печерський районний суд міста києва
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(ЗАОЧНЕ)

12 липня 2016 року Печерський районний суд м. Києва

в складі: головуючого судді Батрин О.В.

при секретарі Мотрич В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтерграндкапітал», ОСОБА_2 про визнання договору недійсним та застосування наслідків недійсності правочину,

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2016 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ТОВ «Інтерграндкапітал», ОСОБА_2 про визнання договору недійсним та застосування наслідків недійсності правочину. Позовні вимоги мотивовані тим, що 16 липня 2015 року між ТОВ «Інтерграндкапітал» та ОСОБА_2 укладено договір майнового лізингу № 805261, відповідно до якого відповідач повинен передати позивачу автомобіль Fiat Nuovo Doblo, вартістю 215 000 грн. Відповідач ОСОБА_2 у виконання договору сплатив відповідачу грошові кошти у розмірі 43 000 грн. та здійснив платіж на суму 8 959 грн. Проте, вказаний договір майнового лізингу, на думку позивача, підлягає визнанню недійсним, оскільки на укладення вказаного договору позивач як дружина відповідача ОСОБА_2 згоду не надавала та у відповідача ТОВ «Інтерграндкапітал» відсутня ліцензія для здійснення фінансових послуг.

До судового засідання представник позивача не з'явилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності та відсутності представника відповідача в порядку заочного провадження.

Відповідачі до судового засідання повторно не з'явилися з невідомих причин, хоча про час, день та місце розгляду справи були належним чином повідомлені. Тому, суд розглянув справу у відсутність представників сторін в порядку заочного провадження, оскільки у справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про задоволення позову з таких підстав.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (ст. 215 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 ЦК України).

Судом встановлено, що 16 липня 2015 року між відповідачами ОСОБА_2 та ТОВ «Інтерграндкапітал» укладено договір майнового лізингу № 805261, відповідно до якого лізингодавець (ТОВ «Інтерграндкапітал») зобов'язується придбати та передати ОСОБА_2 на умовах майнового лізингу у користування майно - автомобіль Fiat Nuovo Doblo, вартістю 215 000 грн., а лізингоодержувач (ОСОБА_2.) зобов'язується прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами договору (а.с. 15-29).

Вказаний договір за своєю природою є договором фінансового лізингу.

У виконання умов договору позивач сплатив відповідачу авансовий платіж у розмірі 43 000 грн. та 8 959 грн. (а.с. 30), всього 51 159 грн.

Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг».

Відповідно до ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачу) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості з лізингоодержувачем або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов, на певний строк і за встановлену плату.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем спеціфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансова установа це - юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов'язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії. З цього можна зробити висновок, що відповідач при укладенні договору з позивачем діяв як фінансова установа, що надає фінансові послуги пов'язані з лізингом.

Частиною 3 розділу 1 Положення про Державний реєстр фінансових установ від 28.08.2003 року передбачено, що дія цього Положення поширюється на всіх юридичних осіб незалежно від їх організаційно-правової форми та форми власності, які відповідно до Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» надають одну чи декілька фінансових послуг, державне регулювання діяльності з надання яких належить до компетенції Нацкомфінпослуг».

Згідно з ч. 8 р. 1 Положення про Державний реєстр фінансових установ від 28.08.2003 року фінансова установа має право надавати фінансові послуги після внесення її до Реєстру та отримання Свідоцтва. Якщо відповідно до нормативно-правових актів для надання певної фінансової послуги необхідно мати ліцензію та/або дозвіл, фінансова установа має право на надання такої послуги лише після отримання відповідної ліцензії та/або дозволу.

Відповідно до ч. 4 ст. 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» можливість та порядок надання окремих фінансових послуг юридичними особами, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, визначаються законами та нормативно-правовими актами державних органів, що здійснюють регулювання діяльності фінансових установ та ринків фінансових послуг, виданими в межах їх компетенції.

Згідно з ч. 4 ст. 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» розпорядженням Держфінпослуг № 21 від 22.01.2004 року розроблено Положення про надання фінансових послуг з фінансового лізингу юридичними особами - суб'єктами господарювання, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами.

Відповідно до п. 2 Положення для надання послуг з фінансового лізингу юридичними особами необхідна наявність Довідки про взяття на облік юридичної особи, виданої Держфінпослуг та/або Нацкомфінпослуг.

Разом з тим, відповідачем не надано суду ліцензії на здійснення фінансових операцій та довідки про взяття на облік юридичної особи, виданої Нацкомфінпослуг, що є підставою для визнання договору фінансового лізингу недійсним.

Крім того, оскільки укладений договір лізингу виходить за межі дрібного побутового договору та укладений відповідачем ОСОБА_2 в період перебування його у шлюбі з позивачем ОСОБА_1, без згоди останньої, то відповідно до ст. 65 СК України вказаний договір підлягає визнанню недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про застосування наслідків нікчемності правочину та стягнення з відповідача ТОВ «Інтерграндкапітал» на користь відповідача ОСОБА_2 сплачених коштів у розмірі 51 959 грн.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача на користь позивача судового збору.

Керуючись ст. 203, 215, 216, 860 ЦК України, Законом України «Про фінансовий лізинг» та ст. 10, 57, 60, 209, 88, 212-215, 224-228 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтерграндкапітал», ОСОБА_2 про визнання договору недійсним та застосування наслідків недійсності правочину - задовольнити.

Визнати недійсним договір майнового лізингу № 805261, укладений 16 липня 2015 року ОСОБА_2 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Інтерграндкапітал».

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтерграндкапітал» на користь ОСОБА_2 кошти у розмірі 51 959 грн.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтерграндкапітал» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1 102 грн. 40 коп.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги через Печерський районний суд м. Києва до Апеляційного суду м. Києва протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя О.В.Батрин