Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
ЄУН 332/178/15цГоловуючий у 1-й інстанції Мєркулова Л.О.
№22-ц/778/91/16Суддя-доповідач Гончар М.С.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

головуючого судді Гончар М.С.

суддів Каракуші К.В., Дзярук М.П.

при секретарі Путій Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 08 вересня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ТОВ «Запорізький індустріально-механічний завод» (надалі - ТОВ «ЗІМЗ») про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу

ВСТАНОВИЛА:

08 січня 2015 року поштою (конверт а.с. 24) ОСОБА_2 звернувся до суду із вищезазначеним позовом, в якому просив поновити його на посаді генерального директора ТОВ «ЗІМЗ», стягнути з ТОВ «ЗІМЗ» на його користь суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 2 569,16 грн. та допустити негайне виконання рішення суду, а також всі понесені позивачем судові витрати.

В обґрунтовування позову позивач зазначав, що 01 жовтня 2014 року його було призначено на посаду генерального директора ТОВ «ЗІМЗ», про що свідчить протокол № 44 загальних зборів учасників товариства.

При прийомі на роботу він під тиском одного із засновників - ОСОБА_3, написав, без зазначення дати, заяву про звільнення за угодою сторін.

Усвідомлюючи, що за відсутності всіх необхідних реквізитів цей документ не має юридичного значення, він підписав його. При цьому, він не мав жодних намірів бути звільненим за угодою сторін, а переслідував єдину мету - бути працевлаштованим на підприємство.

30 жовтня 2014 року він надіслав вказаному вище засновнику ОСОБА_3 листом заяву про те, що відкликає зазначену вище заяву про звільнення. Сама заява знаходиться наразі у володінні теперішнього директора.

Отримавши цю заяву, 03 листопада 2014 року ОСОБА_3 надіслав іншому засновникові, ОСОБА_4 лист, в якому вказав на те, що позивач, нібито на підставі власної заяви, звільнений з посади генерального директора з 27 жовтня 2014 року.

На цей лист засновник ОСОБА_4 відповів іншому засновникові ОСОБА_3 про те, що його звільнення є незаконним, оскільки рішення про це може бути прийнято виключно на загальних зборах товариства, а його заява, в якій не було зазначено дати, не має юридичної сили.

Такого самого змісту листи були направлені на адресу начальника ДПІ по Заводському району, керівника Запорізького відділення ПАТ «Укрсоцбанк», керівника Запорізького відділення ПАТ «Ощадбанк». Зазначеними адресатами листи були отримані 07 листопада 2014 року .

З цього моменту і до 20 грудня 2014 року позивач продовжував виконувати свої посадові обов'язки.

20 грудня 2014 року до кабінету заступника головного бухгалтера ТОВ «ЗІМЗ» зайшли двоє осіб, один з яких відомий позивачу раніше ОСОБА_5 та знайомий іншого засновника ОСОБА_3, які погрожували позивачу звільненням, а після цього заволодів печаткою та деякими документами товариства. За цим фактом позивачем було подано заяву про вчинення кримінального правопорушення до Заводського РВ ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій області .

Від цих же осіб позивач дізнався про те, що звільнений з посади генерального директора, а новим директором призначено раніше невідому йому людину - ОСОБА_6 Про це нібито загальними зборами товариства було прийнято рішення й оформлене протоколом № 47 від 07 листопада 2014 року .

Згідно зі змістом протоколу, позивача було звільнено 18 грудня 2014 року, а в листі ОСОБА_3 про звільнення було зазначено зовсім іншу дату - 27 жовтня 2014 року.

Позивач вважає, що рішення про звільнення його з посади могло бути прийняте лише за умови присутності на загальних зборах обох засновників, адже кожен із них володіє 50 % статутного капіталу товариства.

Від ОСОБА_4 він дізнався, що жодних зборів не проводилося, на яких би підіймалося питання про звільнення його, ОСОБА_2

Оскільки позивач не робив дійсного волевиявлення про своє звільнення, а загальні збори без присутності одного з учасників, що володіє 50 % голосами товариства, не були повноважними, вважає своє звільнення повністю незаконним та необґрунтованим.

Вимушений прогул внаслідок незаконного звільнення позивача розпочався 18 грудня 2014 року станом на момент пред'явлення позову становить 11 робочих днів.

Заробітна плата позивача за жовтень 2014 року склала 4 543,00 грн., за листопад 2014 року 5 500,00 грн., грудень 2014 року заробітна плата не була йому нарахована взагалі.

Згідно із розрахунком середньої заробітної плати, який склав позивач, сума, яка підлягає стягненню за час вимушеного прогулу складає 2 569,16 грн.

Позивачу не було видано ані копії наказу про звільнення, ані трудової книжки.

Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 08 вересня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до ТОВ «ЗІМЗ» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, позивач ОСОБА_2 у своїй апеляційній скарзі (а.с. 164-168) просив рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове, яким задовольнити його позов у повному обсязі.

26 листопада 2015 року (а.с.189) та 09 грудня 2015 року (а.с.194) розгляд цієї справи не відбувся через неявку позивача ОСОБА_2 і представників останнього за довіреністю (а.с.63) та відсутність даних про належне повідомлення останніх про час та місце розгляду цієї справи апеляційним судом.

У судове засідання 14 січня 2016 року позивач ОСОБА_2 та представник останнього втретє не з'явились, заяв-повідомлень про причини своєї неявки та клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавали.

При цьому, позивач ОСОБА_2 та його представник за довіреністю (а.с.63) ОСОБА_7 були належним чином повідомлені апеляційним судом про час та місце розгляду цієї справи (розписка представника ОСОБА_7 про отримання судової повістки для себе та для передачі позивачеві ОСОБА_2 на 14 січня 2016 року а с. 197), що узгоджується із вимогами ст. 76 ч.5 ЦПК України. Крім того, позивач ОСОБА_2 повідомлявся апеляційним судом про час та місце розгляду цієї справи на 14 січня 2016 року через МКП «Основаніє», як житловий орган за останнім відомим суду у цій справі місцем проживання (перебування) (а.с.196, 200).

При вищевикладених обставинах, колегія суддів визнала неповажною причини неявки у дане судове позивача ОСОБА_2 і представника останнього - ОСОБА_7 та ухвалила розглядати дану справу у даному судовому засіданні за відсутністю останніх за присутністю представника відповідача ТОВ «ЗІМЗ» за довіреністю (а.с.201) Довгого В.В.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача, який проти апеляційної скарги позивача заперечував та просив в силу вимог ст.ст.10 ч.4, 303 ч.2 ЦПК України долучити до матеріалів цієї справи копію рішення господарського суду Запорізької області від 01.04.2015 року у справі № 908/230/15г, на яке відповідач посилався в обґрунтування своїх заперечень проти позову позивача у цій справі, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про те, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_2 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, апеляційний суд має право її відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до ст. 308 ЦПК апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Встановлено, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову позивача у цій справі у повному обсязі, керувався ст.ст.208, 209, 212-215 ЦПК України, ст.ст. 36, 232-235 КЗпП України та виходив із необґрунтованості та недоказаності позовних вимог позивача у цій справі.

Такі висновки суду першої інстанції є правильними, оскільки основані на доказах, поданих сторонами, які оцінені судом у відповідності до вимог ст. 212 ЦПК України, до встановлених правовідносин вірно застосовані норми матеріального права, відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи.

Так, судом першої інстанції було правильно встановлено, що згідно із протоколом № 44 загальних зборів учасників ТОВ «ЗІМЗ» (а.с.5) ОСОБА_2 було призначено на посаду генерального директора підприємства.

Із заяви ОСОБА_2 (а.с. 114) від 27.10.2014 року вбачається, що він за власним бажанням просив його звільнити з 27.10.2014 року за згодою сторін.

Тому, суд першої інстанції правильно вважав, що посилання позивача ОСОБА_2 в його позові у цій справі на те, що він написав заяву про звільнення без зазначення дати, є безпідставними та необґрунтованими.

Відповідно до ч.1 ст.36 КЗпП України підставою для припинення трудового договору є угода сторін.

Із протоколу № 47 від 07 листопада 2014 року (а.с.115) вбачається, що на загальних зборах учасників ТОВ «ЗІМЗ» було прийнято рішення про звільнення ОСОБА_2 з 18.12.2014 року згідно особистої заяви останнього про звільнення від 27.10.2014 року та призначено нового директора - ОСОБА_6

Належні, допустимі докази того, що ОСОБА_2 у належний спосіб та саме до прийняття рішення загальними зборами учасників ТОВ «ЗІМЗ» (протокол № 47 від 07 листопада 2014 року, а.с.115) звертався до ТОВ «ЗІМЗ» із заявою про відкликання його вищезазначеної заяви про звільнення від 27 жовтня 2014 року за згодою сторін, у матеріалах цієї справи відсутні.

Наказом ТОВ «ЗІМЗ» № 334-к від 19.12.2014 року генерального директора ОСОБА_2 (а.с.108) звільнено 18.12.2014 року на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України за згодою сторін.

Із розписки, яку власноручно написав ОСОБА_2 11.06.2015 року (а.с.158), копію якої додав представник ТОВ «ЗІМЗ» до своїх додаткових письмових пояснень суду першої інстанції від 08.09.2015 року (а.с.156-157), судом першої інстанції було правильно встановлено, що ОСОБА_2 відмовляється забирати трудову книжку за власним бажанням, заяву про звільнення за згодою сторін він написав за власним бажанням і претензій до ТОВ «ЗІМЗ» він не має.

Цей факт також підтверджено актом ТОВ «ЗІМЗ» від 18.12.2014 року (а.с.117).

Із ухвали Донецького апеляційного господарського суду від 08.05.2015 року (додаток до пояснень від 08.09.2015 року а.с.159) судом першої інстанції також правильно встановлено, що рішенням господарського суду Запорізької області від 01.04.2015 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ТОВ «ЗІМЗ» за участю третьої особи - ОСОБА_3, про визнання недійсним рішення загальних зборів учасників ТОВ «ЗІМЗ», оформленого протоколом № 47 від 07.11.2014 року, відмовлено повністю (а.с.202-205), а апеляційну скаргу повернуто у зв'язку з несплатою судового збору у повному розмірі.

Згідно із п.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Згідно із вищевказаним протоколом загальних зборів № 47 було затверджено рішення про звільнення з посади генерального директора ТОВ «ЗІМЗ» ОСОБА_2 та про призначення генеральним директором ОСОБА_6

Тому, суд першої інстанції правильно вважав, що посилання позивача на незаконність його звільнення у зв'язку із неправомочністю загальних зборів учасників ТОВ «ЗІМЗ» необґрунтовані та безпідставні.

Крім цього, згідно ч.4 ст.235 КЗпП України у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника бо уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Як було правильно встановлено судом першої інстанції із розписки ОСОБА_2 (а.с.158), що розрахуватися ТОВ «ЗІМЗ» з ОСОБА_2 та видати трудову книжку останньому не вдалося саме через відмову ОСОБА_2

В діях власників ТОВ «ЗІМЗ» немає вини у затримці видачі трудової книжки та розрахунку з позивачем.

При вищевикладених обставинах, суд першої інстанції правильно вважав, що позов ОСОБА_2 не знайшов свого підтвердження у суді і тому задоволенню не підлягає у повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції, а лише відображають позицію позивача, висловлену ним у своєму позові у цій справі та яку він та представники останнього вважають такою, що є єдино вірною та єдино можливою.

ОСОБА_2 та представники останнього не надали суду першої інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування позову позивача у цій справі (складання заяви позивача про звільнення за згодою сторін під примусом, відповідний вирок суду відносно певних осіб тощо, неправомочність загальних зборів учасників ТОВ «ЗІМЗ», протокол № 47 від 07 листопада 2014 року, яким було затверджено звільнення з посади генерального директора ТОВ «ЗІМЗ» ОСОБА_2 з 18.12.2014 року згідно особистої заяви про звільнення від 17.10.2014 року за згодою сторін, відповідне рішення суду тощо) та у спростування вищезазначених фактичних обставин, встановлених судом першої інстанції у цій справі.

Згідно із ст. 58 ч.1 ЦПК України належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст. 59 ч. 2 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (допустимість доказів).

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 60 ч. 4 ЦПК України).

В силу вимог ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

На виконання вимог ст. 10 ч.4 ЦПК України суд першої інстанції сприяв повному і всебічному з'ясуванню обставин цієї справи.

Так, за заявою представника позивача ухвалою від 14.05.2015 року суд першої інстанції витребував докази у цій справі, а саме: у відповідача ТОВ «ЗІМЗ» оригінал заяви про звільненні ОСОБА_2 з посади генерального директора від 27.10.2014 року (а.с.136).

Крім того, за заявою представника позивача ОСОБА_2 (а.с.95-96) суд першої інстанції ухвалою від 14.05.2015 року (а.с.138) у цій справі призначав судову почеркознавчу експертизу, на вирішення якої ставив питання:

-чи виконано рукописний текст в зазначенні дати про звільнення з посади генерального директора ТОВ «ЗІМЗ» ОСОБА_2?

-чи виконані рукописні тексти (а саме: текст заяви про звільнення ОСОБА_2, та напис про дату на цій заяві) однією особою - тобто ОСОБА_2?

Проте, проведення цієї експертизи не відбулося (а.с.145) через невиконання вимог експерта, ненадання останньому оригіналу документу, який підлягає дослідженню, та вільних, умовно-вільних та експериментальних зразків підпису та почерку ОСОБА_2 (в кількості не менш 10 штук кожного виду), виконаних в той же час що і досліджуваний документ.

Позивач ОСОБА_2 через свого представника ОСОБА_7 подав суду першої інстанції заяву (а.с.142), в якій у зв'язку із неможливістю оплати вартості призначеної судом почеркознавчої експертизи через важкий фінансовий стан просив скасувати ухвалу суду про призначення цієї експертизи, також просив дану справу розглядати судом першої інстанції без участі позивача, за наявними матеріалами.

Що й було зроблено судом першої інстанції.

Позивач ОСОБА_2 не заявляв у цій справі позовних вимог про скасування чи визнання незаконним наказу ТОВ «ЗІМЗ» № 334-к від 19.12.2014 року про його звільнення взагалі.

Неможливо поновити особу на роботі, не скасувавши наказ (рішення) відповідача про звільнення цієї особи.

Таким чином, суд першої інстанції розглянув дану справу повно, всебічно та з додержанням вимог ст. ст. 10-11, 57-61, 212 ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав належну оцінку.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 10 ч. 3 ЦПК України).

Підстави для звільнення позивача ОСОБА_2 від доказування, передбачені ст. 61 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Позивач ОСОБА_2 у своїй апеляційній скарзі у цій справі (а.с.164-168) чи окремо перед апеляційним судом не заявляв клопотання про проведення почеркознавчої експертизи у цій справі.

Тому, апеляційний суд також переглядав цю справу в апеляційному порядку в межах доказів сторін, наявних у матеріалах цієї справи.

У разі відмови судом першої інстанції у задоволенні позовних вимог позивача ОСОБА_2 у цій справі про поновлення його на посаді генерального директора ТОВ «ЗІМЗ» (первісних), похідні від них позовні вимоги ОСОБА_2 (про стягнення суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 2569,16 грн.) також не підлягають задоволенню.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами (ст. 303 ч. 2 ЦПК України).

Доказом, передбаченим ст. 303 ч. 2 ЦПК України, у цій справі є рішення господарського суду Запорізької області від 01.04.2015 року у справі №908/230/15г (а.с.187-188, 202-205), яким було відмовлено ОСОБА_4 у задоволенні позову до ТОВ «ЗІМЗ» про визнання недійсним рішення загальних зборів учасників ТОВ «ЗІМЗ», оформленого протоколом № 47 від 07.11.2014 року, та яке може бути прийнято апеляційним судом до уваги у цій справі в силу вимог ст. 10 ч.4 ЦПК України. Оскільки, саме на це рішення суду у тому числі посилався відповідач ТОВ «ЗІМЗ» в обґрунтування своїх заперечень проти позивача у цій справі; обставини, встановлені цим рішенням, враховував також суд першої інстанції при ухваленні рішення у цій справі, яке на теперішній час є предметом апеляційного перегляду у цій справі, проте керувався, при цьому, ухвалою Донецького апеляційного господарського суду від 08.05.2015 року (а.с.159), якою апеляційну скаргу ОСОБА_4 на це рішення було повернуто заявникові без розгляду.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що при звільненні відповідачем позивача було дотримано вимоги законодавства.

Належні, допустимі докази протилежного у матеріалах цієї справи відсутні.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань (ст. 308 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 309 ч. 3 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, лише якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Порушення, передбачені ст. 309 ч. 3 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Будь-які описки у рішенні суду першої інстанції, у тому числі у мотивувальній частині останнього, не можуть бути підставою доля скасування чи зміни останнього судом апеляційної інстанції.

В силу вимог ст. 86 ч.2 ЦПК України у разі неоплати експертизи у встановлений судом строк суд скасовує ухвалу про призначення судової експертизи.

І хоча при вищевикладених обставинах судом першої інстанції у цій справі на виконання вимог ст. 86 ч.2 ЦПК України не було скасовано за заявою представника позивача від 02.07.2015 року (а.с.142) у цій справі ухвали суду першої інстанції від 14.05.2015 року про призначення судової почеркознавчої експертизи у цій справі (а.с.138), це порушення норм процесуального права судом першої інстанції не може бути підставою для скасування або зміни оскаржуємого рішення у цій справі, оскільки воно не призвело до неправильного вирішення цієї справи судом першої інстанції.

В силу вимог ст. 303 ч. 1 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді в першій інстанції.

При вищевикладених обставинах, доводи апелянта не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухвалено з додержанням вимог ст. ст. 213-214 ЦПК України.

Суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами по справі, дав їм належну правову оцінку, а також дослідив надані сторонами докази і відповідно їх оцінив. Суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального права та не допустив порушень процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи. Суд першої інстанції прийняв рішення, яким спір знайшов своє належне вирішення.

Також суд першої інстанції з додержанням вимог ст. 88 ЦПК України вирішив питання про розподіл судових витрат між сторонами у цій справі.

За таких обставин, судова колегія не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції або ж його зміни.

Крім того, у разі відмови апелянту - позивачу ОСОБА_2 у задоволенні його апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у повному обсязі у цій справі, останній не має права на компенсацію за рахунок відповідача ТОВ «ЗІМЗ» судових витрат у цій справі.

Також встановлено, що у матеріалах цієї справи відсутні докази понесення позивачем ОСОБА_2 взагалі будь-яких судових витрат у цій справі, у тому числі на сплату судового збору при подачі вищезазначеної апеляційної скарги, оскільки він був звільнений від його сплати в силу вимог Закону України «Про судовий збір».

Керуючись ст.ст. 303, 307-308, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 08 вересня 2015 року у цій справі залишити без змін.

Судове рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С.Дзярук М.П.Каракуша К.В.