№ 556/523/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05.07.2016 дата розгляду справи

Володимирецький районний суд Рівненської області в складі

головуючої судді Іванків О.В.,

при секретарі Кньовець Н.П.,

з участю позивачів ОСОБА_1, ОСОБА_2,

представника позивачів ОСОБА_3,

відповідача ОСОБА_4,

представника відповідача ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт.Володимирець цивільну справу за позовом ОСОБА_1 у власних інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про встановлення права користування житловим приміщенням сервітуту, -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 у власних інтересах та в інтересах неповнолітнього сина, та ОСОБА_2 звернулись до суду з позовом про встановлення права користування житловим приміщенням сервітуту.

В обґрунтування позовних вимог вказували, що за згодою ОСОБА_7, яка була власником житлового будинку №19 по вул.Київській в смт.Володимирець, вони користувались вказаним житловим будинком для власного проживання, утримували та доглядали житло. Після смерті ОСОБА_7 відповідач ОСОБА_4, яка успадкувала житловий будинок, надала усну згоду на проживання у житловому будинку за умови оплати комунальних послуг та підтримання належного санітарного стану будинку. Таким чином вважають, що у них виникло право користування чужим майном сервітут на житловий будинок №19 по вул.Київській в смт.Володимирець сервітут, наявність якого в даний час відповідач заперечує. У звязку з цим, просили визнати за ними право на користування чужим майном сервітут.

В судовому засіданні позивачі ОСОБА_1, ОСОБА_2 підтримали власні позовні вимоги, надали пояснення в межах позову.

Відповідач ОСОБА_4 заперечила проти позову, пояснила, що житловий будинок №19 по вул.Київській в смт.Володимирець належав її матері ОСОБА_7, за життя мати склала заповіт на її користь, і після смерті матері 23.01.2012 року відповідач у встановленому порядку прийняла спадщину, згодом повністю оформила право власності на успадковане майно та зареєструвала його. Позивачі це колишня дружина та діти її рідного брата ОСОБА_8, які під час шлюбу проживали разом братом у спірному будинку, і після розлучення залишились проживати в ньому, хоча ОСОБА_8 змінив місце проживання. Як мати, так і відповідач, неодноразово звертались до ОСОБА_1 із вимогами про звільнення будинку, який мали намір використовувати для власних потреб, однак ці звернення ОСОБА_1 ігнорувала. Відповідач заперечила наявність з її боку будь-яких дозволів та домовленостей щодо користування житловим будинком №19 по вул.Київській в смт.Володимирець, та просила відмовити у задоволенні позову.

Заслухавши пояснення сторін та їх представників, оцінивши докази по справі в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Так, сторони визнали ту обставину, що житловий будинок №19 по вул.Київській в смт.Володимирець Рівненської області належав ОСОБА_7. Крім визнання сторін, ця обставина підтверджується також і письмовими доказами.

Після смерті ОСОБА_7 23.01.2012 року спадщину за заповітом прийняла відповідач по справі ОСОБА_4, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 15.09.2012 року.

Також встановлено, що позивач ОСОБА_1 проживала та була зареєстрована у ІНФОРМАЦІЯ_2 з 04.07.1995 року, ОСОБА_2 з 05.12.1997 року, ОСОБА_6 з 29.03.2000 року, що підтверджується витягом з будинкової книги та довідками Володимирецької селищної ради №4064, 4065 від 03.11.2015 року, і це житло є їх єдиним місцем проживання.

При цьому позивачі не тільки користувались вказаним житловим будинком для власного проживання, але й утримували житло, проводили ремонтні роботи, здійснювали невідємні покращення, обробляли присадибну земельну ділянку.

Вказані обставини доведені під час судового розгляду справи належними та допустимими доказами.

Так, позивачі надали суду копії квитанцій та чеків про оплату електроенергії та послуг звязку у спірному житловому будинку, які свідчать про систематичну, щонайменше з 2008 року, оплату ОСОБА_1 вказаних рахунків.

Також позивачами надано товарні чеки та накладні на придбання будівельних матеріалів, сантехнічного обладнання, секцій для паркана та інших матеріалів, які були використані для ремонту житлового будинку.

В судовому засіданні свідки ОСОБА_9 та ОСОБА_10 показали, що житловий будинок №19 по вул..Київській в смт.Володимирець належав ОСОБА_11, яка в свою чергу успадкувала його від своєї матері. ОСОБА_7 тривалий час не проживала у будинку, оскільки отримала квартиру, однак після одруження сина ОСОБА_7 ОСОБА_8, він разом з дружиною ОСОБА_1 перейшов проживати до вказаного будинку, тут же народились і обоє синів подружжя ОСОБА_11. Після розлучення ОСОБА_8 повернувся до квартири матері, а ОСОБА_1 з синами залишились проживати у будинку. Це відбувалось з відома та дозволу ОСОБА_7, яка неодноразово відвідувала ОСОБА_1, у них були дружні, добрі відносини, і в розмовах ОСОБА_7 неодноразово висловлювала бажання, щоби ОСОБА_1 та діти продовжували жити у її будинку. ОСОБА_1 добре дбала про будинок, ремонтувала його, поступово покращувала житлові умови підняла фундамент, переклала пічки у будинку, провела воду, облаштувала ванну кімнату, здійснювала також інші ремонтні роботи, встановила огорожу навколо земельної ділянки, обробляла її. Також ОСОБА_1 особисто оплачувала комунальні платежі за електроенергію, телефон. ОСОБА_1 продовжувала користуватись будинком і після смерті ОСОБА_7

Твердження представника відповідача про те, що письмові докази про оплату позивачами комунальних платежів та проведення ремонту у будинку є неналежними, не приймаються судом до уваги, оскільки в сукупності з логічними, детальними та послідовними показаннями свідків, та з урахуванням тієї обставини, що будь-якого іншого житла родина позивачів немає, вказані письмові докази, на думку суду, достовірно підтверджують пояснення ОСОБА_1 про те, що вона сплачувала комунальні платежі, ремонтувала та переобладнувала будинок.

Факт реєстрації ОСОБА_1 та її дітей у житловому будинку №19 по вул.Київській в смт.Володимирець, свідчить про ту обставину, що за життя власник будинку ОСОБА_7 надала позивачам дозвіл на проживання у своєму будинку.

Твердження представника відповідача про те, що ОСОБА_7 мала намір виселити ОСОБА_1 та її дітей зі спірного будинку не доведені належним чином, оскільки наданий суду лист від 04.02.2009 року взагалі ніким не підписаний, а після направлення листа від 01 квітня 2009 року ОСОБА_7 до часу своєї смерті не вживала жодних дій для реалізації своїх намірів та виселення позивачів.

Як вбачається зі ст.ст.401, 402, 403, ЦК України, право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. У разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту. Сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном. Сервітут може бути встановлений на певний строк або без визначення строку. Особа, яка користується сервітутом, зобов'язана вносити плату за користування майном, якщо інше не встановлено договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут не підлягає відчуженню. Сервітут зберігає чинність у разі переходу до інших осіб права власності на майно, щодо якого він встановлений.

З урахуванням викладеного, приймаючи до уваги встановлені обставини, суд приходить до висновку, що позивачі на підставі договору з власником житлового будинку ОСОБА_7 набули право безоплатного безстрокового користування чужим нерухомим майном сервітут.

В силу положень ст.403 ЦК України даний сервітут не припинив своєї дії після смерті ОСОБА_7, і продовжувався після переходу права власності на житловий будинок №19 по вул.Київській в смт.Володимирець до відповідача ОСОБА_4 в порядку спадкування.

Та обставина, що відповідачу було відомо про наявність обтяжень успадкованого майна, а також що вона протягом 2012-2015 рр. не заперечувала проти проживання позивачів в будинку №19 по вул..Київській в смт.Володимирець, підтверджуються показаннями свідків та письмовими доказами листами ОСОБА_4, її позовною заявою.

В той же час, як вбачається з ч.5 ст.403 ЦК України, сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпоряджання цим майном. Сервітут може бути припинено за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення., як це вбачається з ч.2 ст.406 ЦК України.

При цьому суд приймає до уваги, що власник обєкта сервітуту відповідач ОСОБА_4 в судовому порядку звернулась за захистом своїх прав, і рішенням Володимирецького районного суду від 16.02.2016 року, яке набрало законної сили 27.04.2016 року позивачів ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_6 визнано такими, що втратили право користування житловим приміщенням та виселено з житлового будинку №19 по вул.Київській в смт.Володимирець.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачі ОСОБА_1, ОСОБА_2 та неповнолітній ОСОБА_6 набули право користування чужим нерухомим майном житловим будинком №19 по вул.Київській в смт.Володимирець сервітут, дія якого припинена на підставі рішення Володимирецького районного суду.

Оскільки наявність сервітуту повністю заперечується відповідачем, і позивачі звернулись до суду за захистом свого невизнаного права, позов підлягає частковому задоволенню.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. ЦК України, ст..ст.209-212 ЦПК України, -

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 у власних інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про встановлення права користування житловим приміщенням сервітуту задовольнити частково.

Визнати що ОСОБА_1, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_2 набули право користування чужим нерухомим майном житловим будинком №19 по вул.Київській в смт.Володимирець сервітут, дія якого припинена на підставі рішення Володимирецького районного суду від 16.02.2016 року.

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду Рівненської області через Володимирецький районний суд. Апеляцію може бути подано сторонами протягом десяти днів після проголошення рішення. Особи, що приймали участь у розгляді справи але не були присутніми під час проголошення рішення, мають право подати апеляцію протягом десяти днів з часу отримання копії рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляцію не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після оголошення ухвали апеляційного суду.

Головуюча:

Повний текст рішення проголошено 08 липня 2016 року