Справа № 466/506/15 Головуючий у 1 інстанції: Луців-Шумська Н.Л.
Провадження № 22-ц/783/2974/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 серпня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Монастирецького Д.І.,

суддів: Кабаля І.І., Копняк С.М.,

секретаря Юзефович Ю.І.,

з участю ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Національного банку України на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 26 лютого 2016 року у справі за позовом Національного банку України до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, -

в с т а н о в и л а:

В січні 2015 року Національний банк України звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в якому просить стягнути з відповідача на свою користь 460 613,03 грн. завданої матеріальної шкоди. Свої вимоги обґрунтовував тим, що 12 березня 2009 року між ним та Акціонерним банком «Банк регіонального розвитку» з метою підтримання ліквідності останнього було укладено Кредитний договір № 16/09/02, згідно з умовами якого ним надано АБ «БРР» кредит на суму 4 000 000,00 (чотири мільйони) гривень на строк з 12 березня 2009 року по 13 жовтня 2009 року з оплатою 16,50% річних. З метою забезпечення виконання зобовязань за Кредитним договором, 12 березня 2009 року між ними укладено договір застави майнових прав № 16/09/ЗМП-1, згідно з умовами якого у заставу надано майнові права за Кредитним договором від 24 жовтня 2007 року № 085-К07, укладеним між АБ «БРР» та ТОВ «ГАЛ-КАТ». В якості забезпечення виконання зобовязань за останнім згаданим кредитним договором, ТОВ «ГАЛ-КАТ» передало АБ «БРР» нерухоме майно згідно з умовами Іпотечного договору від 26 жовтня 2007 року, зареєстрованого в реєстрі за № 3934 приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_4 У провадженні Шевченківського районного суду м. Львова знаходилась кримінальна справа № 1328/2206/12 про обвинувачення ОСОБА_2 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 365 та ч. 2 ст. 366 КК України. Матеріалами справи встановлено, що відповідач, перебуваючи у трудових відносинах з АБ «БРР», а саме працюючи начальником Львівського відділення - Західного регіонального управління АБ «БРР», будучи службовою особою, умисно, з перевищенням службових повноважень, вчинив дії (в т.ч. по внесенню до офіційних документів про реєстрацію обтяжень нерухомого майна завідомо неправдивих відомостей), які призвели до виведення з-під застави нерухомого майна, яке забезпечувало виконання ТОВ «ГАЛ-КАТ» зобовязань за кредитним договором з АБ «БРР». Внаслідок таких дій Відповідача Позивач був позбавлений можливості повернути надані за Кредитним договором кошти в сумі 2777993,59 грн. (заподіяні збитки) за рахунок реалізації предмета застави. Постановою Шевченківського районного суду м. Львова від 22.05.2014 року по справі № 1328/2206/12 відповідача було звільнено від кримінальної відповідальності за вчинене кримінальне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 365 КК України, у звязку з декриміналізацією діяння, а за ч. 2 ст. 366 КК України у звязку із застосуванням акту амністії. Ця постанова є достатнім доказом доведеності вини відповідача у вчиненні злочину, заподіянні позивачу шкоди в межах розміру вартості майна, яким забезпечувалося виконання кредитних зобовязань та на яке Банк не зміг звернути стягнення внаслідок злочинних дій відповідача. Станом на 01 жовтня 2014 року заборгованість АБ «БРР» за Кредитним договором складає 460 613,03 грн. 28 лютого 2014 року ним прийнято рішення про затвердження ліквідаційного балансу АБ «БРР» та на сьогоднішній день ліквідатором Банку вживаються заходи щодо виключення Банку з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців в порядку, передбаченому Законом України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб підприємців». У позовних вимогах НБУ покликається на норми ст. ст. 1166, 1172 ЦК України щодо відшкодування юридичною особою шкоди, завданої її працівником під час виконання ним своїх трудових обовязків та ч. 1 п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6, оскільки особа, яка відповідає за шкоду, заподіяну з вини іншого, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи, і це не буде суперечити закону предявлення за вибором потерпілого вимог про відшкодування шкоди безпосередньо до винної особи, якщо за законом межі відповідальності останньої і особи, яка за неї відповідає, однакові. Зазначає, що згідно ч. 3 ст. 134 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність в повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку.

Оскаржуваним рішенням у позові Національного банку України до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди відмовлено.

Рішення суду оскаржив Національний банк України, вважає його незаконним та необґрунтованим з огляду на те, що висновки, яких дійшов суд, не відповідають обставинам справи, крім того, судом неправильно застосовано норми матеріального права. Зазначає, що висновок суду про відсутність підстав для покладення на відповідача матеріальної відповідальності є необґрунтованим, оскільки відповідно Закону України «Про амністію у 2011 році» було передбачено звільнення особи від кримінальної відповідальності без ухвалення обвинувального вироку. Відповідно, єдиним можливим документом, який встановлює вину відповідача є постанова про застосування Закону України «Про амністію у 2011 році». Крім того, висновки суду про необхідність застосування до спірних правовідносин саме положень КЗпП України є помилковими та не відповідають законодавству України. У листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 вересня 2015 року «Узагальнення про практику застосування судами законодавства, що регулює матеріальну відповідальність працівників за шкоду, заподіяну роботодавцю» в описі ситуацій, на які посилається суд як на підтвердження своїх висновків, йдеться саме про правові відносини, які виникають між роботодавцем і працівником, а відносини, які є предметом позову, виникли між особою, якій заподіяно шкоду та особою, визнаною винною у вчиненні злочину, якою таку шкоду заподіяно. Стосовно строку позовної давності зазначає, що довідалась про особу, яка є винною у заподіяні матеріальної шкоди у день винесення постанови від 22 травня 2015 року. До цього моменту, звернення до суду із таким позовом було неможливим зважаючи на принцип презумпції невинуватості. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Представник позивача, який 16 травня 2016 року підтримав апеляційну скаргу та дав пояснення у справі, в судове засідання 03 серпня 2016 року не явився, хоча належним чином був повідомлений про місце та час розгляду справи, матеріалів справи достатньо для розгляду справи у його відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3, перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

Частиною 1 ст. 292 ЦПК України передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обовязки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Пунктом 17 постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24 жовтня 2008 року «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» роз'яснено, що, перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, суд апеляційної інстанції повинен з'ясувати: чи враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення всі факти, що входять до предмета доказування; чи підтверджені обставини (факти), якими мотивовано рішення, належними й допустимими доказами та чи доведені вони; чи відповідають висновки суду встановленим фактам; чи дотримано та чи правильно застосовані норми матеріального й процесуального права. При перегляді судових рішень необхідно виходити з повноважень суду апеляційної інстанції, визначених статтею 307 ЦПК, і відповідних їм підстав щодо перегляду судових рішень в апеляційному порядку, передбачених статтями 308-311 ЦПК. При цьому апеляційний суд керується статтею 307 ЦПК (відповідним пунктом) та нормою ЦПК, що визначає підстави перегляду судового рішення в такому разі, і відповідно до неї та наданих суду апеляційної інстанції повноважень формулює резолютивну частину своєї ухвали чи рішення.

Відповідно до статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором.

Захист цивільних прав це передбачені законом або договором способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Частинами першою та другою ст. 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку, або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (ст. 57 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Крім того, важливим є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Виходячи з вимог ст. ст. 10, 214, 215 ЦПК України, суд повинен сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснювати особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджати про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяти здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом, та встановлювати у рішенні обставини справи (в тому числі пропущення позовної давності), характер правовідносин сторін, правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин, навести мотиви прийнятого рішення: встановлені судом обставини, які мають значення для справи, їх юридичну оцінку, оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог.

Однак зазначеним вимогам закону дане рішення не відповідає.

Згідно ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, щовідсутні докази заподіяння шкоди АБ «БРР» діями його працівника ОСОБА_2, а відповідно відсутні і підстави для покладення на ОСОБА_2 матеріальної відповідальності за ст.ст.130,134 КЗпП України, ст. ст. 1166, 1172 ЦК України. Вказав, що в АБ «БРР» не виникло обовязку перед НБУ на відшкодування шкоди в розмірі 460 613,03 грн. в порядку ст. 1172 ЦК України і з такими вимогами НБУ до АБ «БРР» не звертався. В обґрунтування прийнятого рішення суд першої інстанції послався на ст. 130 КЗпП України, вказавши, що право регресної вимоги до працівника виникає з часу виплати підприємством, організацією, установою сум третій особі і з цього ж часу обчислюється строк на предявлення регресного позову, а також заначив, що термін «позовна давність» законодавцем в КЗпП України не використовується і на відміну від частини третьої статті 267 ЦК України, у разі пропуску передбаченого статтею 233 КЗпП України строку звернення до суду його застосування не ставиться в залежність від заяви сторони у спорі. Крім того вказав, що норми ЦК та норми КЗпП регулюють різні правовідносини, у тому числі щодо строку звернення до суду, підстав та розміру відповідальності, а тому безпідставним є застосовування до трудових правовідносин положення статті 1166 ЦК України.

Проте з таким висновком колегія суддів не погоджується виходячи з наступного.

Національний банк України позовні вимоги до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди обґрунтував положеннями ст. ст. 22, 1166, 1192 ЦК України.

З матеріалів справи вбачається, що 12.03.2009 року між Національним банком України та Акціонерним банком «Банк регіонального розвитку» (АБ «БРР) з метою підтримання ліквідності останнього було укладено Кредитний договір № 16/09/02, за умовами якого Позивачем надано АБ «БРР» кредит на суму 4 000 000,00 (чотири мільйони) гривень на строк з 12.03.2009 року по 13.10.2009 року з оплатою 16, 50% річних.

З метою забезпечення виконання зобовязань за Кредитним договором між Позивачем та АБ «БРР» 12.03.2009 року укладено договір застави майнових прав № 16/09/ЗМП-1, за умовами якого у заставу Позивачу надано майнові права за Кредитним договором від 24.10.2007 року № 085-К07, укладеним між АБ «БРР» та ТзОВ «ГАЛ-КАТ». В якості забезпечення виконання зобовязань за останнім згаданим кредитним договором ТзОВ «ГАЛ-КАТ» передало АБ «БРР» нерухоме майно згідно з умовами Іпотечного договору від 26.10.2007 року, зареєстрованого в реєстрі за № 3934 приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_4

Крім того, з метою забезпечення виконання зобовязань за Кредитним договором № 16/09/02 від 12.03.2009 року між НБУ, АБ «БРР» та ТзОВ «Броварський домобудівний комбінат «Меркурій» укладено договір застави майнових прав № 16/09/ЗМП-2, відповідно до якого предметом застави є майнові права за кредитним договором № 11/21-55 від 15.07.2008 року, укладеним між АБ «БРР» та ТзОВ «Броварський домобудівний комбінат «Меркурій», з додатковими угодами до нього.

У передбачений Кредитним договором № 16/09/02 від 12.03.2009 року строк (до 13.10.2009 року) АБ «БРР» кредиту НБУ не повернув.

28.02.2014 року Національним банком України прийнято рішення про затвердження ліквідаційного балансу АБ «БРР».

В жовтні 2010 року НБУ звернувся в Господарський суд Київської області з позовною заявою № 54-218/4755-18247 від 20.10.2010 року до ТзОВ «Броварський домобудівний комбінат «Меркурій» про стягнення 2 217380,56 грн. на підставі вищевказаного кредитного договору та Договору застави майнових прав № 16/09/ЗМП-2 від 12.03.2009 року.

Рішенням Господарського суду Київської області від 27.10.2010 року позов задоволено та ухвалено стягнути з ТзОВ «Броварський домобудівний комбінат «Меркурій» на користь Національного банку України вищезазначену суму позову у повному обсязі і ця сума сплачена відповідачем у справі у повному обсязі добровільно.

Відповідно до наданої НБУ довідки станом на 01.10.2014 року залишок суми боргу за Кредитним договором № 16/09/02 від 12.03.2009 року складає 460 613,03 грн., з яких 416127,99 грн. заборгованість за несплаченим кредитом, 44 485,04 грн. заборгованість по нарахованих та несплачених відсотках.

У провадженні Шевченківського районного суду м. Львова знаходилась кримінальна справа № 1328/2206/12 про обвинувачення ОСОБА_2 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 365 та ч. 2 ст. 366 КК України.

Згідно обвинувального висновку ОСОБА_2, перебуваючи у трудових відносинах з АБ «БРР», а саме працюючи начальником Львівського відділення - Західного регіонального управління АБ «БРР», будучи службовою особою, умисно, з перевищенням службових повноважень вчинив дії (в т.ч. по внесенню до офіційних документів про реєстрацію обтяжень нерухомого майна завідомо неправдивих відомостей), які призвели до виведення з-під застави нерухомого майна, яке забезпечувало виконання ТОВ «ГАЛ-КАТ» зобовязань за кредитним договором з АБ «БРР». Внаслідок таких дій ОСОБА_2 НБУ був позбавлений можливості повернути надані за Кредитним договором кошти в сумі 2 777 993,59 грн. (заподіяні збитки) за рахунок реалізації предмета застави.

Відповідно до предявленого обвинувачення дії ОСОБА_2 полягали в тому, що він, діючи всупереч інтересам служби та в інтересах третіх осіб - ТзОВ «ГАЛ-КАТ», явно виходячи за межі наданих йому прав і повноважень, достовірно знаючи, що грошові кошти, отримані Акціонерним банком «Банк регіонального розвитку» для рефінансування не повернуті, достовірно знаючи, що за рахунок заставлених майнових прав та нерухомого майна ТзОВ «ГАЛ-КАТ» Національному банку України повинні були бути відшкодовані прямі та непрямі збитки у безспірному порядку, шляхом передачі права розпорядження майновими правами та звернення стягнення на предмет іпотеки, достовірно знаючи, що Акціонерний банк «Банк регіонального розвитку» був зобов'язаний: не відчужувати майнові права в будь-який спосіб та не обтяжувати їх зобов'язаннями на користь третіх осіб без отримання попередньої письмової згоди Національного банку України; не чинити будь-яких дій, що перешкоджатимуть здійсненню Національному банку України, передбачених договором застави майнових прав № 16/09/ЗМП-1 від 12 березня 2009 року прав щодо звернення стягнення чи реалізації майнових прав, діючи умисно та всупереч положенням вказаного договору і інших нормативним та внутрішньобанківських документів, отримавши клопотання генерального директора ТзОВ «ГАЛ-КАТ» ОСОБА_5 від 07 грудня 2009 року про погашення кредитної заборгованості товариства за кредитним договором № 085- К07 від 24 жовтня 2007 року, зарахував на поточний рахунок підприємства № 16 готівкові грошові кошти, які були зняті з депозитних рахунків ОСОБА_5, без їх фактичного надходження на кореспондентський рахунок Акціонерного банку «Банк регіонального розвитку», відкритий в Національному банку України, які 07 грудня 2009 року скеровані на погашення кредитної заборгованості вказаного підприємства перед Банком, що станом на цей день становила в сумі 6 673 508,55 грн.

В подальшому ОСОБА_2, діючи умисно, в інтересах третіх осіб - ТзОВ «ГАЛ-КАТ» та всупереч нормам внутрішньобанківських нормативних документів, перевищуючи свої службові повноваження, вчиняючи дії, які явно виходять за межі наданих йому повноважень, достовірно знаючи, що грошові кошти, надані Національним банком України Акціонерному банку «Банк регіонального розвитку» для рефінансування не повернуто, та те, що не вправі здійснювати розпорядження майном ТзОВ «ГАЛ- КАТ», переданого в іпотеку за кредитним договором № 085-К07 від 24 жовтня 2007 року, оскільки права на вказане майно поручителем та боржником (ТзОВ «ГАЛ-КАТ») передано Національному банку України, а умови договору № 16/09/02 від 12 березня 2009 року не виконано, виходячи за межі наданих йому прав та повноважень, діючи всупереч інтересам служби, перебуваючи в приміщенні ЛВ-ЗРУ АБ «БРР», на вул. Окуневського, 1 в м. Львові, виготовив завідомо неправдивий документ, у який вніс неправдиві відомості, а саме: підготував та скерував за своїм підписом приватному нотаріусу Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_4 офіційне повідомлення № 82/1-60/11 від 07 грудня 2009 року із завідомо неправдивими відомостями про реєстрацію змін обтяжень нерухомого майна, а також дві заяви № 87-60/11 від 09 грудня 2009 року про вилучення обтяжень нерухомого майна на будівлю очисних споруд, позначену на плані літерою «Н-3», загальною площею 2385,1 кв.м. та будівлю гаража, позначену на плані літерою «Д-3» загальною площею 1814,3 кв.м., що знаходяться по вул. Т.Шевченка, 321 в м. Львові, заставною вартістю 5 357 681,00 грн. На підставі цього повідомлення та заяв 09 грудня 2009 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_4 вилучено запис з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, внаслідок чого Національному банку України завдано істотну шкоду - прямі матеріальні збитки в сумі 2777993,59 грн. та втрачено право повернення наданих кредитних коштів рефінансування за рахунок реалізації вказаного заставного майна, що спричинило тяжкі наслідки.

Постановою Шевченківського районного суду м. Львова від 22.05.2014 року по справі № 1328/2206/12 ОСОБА_2 було звільнено від кримінальної відповідальності за ч. 3 ст. 365 КК України у звязку з декриміналізацією діяння, а за ч. 2 ст. 366 КК у звязку із застосуванням акту амністії (а.с. 8-10).

Згідно зі ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

Відповідно до ч. 4 ст. 61 ЦПК України вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені цією особою.

Разом з тим у п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» роз'яснено, що відповідно до ч. 4 ст. 61 ЦПК України при розгляді справи про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок, що набрав законної сили, або постанову суду у справі про адміністративне правопорушення, цей вирок або постанова обов'язкові для суду лише з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Тому, розглядаючи позов, який випливає з кримінальної справи чи зі справи про адміністративне правопорушення, суд не вправі обговорювати вину відповідача, а може вирішувати питання лише про розмір відшкодування. Інші прийняті в рамках кримінальної справи чи справи про адміністративне правопорушення постанови оцінюються судом згідно з положеннями ст. 212 ЦПК України. На підтвердження висновку суду щодо розміру відшкодування збитків у рішенні, крім посилання на вирок у кримінальній справі чи постанову у справі про адміністративне правопорушення, необхідно також зазначати докази, подані сторонами при розгляді цивільної справи (наприклад, врахування матеріального становища відповідача або вини потерпілого).

Оскільки вироку в кримінальній справі, що набрав законної сили, постановлено не було, то згідно зі ст. 57, ч. 4 ст. 61, ст. 212 ЦПК України докази, набуті у кримінальному провадженню, оцінюються на рівні з іншими доказами у справі.

Слід також зазначити, що відповідно до роз'яснень, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року № 12 «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності» при вирішенні питання про звільнення особи від кримінальної відповідальності суд (суддя) під час попереднього, судового, апеляційного або касаційного розгляду справи повинен переконатися (незалежно від того, надійшла вона до суду першої інстанції з відповідною постановою чи з обвинувальним висновком, а до апеляційного та касаційного судів - з обвинувальним вироком), що діяння, яке поставлено особі за провину, дійсно мало місце, що воно містить склад злочину і особа винна в його вчиненні, а також, що умови та підстави її звільнення від кримінальної відповідальності передбачені КК. Тільки після цього можна постановити (ухвалити) у визначеному КПК порядку відповідне судове рішення.

Враховуючи скоєний відповідачем злочин, що призвело до заподіяння майнової шкоди позивачу, це дає останньому право звернутися з вимогою про відшкодування шкоди, завданої йому злочином, безпосередньо до відповідача.

Згідно ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок непереборної сили, відшкодовується у випадках, встановлених законом. Шкода, завдана правомірними діями, відшкодовується у випадках, встановлених цим Кодексом та іншим законом.

Отже, цивільно-правова деліктна відповідальність - це забезпечений державним примусом обов'язок відповідальної особи відшкодувати потерпілому заподіяну шкоду.

Аналіз положень статті 1166 ЦК України дозволяє дійти висновку про те, що загальною підставою деліктної відповідальності є протиправне, винне діяння заподіювача шкоди (цивільне правопорушення), яке містить такі складові: протиправна поведінка особи, настання шкоди, причинний зв'язок між ними та вина заподіювача шкоди.

Протиправною у цивільному праві вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи.

Під шкодою розуміється майнова шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права.

Причинний зв'язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов'язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стає об'єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди.

Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за вини заподіювача шкоди (умислу або необережності).

Відсутність будь-якої з цих умов є підставою для звільнення особи від відповідальності, якщо інше не встановлено законом.

Отже, позивач має довести, а суд встановити зазначені складові для покладення цивільно-правової відповідальності на відповідача у завданні шкоди банку відповідно до норм матеріального та процесуального права

З матеріалів даної цивільної та кримінальної справ вбачається наступне.

ОСОБА_2 у відповідності до наказу № 359-К від 13 листопада 2009 року працював начальником Львівського відділення - Західного регіонального управління акціонерного банку «Банк регіонального розвитку» (далі - ЛB-ЗРУ АБ «БРР»).

ЛВ-ЗРУ АБ «БРР» є відокремленою структурною одиницею Акціонерного банку «Банк регіонального розвитку» (далі Банк), яка не являється юридичною особою та не має власного балансу, вступає у правові відносини з юридичними та фізичними особами та здійснює свою діяльність від імені Банку і на підставі положення «Про Львівське відділення - Західне регіональне управління Акціонерного банку «Банк регіонального розвитку» (далі - Положення), згідно якого відділення у своїй діяльності керується чинним законодавством України, статутом Банку, нормативно-правовими актами Національного банку України та іншими нормативними актами Банку (п. 1.4.), - виконує функції та операції, передбачені положенням «Про Львівське відділення - Західне регіональне управління Акціонерного банку «Банк регіонального розвитку», та на підставі дозволу, наданого Банком, на право проведення відділенням окремих операцій, у межах отриманих Банком банківської ліцензії та письмового дозволу (п. 5.1.), начальник відділення підпорядковується безпосередньо - Тимчасовому адміністратору Банку, або посадовим особам, уповноваженим на це Тимчасовим адміністратором Банку, рішення, накази, положення та розпорядження яких є обов'язковими для виконання (п.п. 7.2., 7.1.).

Відповідно до Постанови Правління НБУ № 157 від 23.03.2009 року у Банку було призначено тимчасову адміністрацію строком на один рік - з 24.03.2009 року до 23.03.2010 року.

Згідно наказу Тимчасового адміністратора Банку Яцури А.С. № 197 від 30 квітня 2009 року «Про створення Платіжного комітету», на вказаний комітет покладено функцію вирішення порядку виконання рішень комітету з розгляду заяв клієнтів - вкладників, контроль за використанням та розподілом власних банківських коштів та коштів рефінансування НБУ.

Наказом за № 383 від 27 листопада 2009 року встановлено, що касові видаткові документи по депозитним операціям, формуються на підставі рішень Кредитного комітету банку, комітету з розгляду заяв вкладників та платіжного комітету.

Відповідно до наказу № 48 від 22 червня 2009 року ОСОБА_2 зобов'язаний щоденно моніторити суми грошових коштів, які надходять як дострокове або часткове погашення отриманих кредитів, кредитні угоди яких передані в забезпечення по кредитних договорах, укладених з Національним банком України.

Згідно постанови правління Національного банку України від 02 грудня 2009 року № 713 з 07 грудня 2009 року відкликано банківську ліцензію Акціонерного банку «Банк регіонального розвитку» та ініційовано процедуру ліквідації Банку, а ліквідатором Банку призначено ОСОБА_6

Відповідно до розпорядження ліквідатора Банку № Л-97 від 07 грудня 2009 року припинено здійснення будь-яких операцій, в т.ч. касових, із юридичними та фізичними особами та операцій із обміну валют.

Всупереч вказаним нормативним та відомчим банківським актам, ОСОБА_2 отримавши клопотання генерального директора ТзОВ «ГАЛ-КАТ» ОСОБА_5 від 07 грудня 2009 року про погашення кредитної заборгованості товариства за кредитним договором № 085- К07 від 24 жовтня 2007 року, зарахував на поточний рахунок підприємства № 16 готівкові грошові кошти, які були зняті з депозитних рахунків ОСОБА_5, без їх фактичного надходження на кореспондентський рахунок Акціонерного банку «Банк регіонального розвитку», відкритий в Національному банку України, які 07 грудня 2009 року скеровані на погашення кредитної заборгованості вказаного підприємства перед Банком, що станом на цей день становила в сумі 6 673 508,55 грн.

Згідно п.п. 3.4.2., 3.4.8. договору застави майнових прав № 16/09/ЗМП-1 від 12.03.2009 року Акціонерний банк «Банк регіонального розвитку» був зобов'язаний: не відчужувати майнові права в будь-який спосіб та не обтяжувати їх зобов'язаннями на користь третіх осіб без отримання попередньої письмової згоди Національного банку України; не чинити будь-яких дій, що перешкоджатимуть здійсненню Національним банком України передбачених цим Договором прав щодо звернення стягнення чи реалізації майнових прав (а.с. 18-23).

Враховуючи, що умови договору № 16/09/02 від 12 березня 2009 року не виконано оскільки грошові кошти, надані Національним банком України Акціонерному банку «Банк регіонального розвитку» для рефінансування не повернуто, то АБ «БРР» не вправі був здійснювати розпорядження майном ТзОВ «ГАЛ-КАТ», переданого в іпотеку за кредитним договором № 085-К07 від 24 жовтня 2007 року, оскільки права на вказане майно заставодавцем (АБ «БРР») та боржником (ТзОВ «ГАЛ-КАТ») було передано Національному банку України.

Всупереч нормам внутрішньобанківських нормативних документів та вказаному договору, ОСОБА_2 підготував та скерував за своїм підписом приватному нотаріусу Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_4 офіційне повідомлення № 82/1-60/11 від 07 грудня 2009 року з неправдивими відомостями про реєстрацію змін обтяжень нерухомого майна, а також дві заяви № 87-60/11 від 09 грудня 2009 року про вилучення обтяжень нерухомого майна на будівлю очисних споруд, позначену на плані літерою «Н-3», загальною площею 2385,1 кв.м. та будівлю гаража, позначену на плані літерою «Д-3», загальною площею 1814,3 кв.м., що знаходяться по вул. Т.Шевченка, 321 в м. Львові, заставною вартістю 5 357 681,00 грн.

На підставі вказаного повідомлення та заяв від 09 грудня 2009 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_4 вилучено запис з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, внаслідок чого Національним банком України було втрачено право повернення наданих кредитних коштів рефінансування за рахунок реалізації вказаного заставного майна.

Посилання відповідача на те, що він здійснював свою діяльність на підставі виданої йому довіреності, яка була чинною, суд до уваги не приймає, оскільки це не має будь-якого правового значення за даних обставин.

Зі змісту постанови Шевченківського районного суду м. Львова від 22 травня 2014 року, якою звільнено ОСОБА_2 від кримінальної відповідальності за ч. 3 ст. 365 КК України та справу закрито в цій частині у звязку з декриміналізацією діяння, а за ч. 2 ст. 366 КК України у звязку з актом амністії, вбачається, що ОСОБА_2 своїми умисними діями, які виразились у складанні завідомо неправдивого офіційного документа, внесенні до офіційного документа заввідомо неправдивих відомостей, що спричинило тяжкі наслідки, вчинив злочин, передбачений ч. 2 ст. 366 КК України (а.с. 8-10).

З викладеного вбачається причинний зв'язок між діями ОСОБА_2 та завданою НБУ шкодою (у звязку з неможливістю отримати грошові кошти згідно умов кредитного договору від 12.03.2009 року та договору застави майнових прав від 12.03.2009 року), і даний факт встановлений відповідним судовим рішенням (постановою), що набрало законної сили та не оскаржувалося відповідачем.

З матеріалів справи також вбачається, що ТзОВ «Броварський домобудівний комбінат «Меркурій» на підставі рішення господарського суду Київської області від 27 жовтня 2010 року добровільно сплатило НБУ заборгованість за кредитом в сумі 2 217380,56 грн. (а.с. 122, 123-зворот).

З належно завіреної виписки за кредитним договором № 16/09/02 (оборотно-сальдової виписки) вбачається, що станом на 01.10.2014 року залишок суми боргу складає 460 613,03 грн., з яких 416 127,99 грн. заборгованість за несплаченим кредитом, 44 485,04 грн. заборгованість по нарахованих та несплачених відсотках (а.с. 46-50).

Відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки) та доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Згідно зі ст. 1192 ЦК України, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Враховуючи те, що реально заподіяною шкодою є сума отриманих та несплачених коштів згідно кредитного договору, яка становить 416 127,99 грн., то саме ця сума і підлягала б до стягнення, зважаючи на те, що сума нарахованих відсотків може бути стягнута відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України з особи, яка отримала кредит.

Проте, відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Про застосування позовної давності представник відповідача заявляв в запереченні на позовну заяву (а.с. 124-125).

Висновок про правильне застосування норм матеріального права щодо позовної давності міститься, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 6 листопада 2013 року у справі № 6-116цс13,який згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для судів, що зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України.

Згідно цього висновку для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК України.

Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

З матеріалів справи вбачається, що позивач дізнався про порушення свого права 13 січня 2012 року, що в розумінні частини першої статті 261 ЦК України є моментом початку перебігу строку позовної давності.

Даний факт підтверджується: заявою про призначення Національного банку України цивільним позивачем у кримінальній справі від 13 січня 2012 року, яка подана слідчому прокуратири Львівської області, зареєстрована 16 січня 2012 року, якою НБУ в особі Головного управління НБУ по м. Києву і Київської області просить визнати його цивільним позивачем у кримінальній справі № 183-0182 щодо умисного вчинення службовою особою - директором Львівської філії АБ «БРР» ОСОБА_2 дій, які явно виходять за межі наданих йому прав та повноважень (т. 8 а.с. 182-184 матеріалів кримінальної справи № 183-0182 за обвинуваченням ОСОБА_2 у вчиненні злочинів передбачених ч. 3 ст. 365, ч. 2 ст. 366 КК України);

постановою старшого слідчого відділу слідчого управління прокуратури Львівської області про визнання юридичної особи цивільним позивачем від 16 січня 2012 року, якою НБУ визнано цивільним позивачем у даній кримінальній справі (т. 8 а.с. 184 матеріалів кримінальної справи № 183-0182 за обвинуваченням ОСОБА_2 у вчиненні злочинів передбачених ч. 3 ст. 365, ч. 2 ст. 366 КК України).

Посилання представника позивача на те, що початок перебігу строку позовної давності необхідно обчислювати з 22 травня 2014 року - моменту винесення постанови Шевченківським районним судом м. Львова, суперечить нормам статті 261 ЦК України.

Необхідно зазначити, що Європейський суд з прав людини юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (п. 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; п. 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

Згідно п. 11постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Отже, відмовляючи у задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності, суд має встановити обґрунтованість чи безпідставність позовних вимог, належним чином мотивувати свої висновки. Так, у випадку обґрунтованості позовних вимог суд може відмовити у їх задоволенні у зв'язку з пропуском строку позовної давності. У випадку недоведеності позову суд відмовляє у його задоволенні саме з цих підстав, а не застосовує наслідки пропуску позовної давності.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до переконання, що в позові Національного банку України до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди необхідно відмовити саме з цих підстав - у зв'язку зі спливом позовної давності.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції відповідно до ст. 303 ЦПК України, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції, як таке, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову в позові у зв'язку зі спливом позовної давності

Керуючись ст. ст. 303, 304, 305 ч. 2, 307 ч. 1 п. 2, 309 ч. 1 п. 4, 313, 314 ч. 2, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу Національного банку України задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 26 лютого 2016 рокускасувати та ухвалити нове рішення, яким:

В позові Національного банку України до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: Монастирецький Д.І.

Судді: Кабаль І.І.

ОСОБА_7М