АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/4978/16 Справа № 209/6568/13-ц Головуючий у 1 й інстанції - Решетник Т. О. Доповідач - Прозорова М.Л.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 серпня 2016 року

02 серпня 2016 року колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючої судді: Прозорової М.Л.,

суддів: Максюти Ж.І., Макарова М.О.,

при секретарі: Самокиша О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_2

на рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 12 квітня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи: публічне акціонерне товариство "УкрСиббанк", ОСОБА_4, ОСОБА_5, орган опіки та піклування Адміністрації Дніпровського району м. Дніпродзержинська, про встановлення сервітуту на право користування житлом, -

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_2 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 12.04.2016 рокута ухвалити нове рішення по суті позовних вимог (а.с.2-4, т.2).

Рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 12.04.2016 рокувідмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи: ПАТ "УкрСиббанк", ОСОБА_4, ОСОБА_5, орган опіки та піклування Адміністрації Дніпровського району м. Дніпродзержинська, про встановлення сервітуту на право користування житлом (а.с.160-163, т.2).

Як на підстави апеляційної скарги, ОСОБА_2 посилається на те, що судом порушені норми матеріального та процесуального права, а також неповно з'ясовані обставини, що мають значення для справи (а.с.2-4, т.2).

Перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_2 народився ІНФОРМАЦІЯ_1, його батьками є ОСОБА_5 та ОСОБА_4 (а.с.7, т.1).

ОСОБА_5 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі з 23.07.1994 року по 14.12.2013 року (а.с.6,46, т.1).

Згідно договору купівлі-продажу квартири від 07.07.2003 року, ОСОБА_4 придбала квартиру АДРЕСА_1 (а.с.21, т.1).

04.07.2008 року між АКІБ "УкрСиббанк" та ОСОБА_5 укладено договір про надання споживчого кредиту №, відповідно якого ОСОБА_5 отримав кредит у розмірі 20000 доларів США з кінцевим терміном повернення 04.07.2018 року (а.с.12-19, т.1).

В забезпечення виконання договорів про надання споживчого кредиту № та №0 від 04.07.2008 року, між АКІБ "УкрСиббанк" та ОСОБА_4 04.07.2008 року було укладено Іпотечний договір №/1, відповідно до якого остання передала Банку в іпотеку квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.10-11, т.1).

Згідно акту про проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна від 12.06.2013 року, 03.06.2013 року Дніпропетровською філією ПП "Спеціалізоване підприємство "Юстиція" проведено прилюдні торги вказаної квартири (а.с.20, т.1).

Право власності зареєстровано за відповідачем ОСОБА_3 (а.с.38-40, т.1).

Судом також встановлено, що рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 20.02.2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 10.06.2015 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21.10.2015 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_2 до ПАТ "УкрСиббанк", ОСОБА_4, ОСОБА_5, про визнання іпотечного договору недійсним (а.с.92, т.1).

Відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Вищевказаним рішенням встановлено, що на час укладення іпотечного договору №0/1 від 04.07.2008 року малолітній на той час позивач ОСОБА_2 не був зареєстрований і не проживав у квартирі АДРЕСА_1 та не мав права на користування нею, а тому попередній дозвіл органу опіки та піклування на укладення іпотечного договору №0/1 від 04.07.2008 року не був необхідний. Тобто при укладенні зазначеного вище іпотечного договору не були порушені вимоги ч.6 ст. 203 ЦК України.

Порушення прав на проживання в цій квартирі власника та інших осіб, хто мав таке право, настало внаслідок не виконання зобов'язань за кредитним договором забезпеченим іпотекою, в результаті звернення стягнення на квартиру, що була передана в іпотеку банку, після продажу квартири з прилюдних торгів 03.06.2013 року. На час реалізації квартири позивач ОСОБА_2 досяг повнолітнього віку.

Позивачем не надано суду належних і допустимих доказів того, що він не має можливості задовольнити свої потреби в інший спосіб, ніж встановлення сервітуту на право проживання в спірній квартирі, що належить відповідачу ОСОБА_3, що передбачено законом як обов'язкова обставина, яка повинна бути доведена особою, що бажає встановити сервітут.

За таких обставин, в силу діючого законодавства, а саме: ст.ст. 383,395,401,403,405 ЦК України, ст. 156 ЖК Української РСР, судпершої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Доводи ОСОБА_2в апеляційній скарзі є необґрунтованими та не можуть бути прийняті до уваги судом, оскільки не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні під час розгляду справи.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі з'ясував права та обов'язки сторін, обставини справи, перевірив доводи сторін та дав їм належну правову оцінку, постановив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами та поясненнями самих сторін.

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків місцевого суду, зводяться до переоцінки доказів і незгоди із висновками суду щодо обставин справи.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Судом апеляційної інстанції не встановлено порушень матеріального або процесуального закону, які могли б потягти за собою скасування рішення суду першої інстанції в оскарженій частині.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справ.

Керуючись ст.ст. 303,307,308,315,319 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 12 квітня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та протягом двадцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді: