Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 січня 2016 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справах апеляційного суду Рівненської області в складі:

Головуючого судді: Гордійчук С.О.

суддів: Буцяка З.І., Боймиструка С.В.

секретар судового засідання: Коробчук А.М.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Рівному апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 26 листопада 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа орган опіки та піклування Дубенської районної державної адміністрації про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 26 листопада 2015 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа орган опіки та піклування Дубенської районної державної адміністрації про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини задоволено.

Шлюб, укладений між ОСОБА_2 до ОСОБА_1, який зареєстрований 04 вересня 2009 року Тараканівською сільською радою Рівненської області, актовий запис № 04 розірвано.

Дитину ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 залишено проживати з батьком ОСОБА_2.

В поданій на рішення апеляційний скарзі в частині визначення місця проживання дитини відповідач вказує на його незаконність, оскільки судом не враховано, що за домовленістю між сторонами дитина останніх 1,5 років проживає по черзі з обома батьками. Судом не взято до уваги принцип 6 Декларації прав дитини, яким встановлено, що малолітню дитину не слід, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір'ю. Вважає, що такі виняткові обставини відсутні. Судом не враховано висновок органу опіки та піклування Дубенської міської ради №1202 від 21 вересня 2015 року, яким визначені задовільні умови для проживання дитини з відповідачем. Зазначає, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків, не може слугувати вирішальною умовою для визначення місця проживання дитини.

Просить рішення в оскаржуваній частині скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

В запереченні на апеляційну скаргу позивач вказує, що рішення суду в оскаржуванній частині законне та обгрунтоване. Просить залишити його без зміни, а скаргу без задоволення.

В частині задоволених позовних вимог рішення суду першої інстанції не оскаржене, а тому, у відповідності до ч. 1 ст. 303 ЦПК України та роз'яснень п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24 жовтня 2008 року "Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку" апеляційним судом не перевіряється.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 створив належні умови для проживання та виховання дитини, сумлінно виконує свої батьківські обов'язки, а тому доцільно визначити місце проживання дитини саме з ним.

Проте з таким висновком суду погодитися не можна

Відповідно до вимог статті 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватись органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно ст. 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім'ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім'ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси.

Пунктом 24 постанови Пленуму Верховного суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України» роз'яснено, що суди, вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, мають виходити із рівності прав та обов'язків батька й матері щодо своїх дітей, повинні постановити рішення, яке відповідало б інтересам дітей. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей.

З матеріалів справи вбачається, що сторони перебували в шлюбі з 04 вересня 2009 року. В шлюбі у них народився син ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 5).

Після припинення шлюбних відносин між сторонами, дитина проживала за згодою сторін то з батьком, то з матір'ю дитини, про що сторони не заперечують.

Згідно довідки Тараканівської сільської ради №03-18-456 від 15 серпня 2015 року ОСОБА_3 зареєстрований та проживає з батьком ОСОБА_2 (а. с. 21).

Відповідно до принципу ст. 6 Декларації прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена з матір'ю.

Згідно зі ст. 19 СК України та ст. 212 ЦПК України суд здійснює перевірку висновку органу опіки та піклування на предмет обґрунтованості й повноти та може з ним не погодитись, якщо він недостатньо обґрунтований, суперечить інтересам дитини.

При встановлених обставинах колегія суддів вважає, що висновок органу опіки і піклування Дубенської районної державної адміністрації від 23 вересня 2015 року, яким визнано доцільним місцем проживання малолітнього ОСОБА_3 з батьком ОСОБА_2 (а.с. 33-34) не може вплинути на вирішення спору, оскільки такий висновок не містить будь-яких виключних обставин та обставин, які заслуговують на увагу для розлучення малолітньої дитини з матір'ю. Такий висновок зроблено однобічно з врахуванням інтересів батька дитини, про свідчить дослідження умов проживання та доходу лише ОСОБА_2 та не містить відомостей щодо проведених бесід з дитиною, а бажання дитини записані зі слів відповідача.

Із акту обстеження матеріально-побутових умов проживання сім»ї вбачається, що відповідачка ОСОБА_1 проживає в орендованій 2-кімнатній квартирі з усіма зручностями. Санітарний стан приміщення задовільний, в кімнатах чисто, прибрано. Є запас продуктів харчування. Дитина має письмовий стіл, канцтовари для підготовки для школи, іграшки, одяг. В квартирі створені всі умови для проживання та виховання дитини (а.с. 46).

На підставі наведеного, колегія суддів приходить до висновку про відсутність будь-яких виключних обставин для розлучення малолітнього ОСОБА_3 із своєю матір'ю, і вважає, що місце його проживання має бути визначено з матір'ю ОСОБА_1, що не позбавляє батька права на особисте спілкування з дитиною та прийняття участі у її вихованні.

Разом з тим, з матеріалами справи встановлено, що відповідач тимчасово не працює, однак отримує матеріальну допомогу від своєї матері , що підтверджується випискою з карткового рахунку ОСОБА_1, згідно якої за період з 01 травня 2015 року по 20 листопада 2015 року здійснено надходження на рахунок в сумі 550 доларів США (а. с. 58-59).

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рівень доходу кожного з батьків не може бути вирішальним при визначенні місця проживання дитини, оскільки дитина має право на утримання від другого з батьків, що компенсує різницю.

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції не врахував положень наведених вище норм матеріального та процесуального права, не навів переконливих, безспірних, належних і допустимих доказів того, що є виняткові обставини для розлучення малолітньої дитини з матір'ю.

Зважаючи на наведене, рішення суду в оскаржуваній частині підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення в цій частині про відмову в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 303,307, 309, 316, 319 ЦПК України, ст.ст. 19, 157, 161, 171 СК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 26 листопада 2015 року в частині визначення місця проживання дитини скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа орган опіки та піклування Дубенської районної державної адміністрації про визначення місця проживання дитини з батьком відмовити.

Визначити місце проживання ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 з матір'ю ОСОБА_1.

В решті рішення залишити без зміни.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним чинності.

Головуючий :

Судді: