АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________
Справа № 680/400/16-ц
Провадження № 22-ц/792/1577/16
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 серпня 2016 року м. Хмельницький

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Апеляційного суду Хмельницької області

в складі : головуючого судді Переверзєвої Н.І..

суддів: Кізюн О.Ю., Талалай О.І.

секретар Дубова М.В.

з участю: ОСОБА_1

розглянула у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю „Лізингова компанія „Еталон на рішення Новоушицького районного суду від 22 червня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю „Лізингова компанія „Еталон про захист прав споживачів, визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів.

Заслухавши доповідача, пояснення учасника процесу, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів

в с т а н о в и л а:

В травні 2016 року позивач звернувся до суду і просив визнати недійсним договір фінансового лізингу № 002836, укладений 26 листопада 2015 року між ним та відповідачем; стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю „Лізингова компанія „Еталон на його користь 28500 грн., а також понесені ним судові витрати.

Рішенням Новоушицького районного суду від 22 червня 2016 року позов задоволено.

Визнано недійсним договір фінансового лізингу № 002836 від 26 листопада 2015 року, укладений між ОСОБА_1 та товариством з обмеженою відповідальністю „Лізингова компанія „Еталон.

Стягнуто із товариства з обмеженою відповідальністю „Лізингова компанія „Еталон на користь ОСОБА_1 кошти в сумі 28500 грн. та судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1102,4 грн.

В своїй апеляційній скарзі товариство з обмеженою відповідальністю „Лізингова компанія „Еталон означене рішення вважає незаконним через неповне зясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків суду обставинам справи і

_____________________________________________________________________________

Головуючий у першій інстанції ОСОБА_2 Провадження № 22ц/792/1577/16

Доповідач Переверзєва Н.І. Категорія 19

порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати і ухвалити нове рішення про відмову у позові. На думку апелянта, є доведеним, що лізингоотримувач погодився з усіма умовами договору під час його підписання і здійснив оплату комісії саме за послугу з організації та оформлення договору. Вважає безпідставними висновки суду про невідповідність пункту 3.5 договору фінансового лізингу статті 808 ЦК України та несправедливості його умов, як і застосування при вирішенні даного спору правової позиції Верховного Суду України під час розгляду справи № 6-2766цс15 від 16 грудня 2015 року. Звертає увагу на те, що оспорюваний договір фінансового лізингу вчинений у письмовій формі і з дотриманням норм ЦК України, Закону України „Про фінансовий лізинг, містить, визначені законом істотні умови, належним чином виконується лізингодавцем, отже не підлягає скасуванню.

Апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватись іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Згідно п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

За вимогами ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною ( сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частиною першою статті 220 цього ж Кодексу передбачено, що у разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

За ч. 1 ст. 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу(ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови(пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Статтею ст. 799 ЦК України визначено, що договір найму транспортного засобу укладається в письмовій формі.

Договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Згідно ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобовязується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця(постачальника) відповідно до встановлених лізнгоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом.

До відносин, повязаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Статтею 808 цього ж Кодексу встановлена відповідальність продавця(постачальника) предмета договору лізингу.

Якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоотримувачем за порушення зобовязання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, заміни, безоплатного усунення недоліків, монтажу та запуску в експлуатацію тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець (постачальник) та лізингодавець несуть перед лізингоотримувачем солідарну відповідальність за зобовязанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу.

Стаття 18 Закону України „Про захист прав споживачів містить вимогу про те, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача.

У разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір.

Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 34 Закону України „про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг „ діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії.

Пункт 11-1 статті 4 названого Закону визначає, що послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою.

Відповідно до розяснень, що містяться в п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України за №9 від 06.11.2009 року „Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.

Судом встановлено, що 26 листопада 2015 року між товариством з обмеженою відповідальністю „Лізингова компанія „Еталон (лізингодавець) та ОСОБА_1 (лізингоодержувач) укладено договір фінансового лізингу за № 002836, предметом якого є зобовязання лізингодавця придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування предмет лізингу трактор ЮМЗ 8244.2, а лізингоодержувач зобовязується прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові та інші платежі згідно з умовами договору (п.п.1.1, 3.1 договору). Додатком №1 до договору фінансового лізингу визначені: вартість предмета лізингу у сумі 285000 грн., авансовий платіж 142500 грн., комісія за організацію 10% - 28500 грн., комісія за передачу 3% - 8550 грн. Додатком №2 до цього ж договору, крім вартості предмета лізингу визначені: авансовий платіж 50%, сума лізингу 142500 грн., викупна вартість 4275 грн., відсоткова ставка 12,5%, комісія 5%, період лізингу 60 місяців та щомісячний платіж 3579,92 грн.

На виконання умов договору ОСОБА_1 на рахунок ТОВ „Лізингова компанія „Еталон 27 листопада 2015 року здійснено платіж в сумі 28500 грн., після чого із телефонної розмови із працівником товариства він зрозумів, що даний платіж не є авансовим і не дає йому права на отримання трактора. Тому, 24 березня 2016 року він направив на адресу відповідача письмову претензію про повернення сплачених коштів, однак відповіді на неї не отримав.

Згідно з п. 3.5 договору лізингодавець не відповідає перед лізингоотримувачем за невиконання будь-якого зобовязання щодо заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За вищенаведеними зобовязаннями відповідає продавець.

При цьому, в із змісту договору слідує, що вибір продавця здійснює відповідач, який у самому договорі не наводить будь-яких відомостей щодо нього, тому суд прийшов до обгрунтованого висновку, що за таких умов споживач у випадку виявлення порушень якості, комплектності та інших умов при продажі товару позбавлений інформації про найменування та місцезнаходження продавця товару і позбавлений можливості усунення його недоліків. Отже, такий пункт договору суперечить вимогам ст. 808 ЦК України і в силу приписів ст. 18 Закону України „Про захист прав споживачів є несправедливим.

Стаття 16 Закону України „Про фінансовий лізинг містить вичерпний перелік лізингових платежів і до них відносить :

а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу;

б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно;

в) компенсацію відсотків за кредитом;

г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо повязані з виконанням договору лізингу.

Разом з тим, пунктами 8.2.1 та 8.2.3 оспорюваного договору передбачені платежі: „комісія за організацію, „аванс ціни предмету лізингу та „сплати комісії за супроводження договору, які відносяться до істотних умов договору лізингу, однак виходять за межі переліку платежів, передбачених законом і безпосередньо впливають на дійсність даного договору.

Слід погодитись із висновком суду першої інстанції щодо недотримання нотаріальної форми договору фінансового лізингу, який за своєю правовою природою є змішаним договором і містить елементи договору купівлі-продажу транспортного засобу та договору оренди (найму). При укладанні останнього за участю фізичної особи встановлено обовязкове нотаріальне посвідчення, чого сторонами даного договору дотримано не було, отже даний правочин є нікчемним.

Таким чином, здійснені судом висновки щодо несправедливості та недійсності оспорюваного ОСОБА_1 договору ґрунтуються на вимогах Закону і відповідають правовій позиції, викладеній в постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду і містять посилання на обставини, які з достатньою повнотою досліджені і оцінені судом першої інстанції. Вони фактично зводяться до власної правової оцінки обставин справи і незгоди апелянта із висновками суду по їх оцінці та не впливають на законність рішення, яке постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, що регулюють спірні правовідносини, а тому апеляційний суд не знаходить підстав для його скасування.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 313, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю „Лізингова компанія „Еталон відхилити.

Рішення Новоушицького районного суду від 22 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуюча: /підпис/

Судді: /підписи/

З оригіналом згідно: суддя апеляційного суду Н.І. Переверзєва