Головуючий суду 1 інстанції - Суський О.І.
Доповідач - Назарова М.В.
Справа № 433/1578/14-ц
Провадження № 22ц/782/454/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 серпня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Луганської області в складі:

головуючого Назарової М.В.,

суддів: Лозко Ю.П., Романченка В.О.

за участю секретаря Козубської А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Апеляційного суду Луганської області в м. Сєвєродонецьку

апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3

на рішення Троїцького районного суду Луганської області від 25 квітня 2016 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4, третя особа Приватний нотаріус Малойван Ігор Іванович, про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання договору дарування недійсним та розподіл спільно набутого майна,

в с т а н о в и л а:

17 листопада 2014 року ОСОБА_2 звернулася до суду з вказаним позовом, в обґрунтування якого посилалась на те, що з лютого 2003 року по вересень 2012 року позивачка та ОСОБА_3 проживали однією сім'єю без державної реєстрації шлюбу, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, несли взаємні права та обов'язки. До дітей одне одного від попередніх шлюбів вони відносилися як до рідних, відносини між дітьми були теплими як між братом та сестрою. Місцем спільного проживання була квартира АДРЕСА_1.

Проживаючи однією сім'ю, позивач та ОСОБА_3 за спільні кошти у розмірі 44000 доларів США 13.02.2008 року придбали у ОСОБА_6 двокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_2, що станом на 19 січня 2015 року відповідало 698720 грн. Рішення придбати спірну квартиру сторони приймали спільно, строки укладення угоди, вартість квартири, порядок розрахунків, у тому числі порядок оплати послуг нотаріуса, обговорювались ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_6 спільно.

15 грудня 2010 року сторонами за спільні кошти було придбано легковий автомобіль «Chevrolet Lacetti» реєстраційний номер НОМЕР_2 вартістю 120000 грн.

За домовленістю між сторонами покупцем у договорах купівлі-продажу автомобіля та квартири був вказаний ОСОБА_3 Купуючи майно, останні рахували, що кожен з них виходить з інтересів іншого і діє з його згоди, і в подальшому витрати по утриманню вказаного майна здійснювали ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зі спільного бюджету.Відповідач ОСОБА_3 в період спільного проживання вважав все придбане майно спільним.

Після припинення сторонами спільного проживання, починаючи з грудня 2012 року, відповідач ОСОБА_3 відмовляється визнавати факт того, що спірні квартира та автомобіль придбані в період сумісного проживання однією сім'ю і є спільною сумісною власністю.

Тому з урахуванням уточнених позовних вимог та того, що 24.12.2013 року спірну

квартиру відповідач ОСОБА_3 подарував відповідачу ОСОБА_4, позивач ОСОБА_2 просила встановити юридичний факт того, що вони з ОСОБА_3 проживали однією сім'єю з 27.04.2007 рок по вересень 2012 року;

визнати спільним майном ОСОБА_2 та ОСОБА_3 як чоловіка та жінки, які проживали однією сім'ю, але не перебували у шлюбі між собою, легковий автомобіль «Chevrolet Lacetti» д/н НОМЕР_2, зареєстрований за ОСОБА_3 15.12.2010 року, з дати реєстрації по 10.04.2013 року, коли ОСОБА_3 зняв його з обліку;

квартиру загальною площею 45 м кв., розташовану у АДРЕСА_2.

Визнати недійсним договір дарування від 24.12.2013 року, посвідчений приватним нотаріусом Кремінського районного нотаріального округу ОСОБА_7, відповідно до якого ОСОБА_3 подарував, а ОСОБА_4 - прийняла у дар зазначену квартиру.

Розділити спільне майно ОСОБА_2 та ОСОБА_3 як чоловіка та жінки, які проживали однією сім'ю, але не перебували у шлюбі між собою: залишити спірну квартиру у спільній частковій власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3, визнати за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 право спільної часткової власності з розміром часток по ? кожному на квартиру.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 у рахунок відшкодування ? частини вартості спірного автомобіля 112740 грн.

Рішенням Троїцького районного суду Луганської області від 25 квітня 2016 року позов задоволено частково.

Встановлено факт спільного проживання однією сім'ю ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у період з 27 квітня 2007 року по вересень 2012 року.

Визнано спільним майном ОСОБА_2 та ОСОБА_3 як чоловіка та жінки, які проживали однією сім'ю, але не перебували у шлюбі між собою, вищезазначену спірну квартиру та автомобіль.

Визнано недійсним договір дарування від 24 грудня 2013 року у частині дарування ? частини квартиру загальною площею 45 кв.м, що розташована у АДРЕСА_2.

В порядку розподілу спільного сумісного майна визнано за позивачем право власності на ? частину спірної квартири та стягнуто з відповідача на користь позивача у рахунок відшкодування ? частини вартості спірного автомобіля 112740 грн. Вирішено долю судових витрат.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин справи, позивач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_3 подали апеляційні скарги та просили:

позивач ОСОБА_2 - скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови їй у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору дарування спірної квартири від 24.12.2013 року, частково у частині дарування ? частини квартири (умовної частки ОСОБА_3.) скасувати і задовольнити позовні вимоги в цій частині; в іншій частині - рішення суду залишити без змін;

відповідач ОСОБА_3 - скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі через необгрунтованість.

Заслухавши доповідача, осіб, які брали участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:

1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно з вимогами ст. 303 ч. 1 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Матеріали справи містять відомості про державну реєстрацію за відповідачем ОСОБА_3 на праві власності квартири за адресою: АДРЕСА_2 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 13 лютого 2008 року, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 (т.1 а.с.12, 13, 4).

Вказаною квартирою відповідач ОСОБА_3 розпорядився 24 грудня 2013 року, подарувавши її другому відповідачу по справі - ОСОБА_4, про що нотаріально посвідчено договір (т. 2 а.с. 8-10, )

Також за відповідачем ОСОБА_3 15 грудня 2010 року було зареєстровано право власності на автомобіль марки «Chevrolet Lacetti», номерний знак НОМЕР_2; вказаний автомобіль знятий з обліку для реалізації 10 квітня 2013 року (т. 1 а.с. 8).

Позивач до 27 квітня 2007 року перебувала в іншому шлюбі (т. 1 а.с. 17, 18).

Задовольняючи позовні вимоги частково та встановлюючи факт проживання позивача ОСОБА_2 із відповідачем ОСОБА_3 однією сім'єю з 27 квітня 2007 року по вересень 2012 року і визнаючи спірні квартиру та автомобіль, придбані на ім'я відповідача ОСОБА_3, спільним сумісним майном сторін як чоловіка та жінки, які проживали однією сім'єю, але не перебували у шлюбі між собою, та розподіляючи вказане майно, суд першої інстанції з посиланням на застосування до спірних правовідносин сторін вимог ст.ст. 60, 63, 70, 74 СК України виходив із доведеності позивачем протягом розгляду справи її позовних вимог щодо юридичного факту поясненнями свідків, документами, розпискою відповідача про згоду поділити квартиру і інше майно навпіл із ОСОБА_2, численними фотографіями з докладним описом обставин, за яких вони були зроблені, щодо світлин сімейного життя та спілкування як сторін, так і їхніх родичів між собою.

Підставою для часткової відмови у позові в частині визнання недійним договору дарування спірної квартири відповідачем ОСОБА_3 відповідачу ОСОБА_4 з огляду на вимоги ст.ст. 203, 215, 234, 357 ЦК України, ст. 70 СК України судом зазначено право ОСОБА_3 розпорядитися на власний розсуд лише належною йому ? частиною спірної квартири, оскільки частки сторін у спільній частковій власності є рівними, до того ж, правочин є фіктивним і вчиненим з метою приховати квартиру від поділу.

Розглядаючи справу за доводами апеляційних скарг, колегія суддів зауважує наступне.

За положеннями ч. ч. 1, 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов'язків подружжя.

Разом з тим, відповідно до вимог ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

З урахуванням зазначеного, вирішуючи спір про поділ майна, необхідно встановити як обсяг спільного нажитого майна, так і з'ясувати час та джерела його придбання, а вирішуючи

питання про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім'єю; спільний побут; взаємні права та обов'язки (ст.ст. 3, 74 СК України).

Встановлення обставин щодо факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки має значення для поширення на майно, яке набуте чоловіком та жінкою за час спільного проживання, режиму права спільної сумісної власності та вирішення інших вимог таких осіб. Тобто саме від встановлення факту, який має юридичне значення, залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав особи.

Згідно із ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як встановлено судом, позивач належними і допустимими доказами довела, що в період з 27 квітня 2007 року до вересня 2012 року вона проживала саме однією сім'єю з ОСОБА_3, при цьому в іншому шлюбі ніхто з них в цей період не перебував, між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю, зі взаємними правами та обов'язками, у них був спільний побут, вони разом займалися бізнесом, а тому в цьому випадку до цих правовідносин застосовуються положення ст. 74 СК України.

Виходячи із установленої законодавством презумпції правового режиму майна, набутого жінкою та чоловіком, які проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, обов'язок доведення належності майна на праві приватної власності комусь із них лежить на цих особах.

Заперечуючи проти встановлення цього юридичного факту, відповідач ОСОБА_3 не спростовує сукупності всіх доказів позивача в цій частині, не доводить належності йому майна на праві особистої приватної власності за умови проживання однією сім'єю із позивачем, і за таких обставин колегія суддів не вбачає порушень норм процесуального права судом першої інстанції при надані вказаним доказам певної правової оцінки.

Не спростовує правильних висновків суду в наведеній частині і посилання відповідача ОСОБА_3 в своїй апеляційній скарзі на недостовірність пояснень свідків і невідповідність цих свідчень документам з матеріалів справи, оскільки не зазначено - які саме свідчення і яким документам протирічать. Посилання на невідповідність письмових пояснень свідків позивача обставинам справи не можуть бути взяті до уваги, оскільки належними доказами по справі є показання свідків, надані в судовому засіданні із дотриманням вимог ст.ст. 63, 180 ЦК України.

Довід апеляційної скарги про не взяття судом до уваги знаходження відповідача ОСОБА_3 у стані нервового зриву під впливом важких обставин під час написання ним 29 листопада 2012 року розписки про зобов'язання чесно розподілити квартиру у м. Луганську, 50% на 50%, а також все інше майно (т. 1 а.с. 9) не підтверджено належними доказами і надана ним медична документація не містить відомостей саме про нервовий зрив.

Натомість відповідач ОСОБА_3 не заперечує написання вказаною розписки особисто ним, в розписці йдеться про поділ квартири у Луганську та іншого майна, оригінал вказаної розписки знаходиться на руках у позивача, тому у судової колегії не виникає сумнівів як щодо належності вказаної розписки позивачу як держателю, так і щодо відношення відомостей, що містяться у цій розписці, до справи.

Вказана розписка з огляду на вимоги ст. 57 ЦПК України є належним доказом належності спірного майна сторонами як чоловіку та жінці в сукупності з іншими доказами, а саме - з договором про наміри придбати спірну квартиру від 29.01.2008 року (т. 1 а.с. 33), укладеного продавцем ОСОБА_6 та донькою позивача ОСОБА_8 як покупцем, з якого вбачається, що сторонами погоджена ціна квартири у 44000 доларів США та термін укладення договору купівлі-продажу до 20 лютого 2008 року, на виконання чого ОСОБА_8 передала продавцю 1100 доларів США і 29.01.2008 року ОСОБА_3 додано продавцю 300 доларів США.

В суді апеляційної інстанції сторони визнали, що у спірній квартирі фактично увесь час з часу придбання квартири проживає і є зареєстрованою зі своєю родиною донька

позивачки - ОСОБА_8, що у відповідності до вимог ч. 1 ст. 61 є обставиною, що не підлягає доказуванню.

Наведене у своїй сукупності повністю відповідає твердженню позивачки про те, що вказана квартира придбалася сторонами спільно саме для її доньки, яка навчалася у м. Луганськ.

Не спростовує правильних висновків суду і доводи апеляційної скарги про те, що відповідачем ОСОБА_3 для придбання спірної квартири 13.02.2008 року укладався іпотечний договір, оскільки на час його укладення спірна квартира вже була придбана, що витікає із тексту договору іпотеки (т. 2 а.с. 64-67).

Як не заслуговує на увагу і твердження апелянта про недоведеність позивачем сімейного проживання із відповідачем ОСОБА_3 з огляду на те, що сторони були громадянами різних держав і були зареєстровані за різними адресами, оскільки квартира у Російській Федерації за адресою: АДРЕСА_3, де позивач була зареєстрована з 11.12.2006 року (т. 1 а.с. 10), а відповідач - з 15.10.2013 року (т. 1 а.с. 40), була спільно придбана сторонами ще 03.12.2004 року у рівних долях по ? кожним (т. 1 а.с. 119-124).

Крім того, вірно судом першої інстанції взяті до уваги відомості Державної прикордонної служби України, надані в межах п'ятирічного строк зберігання інформації з 10.11.2010 року по 27.12.2012 року, про багаторазові - до 10 разів на місяць - перетинання державного кордону із Російською Федерацією громадянкою РФ ОСОБА_2 саме на автомобілі з реєстраційним номерним знаком НОМЕР_1 до 20.12.2010 року, що є транспортним засобом відповідача, а з 23.12.2010 року - на автомобілі д/н НОМЕР_2, що є спірним автомобілем по справі (т. 2 а.с.12-13).

Вказані в'їзди та виїзди з країни сторони робили разом, тому довід апеляційної скарги про те, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 не жили сімейно, оскільки були громадянами різних держав, були зареєстровані за різними адресами до 2013 року і ОСОБА_2 не проживала постійно на території України, не заслуговує на увагу.

Не заслуговує на увагу і твердження відповідача про те, що із позивачем їх пов'язували лише бізнесові стосунки, тому ними придбалися спільно квартира в РФ, вони здійснювали разом багаторазові і регулярні перетини державного кордону на автомобілях відповідача, дочка позивачки проживала в спірній квартирі і була там зареєстрована разом зі своєю родиною, оскільки наведене спростовується численними фотографіями, на яких зафіксовано ОСОБА_2 та ОСОБА_3, їхніх дітей та інших близьких родичів на сімейних святах, відпочинку та в побуті протягом тривалого часу (т. 1 а.с. 89-109).

Застосовуючи до правовідносин сторін правила глави 8 СК України, судом першої інстанції правильно взято до уваги, що підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя і порядок здійснення подружжям права спільної сумісної власності визначено у ст.ст. 60, 63 СК України.

Згідно із ч. 1 ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно із ст. 63 Сімейного кодексу України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно із ч. 1 ст. 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Пунктом 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» зазначено,

що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України.

З урахуванням того, що вищезазначені квартира та автомобіль були придбані сторонами в період, коли сторони проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу, то колегія суддів погоджує висновок суду першої інстанції, що вказане майно є їх спільною сумісною власністю і підлягає поділу на підставі вищезазначених вимог закону у спосіб, про який просить позивач, а саме - визнання за нею права власності на ? спірної квартири і компенсації їй вартості ? вартості автомобіля, який відчужено на час розгляду справи.

Проте, є помилковим визначення частки вартості автомобіля, яка підлягає стягненню з відповідача ОСОБА_3 на користь позивачки, виходячи із висновку автотоварознавчого дослідження з урахуванням нормативного пробігу та вільного ціноформування в межах України (т. 2 а.с. 47-58), оскільки спірний автомобіль фактично придбався 09.12.2010 року за 127200 грн. (т. 2 а.с. 92).

Оскільки суд припустився невідповідності висновків обставинам справи, що з огляду на вимоги ст. 309 ЦПК України є підставою для зміни рішення у наведеній частині, тому до стягнення у рахунок відшкодування ? частини вартості автомобіля з відповідача ОСОБА_3 на користь позивача ОСОБА_2 належить 63600 грн.

Доводи апеляційної скарги позивача про помилковість висновків суду про часткове задоволення її позову в частині визнання недійсним договору дарування відповідачем ОСОБА_3 не заслуговують на увагу, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Положеннями частини 3 статті 65 СК України передбачено, що для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. На підставі ст. 74 СК України дія ст. 65 СК поширюється на майно чоловіка та жінки, які проживали спільно без реєстрації шлюбу.

Зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину (частина перша статті 203, частина перша статті 215 ЦК України).

Згідно з частинами другою та третьою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Загальним правовим наслідком недійсності правочину (стаття 216 ЦК України) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли в зв'язку з вчиненням особами правочину та внаслідок визнання його недійсним.

При цьому правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України).

З огляду на зазначені приписи, правила статей 15, 16 ЦК України, а також статей 1, 2-4, 14, 215 ЦПК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова

для виникнення або обов'язковий елемент конкретного суб'єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб'єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

Наведеному повністю відповідає і положення п.5 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними».

Оскільки для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово, згода на укладання договору, який потребує нотаріально посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріального засвідчена, а позивачка згоди на укладення правочину не давала, відомостей про укладений правочин не мала, то до спірного правочину необхідно застосувати наслідки, передбачені ст. 216 ЦК України.

Частки сторін у спільній сумісній власності є рівними, то правильним є висновок суду про визнання оспорюваного договору недійсним лише частково - щодо ? частки позивача.

Довід апеляційної скарги про визнання договору дарування недійсним в цілому, оскільки розпорядитися своєю часткою відповідач ОСОБА_3 мав право лише після визначення та виділу його частки в натурі, є помилковим, оскільки в даному випадку вже наявний спір щодо поділу майна, який вирішується судом відповідно до вимог закону та часток сторін у майні.

При цьому є помилковим застосування до правовідносин сторін вимог ст. 234 ЦК України щодо фіктивності правочину, оскільки для визнання правочину фіктивним позивачу необхідно було довести наявність умислу всіх сторін правочину. Але наведене не вплинуло на правильність висновків суду в частині визнання договору дарування недійсним, і оскільки згідно ч. 2 ст. 309 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань, в цій частині колегія суддів вважає скаргу позивача такою, що слід відхилити, а рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Троїцького районного суду Луганської області від 25 квітня 2016 року

змінити, зменшивши суму стягнутої з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 у рахунок відшкодування ? частини вартості автомобіля зі 112740 грн. до 63600 грн.

В іншій оскаржуваній частині рішення суду залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили негайно, але може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів після його проголошення.

Головуючий

Судді: