Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
ЄУН 335/3455/15Головуючий у 1-й інстанції Леусенко В.М.
№22-ц/778/197/16Суддя-доповідач Гончар М.С.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 травня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого судді Гончар М.С.

суддів Каракуші К.В., Стрелець Л.Г.

за участі секретаря Евальд Д.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 28 вересня 2015 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (надалі - Банк) до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2014 року Банк звернувся до суду із вищезазначеним позовом, в якому просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором № 06/03/07-НВк ДУ 4 від 19.05.2009 року, укладеним із ВАТ «Кредитпромбанк», правонаступником якого він є на підставі договору купівлі-продажу прав вимоги від 26.03.2013 року, станом на 16.10.2014 року у розмірі 11844,99 грн., яка складається із тіла кредиту - 7600,25 грн., відсотків - 4244,74 грн., від сплати якої на користь Банку відповідач у добровільному порядку ухиляється, а також понесені судові витрати у вигляді судового збору 243,60 грн.

Заочним рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 19 січня 2015 року (т.с. 1 а.с.50) позов Банку було задоволено.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 10 квітня 2015 року (т.с. 1 а.с.94) зазначене заочне рішення суду першої інстанції скасовано в порядку задоволення заяви відповідача про перегляд останнього та справу призначено до розгляду у загальному порядку.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 28 вересня 2015 року (т.с. 1 а.с.138-139) позовні вимоги Банку до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором у цій справі залишено без задоволення.

Не погоджуючись з вказаним з рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, Банк, як позивач, у своїй апеляційній скарзі просив рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги Банку задовольнити повністю, розгляд апеляційної скарги провести без участі представника Банку (т.с. 1 а.с. 143-144).

Апеляційне провадження за вказаною скаргою Банку апеляційним судом було відкрито (т.с. 1 а.с. 167), справу призначено до апеляційного розгляду(т.с. 1 а.с. 169).

Відповідач ОСОБА_3 подав апеляційному суду письмові заперечення на вищезазначену апеляційну скаргу Банку (т.с. 1 а.с. 174-176).

Розгляд цієї справи, призначений апеляційним судом на 04 лютого 2016 року, був відкладений для витребування ухвалою апеляційного суду в порядку ст. 10 ч. 4 ЦПК України відповідної інформації та матеріалів у Банку (т.с. 1 а.с.187), необхідних апеляційному суду та повного всебічного апеляційного перегляду цієї справи в межах доводів апеляційної скарги Банку.

Розгляд цієї справи, призначений апеляційним судом на 24 березня 2016 року, був відкладений через невиконання Банком вищезазначеної ухвали апеляційного суду від 04 лютого 2016 року та неповідомлення останнім причин її невиконання (т.с. 1 а.с. 239).

Ухвалою від 24 березня 2016 року апеляційний суд повторно витребував у Банку в порядку ст. 10 ч. 4 ЦПК України відповідну інформацію та матеріали у Банку (т.с. 1 а.с.240-241), необхідні апеляційному суду та повного всебічного апеляційного перегляду цієї справи в межах доводів апеляційної скарги Банку.

Також апеляційним судом була постановлена окрема ухвала від 24 березня 2016 року на адресу керівництва Банку (т.с. 1 а.с. 242).

27 квітня 2016 року Банк на виконання ухвали апеляційного суду від 24 березня 2016 року надав апеляційному суду інформацію та відповідні матеріали для долучення до матеріалів цієї справи (т.с. 2 а.с. 1-17).

Також Банк надав апеляційному суду відповідь на окрему ухвалу апеляційного суду від 24 березня 2016 року (т.с. 2 а.с. 18-19).

У судове засідання 05 травня 2016 року належним чином повідомлені про час і місце розгляду цієї справи апеляційним судом (т.с. 1 а.с.243, 249) представник Банку та відповідач ОСОБА_3 не з'явились, клопотань про відкладення розгляду цієї справи не подавали.

Відповідач ОСОБА_3 про причини своєї неявки апеляційний суд не сповістив, Банк подав апеляційному суду електронною поштою через представника ОСОБА_4 заяву (т.с. 2 а.с. 21-22) про розгляд цієї справи апеляційним судом без участі представника Банку.

При вищевикладених обставинах, колегія суддів апеляційного суду визнала неповажними причини неявки представника Банку і відповідача ОСОБА_3 та на підставі ст. 305 ч. 2 ЦПК України ухвалила розглядати дану справу у даному судовому засіданні за відсутністю останніх за присутністю представника відповідача за довіреністю (т.с. 1 а.с. 193) ОСОБА_5

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача за довіреністю (т.с. 1 а.с. 193) ОСОБА_5, яка на запитання колегії суддів апеляційного суду у тому числі зазначала, що вона ознайомилась із матеріалами, наданими Банком апеляційному суду, у суді першої інстанції ОСОБА_3 подавав заяву про застосування строків позовної давності у цій справі (т.с. 1 а.с.85-86), оскільки позовна заява про стягнення заборгованості по додатковому договору № 4 від 19.05.2009 року до кредитного договору № 06/03/07- НВк від 22.05.2007 року грошові кошти ОСОБА_3 не повернуті і права Банку порушені, позовна заява Банку була подана до суду першої інстанції у 2014 році поза межами строку позовної давності, оскільки строк виконання угоди - сплати щомісячних платежів збіг 18.05.2011 року, а останній платіж з боку ОСОБА_3 мав місце у червні 2010 року, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про те, що апеляційна скарга відповідача ОСОБА_3 підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань (ст. 308 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 309 ч. 3 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, лише якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Порушення, передбачені ст. 309 ч. 3 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Встановлено, що правильно вирішивши цю справу по суті, відмовивши у задоволенні позову Банку у цій справі у повному обсязі, суд першої інстанції керувався ст. ст. 3-4, 15, 32, 57-61, 107, 113, 212, 215 ЦПК України та, разом із тим, виходив із того, що Банком не представлено достатніх доказів про розмір заборгованості в сумі 11844,99 грн., оскільки повного розрахунку заборгованості після закінчення строку його повернення позивачем не надано, на підставі якого договору виникла заборгованість (номера договорів у всіх наданих позивачем доказах різні); відсутні будь-які докази, з яких вбачалось би, що ВАТ «Кредитпромбанк» має відношення до ПАТ «Кредитпромбанк», який передав своє право вимоги ПАТ «Дельта Банк», згідно вищевказаного договору; крім того, письмових доказів про направлення відповідачу письмових повідомлень-вимог про повернення грошових коштів позивач не надав, має місце недоведеність позивачем обставин, що мають значення у справі.

Згідно із ст. 307 ч. 1 п. 3 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право змінити рішення.

Апеляційний суд ухвалює рішення про зміну рішення суду першої інстанції у випадку, якщо помилки у неправильно прийнятому рішенні можливо усунути без його скасування, не змінюючи суть рішення і вони стосуються окремих його частин.

В силу вимог ст. 215 ЦПК України рішення суду складається з вступної, описової, мотивувальної та резолютивної частин.

У мотивувальній частині рішення суду згідно зазначаються:

- встановлені судом обставини і визначені відповідно до них правовідносини;

- мотиви, з яких суд вважає встановленою наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, бере до уваги або відхиляє докази, застосовує зазначені в рішенні нормативно-правові акти;

- чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких особа звернулася до суду, а якщо були, то ким;

- назви, статті, її частини, абзацу, пункту, підпункту закону, на підставі якого вирішено справу, а також процесуального закону, яким суд керувався.

Встановлено, що 19.05.2009 року було укладено додаткову угоду № 4 до кредитного договору № 06/03/07-НВк від 22.05.2007 року (т.с. 1 а.с. 7-13) між ОСОБА_3 та ВАТ «Кредитпромбанк» (назву якого у подальшому на виконання вимог закону було змінено на ПАТ «Кредитпромбанк», правонаступником прав та обов'язків кредитора після якого на підставі договору купівлі - продажу прав вимоги від 26.03.2013 року є ПАТ «Дельта Банк» т.с. 1 а.с. 32-37), за якою Банк надав ОСОБА_3 17145,00 грн., що складало 2250,00 доларів США, на строк до 18 травня 2011 року.

ОСОБА_3 не виконував своїх зобов'язань за вищезазначеною угодою належним чином, починаючи з червня 2009 року по 18.05.2011 року не сплачував щомісячні платежі, визначені останньою.

Згідно із розрахунком ПАТ «Дельта Банк» ОСОБА_3 станом на 16.10.2014 року нараховано заборгованість за цією угодою (кредитним договором №№06/03/07-НВк ДУ 4 від 22.05.2007 року у розмірі 11844,99 грн., яка складається із тіла кредиту - 7600,25 грн., відсотків - 4244,74 грн. (розрахунок Банку т.с. 1 а.с. 5 без зазначення всього конкретного періоду, за якій остання утворилась).

ОСОБА_3 ухиляється від сплати заборгованості на користь Банку за вказаним договором у добровільному порядку, тобто права ПАТ «Дельта Банк» порушені.

При цьому встановлено, що вищезазначений кредит ОСОБА_3 отримував, як фізична особа, тому факт визнання ФОП ОСОБА_3 банкрутом постановою господарського суду Запорізької області від 19.05.2011 року не впливає на правовідносини у цій справі.

ПАТ «Дельта Банк» лише 31 жовтня 2014 року поштою (конверт з відміткою поштового відділення від 31.10.2014 року т.с. 1 а.с. 43) звернувся до суду першої інстанції із вищезазначеним позовом до ОСОБА_3 у цій справі про стягнення вищезазначеної заборгованості за кредитним договором № 06/03/07-НВк ДУ 4 від 22.05.2007 року, тобто з пропуском 3-річного строку позовної давності для стягнення заборгованості за вищезазначеним кредитним договором у частині, яка утворилась за період кредитора ПАТ «Кредитпромбанк» в частині тіла кредиту та відсотків, які мали були сплачені ОСОБА_3 визначеними щомісячними платежами згідно графіку у додатковій угоді від 19 травня 2009 року (т.с. 1 а.с. 162) з 11 червня 2009 року і до 18 травня 2011 року включно, про застосування якої у цій справі просив відповідач ОСОБА_3 (заява т.с. 1 а.с.85-86).

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, ч.2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Проте, встановлено, що неустойка (пеня, штрафи) у цій справі Банком відповідачу ОСОБА_3 не нараховувалась.

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником ОСОБА_3 зобов'язань за кредитним договором № 06/03/07-НВк від 22.05.2007 року (додаткова угода 4 від 19 травня 2009 року) позовна давність за вимогами Банку, як кредитора, про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Встановлено, що останній платіж ОСОБА_3 за вищезазначеним кредитним договором мав місце у червні 2010 року (т.с. 1 а.с. 194-238, інформація та матеріали відповідача ОСОБА_3, які можуть бути прийняті апеляційним судом до уваги в силу вимог ст. 10 ч.4, 303 ч.2 ЦПК України), тобто ще до того, як права кредитора за цим договором були передані ПАТ «Кредитпромбанк» на підставі договору купівлі-продажу прав вимоги від 26.03.2013 року ПАТ «Дельта Банк».

Належні, допустимі докази протилежного у матеріалах цієї справи відсутні.

В силу вимог ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку (ч.1); п озовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач (ч.2); після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Проте, у матеріалах цієї справи відсутні належні, допустимі докази того, що попередній кредитор ПАТ «Кредитпромбанк» звертався до суду із позовом до ОСОБА_3 про стягнення будь-якої заборгованості додатковою угодою від 19 травня 2009 року №4 до кредитного договору № 06/03/07-НВк від 22.05.2007 року, тобто відсутні підстави для переривання строку позовної давності у цій справі, передбачені ст. 264 ч. 2 ЦК України.

Зарахування у примусовому порядку у 12.11.2012 року на рахунок ПАТ «Кредитпромбанк» на погашення заборгованості ОСОБА_3 за кредитним договором № 06/03/07-НВк від 22.05.2007 року коштів, отриманих від реалізації заставного майна - квартири АДРЕСА_1 в порядку задоволення заяви кредитора ПАТ «Кредитпромбанк» на загальну суму 410829,35 грн. у справі про визнання ФОП ОСОБА_3 банкрутом, не є діями ОСОБА_3, що свідчать про визнання ним боргу за додатковою угодою №4 до кредитного договору № 06/03/07-НВк від 22.05.2007 року, тобто також відсутні підстави для переривання строку позовної давності, передбачені ст. 264 ч.1 ЦПК України.

Згідно наданої ПАТ «Дельта Банк» інформації та матеріалів апеляційному суду на виконання ухвали апеляційного суду у цій справі (т.с. 2 а.с. 1-17, які можуть бути прийняті апеляційним судом до уваги в силу вимог ст. 10 ч.4, 303 ч.2 ЦПК України):

«З наданого розрахунку суми заборгованості за вищезазначеною угодою та наданими виписками по рахунку з моменту взяття на баланс ПАТ «Дельта Банк» 26.06.2013 року жодних сплат ОСОБА_3 не проводилось. Відповідно до виплат, які проводились до 26.06.2013 року у ПАТ «Дельта Банк» така інформація відсутня. Згідно акта прийому-передачі за кредитним договором №06/03/07-НВк ДУ 4 передано за заборгованістю по тілу кредиту в сумі 7600,25 грн., відсотки 1839,68 грн., саме ця сума з моменту взяття на баланс ПАТ «Дельта Банк» відображена у розрахунку, і саме з цієї дати і суми кредиту нараховувались відсотки. Відповідно до довідки від 07.04.2016 року Банк повідомляє, що до податкового розрахунку за формою 1ДФ за 2 кв. 2014 року було помилково включено інформацію щодо збігу строку позовної давності по заборгованості ОСОБА_3 за договором № 06/03/07-НВк ДУ 4. Дану помилку виправлено шляхом подання уточнюючого податкового розрахунку за формою 1ДФ за 2 кв. 2014 року, яким виключено із звіту раніше подану інформацію (довідка та податковий розрахунок додаються). ОСОБА_3 приймав участь в акційній програмі АТ «Дельта Банк» «Повертаємо гроші» і отримав дохід у 1 кв. 2014 року, як клієнт Банку, в сумі 13,27 грн. Відповідно до вищезазначеного на погашення заборгованості за зазначеною угодою жодних сплат не відбувалось, дана заборгованість за строками давності не списана і на даний час є актуальною, що підтверджується наданими документами Банку».

Таким чином, суд першої інстанції мав відмовити ПАТ «Дельта Банк» у задоволенні його вищезазначеного позову у цій справі до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості в частині тіла кредиту та відсотків, які мали були сплачені ОСОБА_3 визначеними щомісячними платежами згідно графіку у додатковій угоді від 19 травня 2009 року (т.с. 1 а.с. 162) до 18 травня 2011 року включно саме через сплив позовної давності відповідно до ст. 256 ЦК України, ч. ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України, ч. 4 ст. 267 ЦК України, з урахуванням вищезазначених встановлених судом обставин та факту пред'явлення позову Банку у цій справі тільки у жовтні 2014 року.

Встановлено, що суд першої інстанції на виконання вимог ст. 10 ч. 4 ЦПК України сприяв повному та всебічному з'ясуванню обставин цієї справи, витребував у ПАТ «Дельта Банк» розрахунок заборгованості за додатковою угодою № 4 до кредитного договору № 06/03/07-НВк від 22.05.2007 року станом на 14.07.2015 року для можливості встановлення суми отриманих та сплачених коштів, дати сплати цих коштів (т.с. 1 а.с.124), визнавав обов'язковою явку представника Банку у судове засідання у цій справі.

Проте, представник Банку у судове засідання до суду першої інстанції не з'явився, Банк не виконав ухвали суду першої інстанції належним чином, не надав суду першої інстанції розрахунку, що витребувався, а лише надав розрахунок відсотків (т.с. 1 а.с. 133), нарахованих ним ОСОБА_3 вже з 26.06.2013 року по 01.10.2014 року на суму заборгованості, яка була придбана ним на підставі договору купівлі-продажу прав вимоги від 26.03.2013 року (тіло кредиту - 7600,25 грн. та відсотки 1839,68 грн.), тобто не довів тієї обставини, що не було пропущено строків позовної давності для стягнення з ОСОБА_3 заборгованості за тілом кредиту - 7600,25 грн. та відсотків - 1839,68 грн., право на стягнення яких було передано ПАТ «Кредитпромбанк» на підставі договору купівлі - продажу прав вимоги від 26.03.2013 року ПАТ «Дельта Банк».

Згідно із ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Дійсно ПАТ «Дельта Банк» після 26 березня 2013 року мало би право нараховувати відсотки за користування кредитом ОСОБА_3 згідно умов вищезазначеного договору, але за наявності рішення суду про задоволення вимог кредитора ПАТ «Кредитпромбанк», яке не виконано боржником ОСОБА_3 до цієї дати.

Оскільки, виходячи із системного аналізу ст. ст. 525, 526, 599, 611 ЦК України, змісту кредитного договору слід дійти висновку, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання і не позбавляє права Банк на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1206цс15 та є обов'язковою для загальних судів силу вимог ст. 360-7 ЦПК України.

Однак, у матеріалах цієї справи таке рішення суду, як й докази того, що воно не виконано ОСОБА_3 повністю чи частково, відсутні.

А тому правові підстави для стягнення з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Дельта Банк» нарахованих останнім після 26 березня 2013 року відсотків за користування кредитом по 01.10.2014 року (т.с. 1 а.с. 133) у цій справі також відсутні.

Посилання Банку на п. 12 додаткової угоди «цей Договір є невід'ємною частиною кредитного договору, а в свою чергу згідно із п. 8.4 кредитного договору №06/03/07-НВк «цей договір набуває чинності з моменту його надання позичальнику кредитних коштів відповідно до умов договору і діє до повного погашення позичальником заборгованості за кредитами та процентами за користування ними, а при наявності простроченої заборгованості і пені за несвоєчасне погашення кредитів та сплату процентів, а також штрафів, передбачених цим договором» в обґрунтування дотримання ним саме строку позовної давності при зверненні із вищезазначеним позовом до суду є безпідставним.

Так як доводи Банку про те, що позовна давність для стягнення заборгованості за тілом кредиту та відсотками, яка утворилась до 18 травня 2011 року, на час подачі вищезазначеного позову Банком у цій справі лише у жовтні 2014 року не сплинула, оскільки строк кредитного договору не закінчився, а строк дії додаткової угоди відповідає строку дії кредитного договору, не ґрунтується на законі, умовах договору та вищезазначених встановлених судом фактичних обставинах справи.

Само по собі укладення 26.03.2013 року ПАТ «Дельта Банк» із ПАТ «Кредитпромбанк» договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитним договором № 06/03/07-НВк від 22.05.2007 року із ОСОБА_3 (тс. 1 а.с. 6) не змінило для ПАТ «Дельта Банк», як правонаступника права та обов'язків кредитора ПАТ «Кредитпромбанк», перебігу строку позовної давності для стягнення з ОСОБА_3 за цим договором заборгованості за тілом кредиту та відсотків, які мали бути погашені щомісячними платежами останнім ще до 18 травня 2011 року згідно умов додаткової угоди від 19 травня 2009 року (т.с. 1 а.с. 162) № 4 до кредитного договору №06/03/07-НВк від 22.05.2007 року.

При вищевикладених обставинах, апеляційну скаргу ОСОБА_3 слід задовольнити частково, рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 28 вересня 2015 року у цій справі слід змінити в частині правового обґрунтування відмови у задоволенні позову.

Судом першої інстанції оскаржуємим рішенням не вирішувалось питання про розподіл між сторонами понесених судових витрат у цій справі, пов'язаних із розглядом цієї справи судом першої інстанції, тому це питання не було предметом апеляційного перегляду у цій справі, та може бути вирішено у подальшому судом першої інстанції за ініціативою суду або за заявою осіб, які беруть участь у справі, в порядку ст. 220 ЦПК України.

В силу вимог ст. 88 ч.1, 5 ЦПК України Банк в разі задоволення його апеляційної скарги лише частково при вищевикладених обставинах, не має права на компенсацію за рахунок відповідача ОСОБА_3 судових витрат у вигляді судового збору 267,96 грн. (т.с. 1 а.с. 165), понесених ним при подачі цієї скарги до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 316 - 317 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» задовольнити частково.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 28 вересня 2015 року у цій справі змінити в частині правового обґрунтування відмови у задоволенні позову.

Судове рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С.Каракуша К.В.Стрелець Л.Г.