Справа № 755/3142/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"22" липня 2016 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Катющенко В.П.

при секретарях - Бабченко Ю.Ю., Дудник В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в м. Києві, цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_3, Відділ громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Дніпровського РУ ГУ МВС України в м. Києві про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_1, звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, в якому просить суд: визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що власниками 3-х кімнатної квартири АДРЕСА_1 в рівних долях є: він та його мати, ОСОБА_3 В даній квартирі, крім зазначених осіб, зареєстровані, ОСОБА_2 та його неповнолітня донька, ОСОБА_1 Відповідачка є його колишньою дружиною. Згідно рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 24 лютого 2014 року шлюб між сторонами було розірвано. Відповідачка не проживає в спірній квартирі з серпня 2013 року, не сплачує комунальні платежі, не отримує кореспонденцію за даною адресою, особистих речей її в квартирі немає і, взагалі квартирою вона не цікавиться. Комунальні платежі нараховуються згідно численності зареєстрованих осіб. Так як відповідачка не сплачує зазначені платежі, то він змушений сплачувати за все самостійно. Перешкод в користуванні жилим приміщенням відповідачці ніхто не чинив. Вона добровільно визначила собі інше місце проживання, і спірним жилим приміщенням не користується більше 2-х років. На даний момент та обставина, що крім нього та членів його сім'ї в належній їм квартирі зареєстрована стороння особа обмежує їх право на вільне володіння, користування та розпорядження своїм майном, призводить до втручання в їх особисте життя та життя їх сім'ї та сприяє збільшенню суми сплати за комунальні послуги.

Позивач в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив позов задовольнити. Пояснив суду, що в серпні 2013 року відповідач добровільно зібрала речі та виїхала зі спірної квартири, при цьому будь-яких перешкод для проживання у квартирі він їй не чинив. Виїхала відповідач з квартири до розлучення з ним, в подальшому вселитися до квартири вона не намагалася, ключі від квартири віддала добровільно, міліцію ніхто не викликав. Наразі відповідач проживає з дитиною у своєї матері. Він проживає у спірній квартирі з батьками та новою дружиною. Нова дружина проживає у спірній квартирі з вересня 2014 року. При цьому, вважає, що проживання в одній квартирі його колишньої та теперішньої дружини є неможливим.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, з підстав викладених у позовній заяві, просила суд позов задовольнити.

Відповідач в судовому засіданні позов не визнала. Пояснила суду, що 11 серпня 2013 року вона дійсно виїхала зі спірної квартири, так як 10 серпня 2013 року її з дитиною вигнала мати позивача. О 23 годині вечора 10 серпня 2013 року мати позивача прийшла додому після дня народження та почала з`ясовувати з нею відносини, поводила себе агресивно, а на руках у неї в той час була дитина 1,6 роки, а мати позивача вибивала з ноги двері. О 12 годині ночі дитяча коляска з її документами виявилася на сходовій клітці, а коли вона вийшла за двері, то двері за нею просто зачинилися. На вказані дії вона зателефонувала позивачу, на що почула, що її місце саме там. Вона зателефонувала своїй матері та куму, який її забрав та привіз до матері. Зазначила, що вона бажала примиритися з позивачем, але він вже зустрічався з іншою жінкою. З великими перешкодами вона забрала свої речі з квартири, після чого до квартири переїхала нова дівчина позивача. При цьому, сторона позивача пропонувала їй з дитиною проживати в одній кімнаті, а він з коханкою буде проживати в іншій, на що вона звичайно не погодилася. В поліцію вона не зверталася, так як на той час вона мала на руках дитину, якій було 1,6 років, була без роботи та не мала де жити. Наразі вона проживає АДРЕСА_1. Вказана квартира є квартирою знайомих її матері, там вона проживає разом з дитиною та матір'ю. Зазначила, що жодного майна не має, до реєстрації у спірній квартирі вона була зареєстрована у Луганській області, де і працювала, а потім знялася з реєстрації та за згодою сім`ї позивача була зареєстрована у спірній квартир. Наразі поїхати проживати в квартиру її матері в Луганській області вона не меже, оскільки на цій території проводиться антитерористична операція, у зв`язку із чим і ї мати вимушена проживати у квартирі своїх знайомих в м. Києві.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечувала. Пояснила суду, що позивач та третя особа чинять відповідачу перешкоди у користуванні спірною квартирою, а позивач, як мати дитини , має право проживати з дитиною у спірній квартирі. Зазначила, що навіть напередодні судового засідання, позивач телефонував відповідачу та пропонував давати по 600 гривень, заради того, щоб вона знялася з реєстраційного обліку спірної квартири.

Третя особа ОСОБА_3 в судове засідання не з'явилася, подала до суду заяву, в якій просила справу розглядати без ї присутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити.

Уповноважений представник третьої особи - Відділу громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Дніпровського РУ ГУ МВС України в м. Києві (Дніпровського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві) в судове засідання не з'явився, подав до суду заяву, в якій просив розгляд заяви проводити у відсутність представника відділу.

За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність третіх осіб.

Суд, вислухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріли справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, приходить до наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, власниками квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_3 та ОСОБА_1 в рівних частинах кожний, що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 24 липня 2000 року, укладеного між ОСОБА_4, яка діяла від імені ОСОБА_5 та ОСОБА_3, яка діяла від свого імені та від імені неповнолітньої дитини ОСОБА_1 та реєстраційним написом на правовстановлюючому документі (а.с.11).

16 липня 2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 було укладено шлюб, прізвище дружини після реєстрації шлюбу ОСОБА_1 (а.с.5).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1, батьками якої записані - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а.с.9).

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 24 лютого 2014 року, шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було розірвано (а.с.12).

Відповідно до довідки з місця проживання про склад сім'ї та прописку № 62 від 13 липня 2015 року, виданої Житлово-будівельним кооперативом «Конструктор-2», у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_3 - з 2000 року, ОСОБА_1 - з 2000 року, ОСОБА_2 - з 2011 року, ОСОБА_1 - з 2012 року (а.с.8).

Відповідно до ч.1 ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно ч. 2 ст. 319 Цивільного кодексу України, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

За вимог ч.2 ст. 405 Цивільного кодексу України, член сім`ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Статтею 64 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Відповідно до акту № 64 від 13 липня 2015 року, складеного комісією у складі мешканців будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 та затвердженого головою правління ЖБК «Конструктор-2» ОСОБА_7, у квартирі АДРЕСА_1, власницею якої є ОСОБА_3, не проживає з серпня 2013 року ОСОБА_2 (а.с.7). Вказані відомості також підтверджуються довідкою № 63 від 13 липня 2015 року, виданою Житлово-будівельним кооперативом «Конструктор-2» та актом № 40 від 21 березня 2016 року, складеного комісією у складі мешканців будинку АДРЕСА_1: ОСОБА_7, ОСОБА_10, ОСОБА_11 та затвердженого головою правління ЖБК «Конструктор-2» ОСОБА_7 (а.с.6, 49).

Згідно листа-відповіді Житлово-будівельного кооперативу «Конструктор-2» від 19 квітня 2016 року, ОСОБА_2 не зверталась із заявами стосовно чинення їй перешкод в користуванні квартирою, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та про не зняття її з реєстраційного обліку за адресою вказаної квартири (а.с.46).

Відповідно до ст. 57 Цивільного процесуального кодексу України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Будучи допитаною в судовому засіданні, свідок ОСОБА_13 пояснила суду, що являється матір'ю відповідача. 10 серпня 2013 року її доньку з дитиною 1,6 років вночі позивач та його мати вигнали зі спірної квартири. Та, пізно ввечері, їй зателефонувала донька та повідомила, що її вигнали з дитиною з квартири. Вона одразу ж приїхала до будинку позивача, де на вулиці її чекала донька з дитиною. Позивач та його мати пішли з квартири, при цьому ключі від квартири у доньки забрали. Вона забрала доньку з дитиною до квартири в якій проживала переночувати, а потім донька з дитиною проживала у подруги та перебувала у пригніченому стані, три місця вона намагалася примиритися з позивачем та зберегти сім'ю. Мати позивача говорила, що їм її донька не потрібна. Донька стояла у них під балконом та просила пустити до квартири, а позивач з батьками лише сміявся над нею. При цьому, позивач одразу ж після того як вгнав її дну з дитиною, привів до квартири свою коханку, з якою в 2015 році уклав шлюб, так як вона була вагітною, у зв'язку з чим донька не може там проживати. Вони ж з донькою не мають житла, а у сторони позивача є ще квартира по вул. Тампере в м. Києві, яку вони здають в оренду. Вона особисто просила мати позивача, щоб донька пожила у квартирі, так як на Донбасі війна, та вона н може повернутися до свого житла та відповідно забезпечити хоть чимось доньку. Зазначила, що свої та дитячі речі донька забирала з дозволу позивача 14 серпня 2016 року.

Свідок ОСОБА_14 в судовому засіданні пояснив суду, що позивач та відповідач є його кумами. Вважає, що відповідачу створювали такі умови, щоб вона не змогла проживати у спірній квартирі, мати позивача вела себе агресивно, дорікала усі відповідачу, то їй не подобалося, як лежать речі, то не подобалося, як відповідач приготувала їсти. Більшість конфліктів виникало саме з матір'ю позивача, так як позивач рідко бував вдома, гуляв з друзями, пиячив. Ввечері близько 22-00 годин в кінці літа 2013 року відповідач подзвонила йому та сказали, що її вигнали з квартири з дитиною. Він приїхав забрати її, двері в під'їзд ніхто не відкривав, ключів у відповідача не було, та вони поїхали до матері відповідача. На наступний день вони поїхали до квартири задля примирення, але мати позивача була сильно агресивно налаштована та не хотіла бачити відповідача в квартирі. Відповідач бажала примирення, при ньому телефонувала та ходила до квартири. В подальшому, вони почали шукати, де буде проживати відповідач. Кума відповідача запропонувала пожити в її квартирі, де проводився ремонт, так як іншого варіанту не було. Зазначив, що позивач взагалі не цікавився тим, де проживає відповідач з дитиною, як його дитина, допомоги не надавав, при тому що тоді відповідач не працювала. Після того, як відповідача вигнали з квартири, вона їздила до брата в Умань задля морального заспокоєння та адаптації дитини, крім того, у квартирі, яку запропонували відповідачу йшов ремонт, н було води, газу. Коли відповідач приїхала забирати речі з квартири позивача, то мати позивача впустила їх до квартири та сказала збирати речі та йти. Відповідач не намагалася надалі проживати у спірній квартирі, оскільки там жила вже інша жінка позивача. Вона навіть не зможе там проживати, так як їй створюють такі нестерпні умови, а у позивача є інша дружина. Крім того, зазначив, що ніхто зі сторони позивача не пропонував залишити проживати у квартирі дитину, не допомагали їм, не цікавилися дитиною.

Як роз'яснено в п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

При цьому під тимчасовою відсутністю розуміються такі випадки, коли особа протягом певного часу не проживає в жилому приміщенні, але інтересу щодо користування ним не втрачає в силу закону. Тимчасова відсутність повинна нести безперервний характер. Якщо особа повертається на місце проживання, вважається, що переривається і строк тимчасової відсутності. Разом з тим, обставиною, яка перериває шестимісячний строк, не може вважатися епізодичні появи особи не з метою постійного проживання, а з метою лише утримати за собою житло.

Відповідно до ст. 391 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивач посилався як на підставу визнання відповідача втратившею право користування спірною квартирою на той факт, що остання самостійно покинула місце свого проживання за адресою спірної квартири, при цьому будь-яких перешкод у користування квартирою позивач їй не чинить, а проживання його нової та колишньої дружини спільно в одній квартирі вважає неможливим.

За нормою статті 156 Житлового кодексу Української РСР надано право членам сім'ї власника житлового будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, право користуватися цим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їхньому вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Згідно положень частини першої та четвертої ст.29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Як встановлено судом та підтверджено поясненнями свідків, позивач покинула місце проживання за адресою спірної квартири у зв'язку із виникненням конфліктної ситуації із членами сім'ї позивача, а не проживання відповідача в спірній квартирі вимушене, не добровільне, зумовлене тривалою конфліктною ситуацією, проживання у спірній квартирі другої дружин позивача, у зв'язку з чим вважати її відсутність за місцем проживання не поважною підстав немає. Крім того, відповідач не має змоги здійснити реєстрацію свого місця проживання за іншим місцем проживання, а наразі позивач проживає у зареєстровану шлюбі з іншою особою та вважає за недоцільне спільне проживання відповідача з ними, при цьому вважає, що реєстрація відповідача у спірній квартирі сприяє збільшенню суми сплати за комунальні послуги, що свідчить про існування суб'єктивних обставин зі сторони позивача щодо небажання проживання відповідача у спірній квартирі.

Відповідно до ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь в справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У відповідності до ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

З огляду на вищевикладене, судом не вбачається підстав для задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_3, Відділ громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Дніпровського РУ ГУ МВС України в м. Києві про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 64, 71, 156 ЖК УРСР, ст.ст. 29, 319, 391, 405 Цивільного кодексу України, Постановою Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», ст.ст. 4, 10, 11, 57, 58, 60, 61, 208, 209, 212-215, 218, 294 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В:

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_3, Відділ громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Дніпровського РУ ГУ МВС України в м. Києві про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: