Єдиний унікальний номер 219/3004/16-ц Номер провадження 22-ц/775/1564/2016
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 серпня 2016 року м. Бахмут Донецької області

Апеляційний суд Донецької області у складі:

головуючого - судді: Будулуци М.С.,

суддів: Курило В.П.,Мальованого Ю.М.,

за участю секретаря Марченко Я.О.,

розглянувши у відкртому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 та Державного підприємства «Артемсіль» на рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 14 липня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Артемсіль», третя особа: Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань в м. Артемівську Донецької області про відшкодування моральної шкоди, завданої трудовим каліцтвом при виконанні трудових обов'язків внаслідок виробничої травми, -

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 14 липня 2016 року позов ОСОБА_1 до Державного підприємства «Артемсіль» про відшкодування моральної шкоди, завданої трудовим каліцтвом при виконанні трудових обовязків внаслідок виробничої травми, задоволено частково.

Стягнуто з Державного підприємства «Артемсіль» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду, заподіяну внаслідок трудового каліцтва, в сумі 8 500 грн.

В іншій частині позову в сумі 41 500 грн. ОСОБА_1 відмовлено.

Стягнуто з Державного підприємства «Артемсіль» на користь держави судовий збір в сумі 551 грн. 20 коп.

Не погодившись з рішення суду, позивач подав апеляційну скаргу, в інтересах якого діє його представник ОСОБА_2, в якій, посилаючись на порушення судом норм права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення його позовних вимог в повному обсязі, стягнувши з відповідача на його користь у відшкодувння моральної шкоди 50 000 гривень.

На думку позивача, суд не в повній мірі врахував вимоги п.4.1 рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року по справі № 1-9/2004, в якому зазначено, що ушкодження здоров'я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов'язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричинюють йому моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

На работодавця покладається обов'язок не тільки з забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці, а й обов'язок додержання цих вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Невиконання положень Інструкції з охорони праці суд першої інтанції поклав тільки на позивача, а відтак зробив висновок, що це є основною причиною в зниженні розміру відшкодування моральної шкоди, заданної трудовим каліцтвом при виконанні трудових обов'язків. Втім, згідно діючого законодаства не можна покласти на працівника провину в скоєному нещасному випадку більше ніж на 50%.

У скарзі позивач також зазначив, що висновком МСЕК йому первісно було встановлено 50 % втрати професійної працездатності з 03 жовтня 2011 року та призначено 3 групу інвалідності, що не врахував суд при ухваленні рішення.

Крім того, при визначенні розміру моральної шкоди, суд помилково прийняв до уваги, що підприємством позивачу було випалачено одноразову допомогу.

При визначенні позивачу розміру моральної шкоди суд визнав справедливою компенсацією її розмір, який є занадто малим і не відповідає справедливій сатисфакції за ушкодження здоров'я.

Відповідач також подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, необгрнутованість рішення, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1

В обгрнутування доводів апеляційної скарги відповідач зазначив, що травму ОСОБА_1 отримав з власної вини, внаслідок невиконання ним вимог Інструкції з охорони праці, а не з вини підприємства.

Наслідками погіршення стану здоров'я позивача стало неналежне його лікування в Артемівській міській лікарні.

Також зазначив, що були порушені вимоги ст. 212 ЦПК України щодо всебічної, повної та обє'ктивної оцінки доказів судом, на підставі яких має бути ухвалено законне та обгрунтоване рішення.

Представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 в засіданні апеляційного суду підтримав доводи апеляційної скарги позивача в повному обсязі та просив його скаргу задовольнити, проти доводів апеляційної скарги відповідача заперечував.

Представник Державного підприємства «Артемсіль» (далі - ДП «Артемсіль») - Сорока І.В. в засіданні апеляційного суду підтримав доводи апеляційної скарги відповідача та заперечував проти доводів скарги позивача.

Третя особа - Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань в м. Артемівську Донецької області просило розглянути справу у відсутності їх представника (а.с. 201).

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення позивача, представників позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційних скарг в межах оскарження, апеляційний суд вважає, що апеляційні скарги позивача та відповідача задоволенню не підлягають, а рішення слід залишити без змін, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до вимог статті 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Як зазначено в ст. 303 ч.1 ЦПК України, апеляційний суд під час розгляду справи в апеляційному порядку перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частково задовольняючи позов ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди в розмірі 8 500 грн., суд першої інстанції встановив та виходив з того, що 04 березня 2011 року об 11 годині 10 хвилин позивач при виконанні трудових обов'язків під час демонтажу прохідного комбайну 4ПП-2М був травмований деталлю комбайну, внаслідок чого ОСОБА_1 отримав закритий перелом дистального мета епіфіза та нижньої третини обох кісток лівої гомілки зі зміщенням та зсадини кінцівок.

В зв'язку з нещасним випадком на виробництві і ушкодженням здоров'я постраждалий тривалий час лікувався у різних медичних закладах. Первісним висновком МСЕК від 15 листопада 2011 року йому встановлено 50 % втрати професійної працездатності та його визнано інвалідом 3 групи.

Повторним оглядом МСЕК від 30 жовтня 2014 року йому встановлено 35% стійкої втрати професійної працездатності та безстроково встановлено 3 групу інвалідності.

Внаслідок нещасного випадку він зазнав моральну шкоду, відчув негативні відчуття та переживання, йому доводиться відновлювати своє здоров'я, додавати додаткові зусилля для організації свого життя та життєвих зв'язків.

Як вбачається з матеріалів справи, суд правильно встановив правовідносини, які виникли між сторонами, і надав їм відповідну правову оцінку.

Суд апеляційної інстанції вважає, що розглядаючи спір, місцевий суд повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Розглядаючи справу, суд першої інстанції виходив з того, що правовідносини, які виникли між сторонами в зв'язку з відшкодуванням моральної шкоди, заподіяні відповідачем, з яким позивач знаходився у трудових відносинах.

При покладенні на відповідача обов'язку відшкодувати завдану позивачу моральну шкоду, суд правильно послався на ст. 237-1 КЗпП України, яка регулює правовідносини по відшкодуванню моральної шкоди працівника за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця), у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя, та дійшов до обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову.

Відповідно до ч.2 ст.153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Згідно зі ст.13 Закону України "Про охорону праці" від 14 жовтня 1992 року роботодавець зобов'язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці.

Саме статтею 237-1 КЗпП України передбачається відшкодування власником або уповноваженим ним органом працівникові моральної шкоди. Відшкодування такої шкоди провадиться тоді, коли порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Частиною 2 цієї статті встановлено, що порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

У зв'язку з утратою чинності положеннями ст.ст. 21, 28, 34 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» щодо обов'язку Фонду відшкодувати моральну шкоду, спірні правовідносини регулюються ст. 237-1 КЗпП України та ст. 1167 ЦК України, які передбачають право на відшкодування моральної шкоди потерпілого на виробництві від нещасного випадку та професійного захворювання за рахунок роботодавця, про що зазначено в Рішенні Конституційного Суду України від 8 жовтня 2008 року № 20-рп/2008 у справі № 1-32/2008 про страхові виплати.

В даному разі, право на відшкодування моральної шкоди позивачу випливає із змісту ст. 237-1 КЗпП, яка регулює ці правовідносини, і право на відшкодування моральної шкоди у позивача пов'язано з настанням нещасного випадку на виробництві, що призвело до втрати ним професійної працездатності в розмірі спочатку 50 % від 15 листопада 2011, а потім 35% яка йому було встановлена 30 жовтня 2014 року.

Всупереч тверджень відповідача, висновок суду першої інстанції про необхідність стягнення моральної шкоди з роботодавця - ДП «Артемсіль», з яким позивач знаходився в трудових відносинах, є обґрунтованим.

Доводи апеляційної скарги відповідача про можливе неправильне лікування ОСОБА_1 у Артемівській лікарні апеляціний суд відхиляє, як припущення, на підставі якого не може ухвалюватись рішення.

Ушкодження здоров'ю позивачу, яке пов'язане з нещасним випадком на виробництві, що призвело до втрати ним професійної працездатності, не оспорювали в суді представники відповідача і третьої особи.

Судом першої інстанції по справі безспірно встановлено, що 04 березня 2011 року об 11 годині 10 хвилин при виконанні демонтажу прохідного комбайну 4ПП-2М позивач отримав травму. Останнє підтверджується актом про розслідування нещасного випадку за формою Н-5 від 07 березня 2011 року та актом про нещасний випадок, пов'язаний з виробництвом, за формою Н-1 від 09 березня 2011 року (а.с. 14-20, 21-25).

Висновком Донецької обласної МСЕК від 15 листопада 2011 року йому первісно встановлено втрату 50% професійної працездатності у зв'язку з захворюванням, пов'язаним з нещасним випадком на виробництві та визнано інвалідом 3 групи, а 30 жовтня 2014 року повторно встановлено 35% стійкої втрати професійної працездатності та 3 групу інвалідності безстроково. Йому також встановлені обмеження щодо умов праці, та заподіяна моральна шкода, яка полягає у моральних і фізичних стражданнях, в зв'язку з ушкодженням здоров'я, що порушило його нормальні життєві зв'язки, та потребує від нього додаткових зусиль для організації свого життя. За станом здоров'я він змушений був змінити умови праці і в теперішній час працює на дому брошурувальником (а.с. 26, 27, 28). 14 жовтня 2012 року ОСОБА_1 звільнився з роботи у відповідача за станом здоров'я, яке перешкоджає продовженню даної роботи (машиністом гірничих виїмкових маши) (а.с. 9-13).

За таких обставин, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що наслідки цієї виробничої травми змусили позивача змінити спосіб життя та докласти додаткових зусиль для організації свого життя. У зв'язку з цим у нього, відповідно до ст.ст. 237-1 КЗпП, з моменту встановлення йому стійкої втрати працездатності виникло право на відшкодування завданої йому моральної шкоди.

В п.4.1 Рішення Конституційного Суду України № 1 - рп/2004 від 27 січня 2004 року зазначено, що ушкодження здоров'я, заподіянні потерпілому під час виконання трудових обов'язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, спричиняють йому моральні і фізичні страждання.

Таким чином, доводи відповідача про відсутність доказів про спричинення моральної шкоди позивачу, як підстави для відшкодування моральної шкоди останньому, є безпідставними.

Суд обґрунтовано стягнув з відповідача моральну шкоду на користь позивача у визначеному судом розмірі.

Відтак, з зазначених вище підстав не підлягає задоволенню апеляційна скарга ДП «Артемсіль», в якій останній просив скасувати рішення та відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1

Також не підлягає задоволенню і апеляційна скарга позивача, виходячи з наступного.

Визнаючи розмір суми, що підлягає стягненню на відшкодування моральної шкоди - 8 500 гривень, суд першої інстанції виходив із засад розумності та справедливості, урахував конкретні обставини справи, небезпечні умови праці, за яких стався нещасний випадок, важкість отриманого потерпілим ушкодження здоров'ю, характер та ступінь моральних страждань, довгострокове перебування останнього на лікуванні у зв'язку із травмою, втрату попередньої роботи та порушення його нормального укладу життя.

Тому, не підлягає задоволенню апеляційна скарга позивача щодо збільшення розміру відшкодування моральної шкоди, оскільки апелянт посилається на ті ж самі обставини для збільшення розміру стягнення, які вже врахував суд першої інстанції при ухваленні рішення.

Що ж стосується твердження позивача про те, що при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд першої інстанції врахував невиконання позивачем положень Інструкції з охорони праці, а відтак зробив висновок, що це є основною причиною в зниженні розміру відшкодування моральної шкоди, завданної трудовим каліцтвом при виконанні трудових обов'язків, то апеляціний суд його відхиляє, як хибне. Суд першої інстанції навпаки дійшов висновку, що не погоджується з доводами відповідача про те, що вказана травма була отримана позивачем з власної вини внаслідок невиконання ним вимог Інструкції з охорони праці, оскільки вина підприємства у нещасному випадку з ОСОБА_1 встановлена комисією з розслідування нещасного випадку на виробництві та підтверджується актом форми Н-1 від 09 березня 2011 року.

При встановлені зазначених фактів і постановлені рішення судом першої інстанції - не порушено норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для скасування рішення суду в межах доводів апеляційних скарг позивача ОСОБА_1 та відповідача не має.

Апеляційний суд вважає, що інші доводи апеляційних скарг не дають підстав для висновку про порушення або неправильне застосування судом норм матеріального або процесуального права, які є підставами для зміни чи скасування судового рішення.

За таких обставин рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційні скарги відхилити.

Керуючись ст. 303, 308, 315 ЦПК України, апеляційний суд , -

У Х В А Л И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Державного підприємства «Артемсіль» відхилити.

Рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 14 липня 2016року залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Судді: