Луганської області від 28 липня 2016 року у вигляді накладення арешту на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судові витрати у розмірі 429, 61 грн.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено у касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: