АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2016 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Литвинюк І. М.

суддів: Височанської Н.К., Лисака І.Н.

секретар: Скакун К.В.

за участю: представників позивача - ОСОБА_1, ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3, відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» до ОСОБА_5 сільської ради Глибоцького району Чернівецької області, виконавчого комітету ОСОБА_5 сільської ради, ОСОБА_4 та відділу Держгеокадастру у Глибоцькому районі Чернівецької області про визнання незаконним і скасування рішення ОСОБА_5 сільської ради, державного акту на право власності на земельну ділянку, скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку, за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 25 травня 2016 року, -

ВСТАНОВИЛА :

В лютому 2016 року публічне акціонерне товариство «Українська залізниця» (далі ПАТ «Українська залізниця») в особі регіональної філії «Львівська залізниця» звернулося до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи вимоги тим, що під час проведення інвентаризації земель ДТГО «Львівська залізниця» під існуючими обєктами залізничного транспорту, виявлено, що частина земельної ділянки площею 0,0005 га смуги відведення залізниці на 275км+422м до 275км+428м, яка перебуває у власності ОСОБА_4, накладається на смугу відведення залізниці.

Вказувало на те, що рішенням ОСОБА_5 сільської ради Глибоцького району Чернівецької області № 96 від 06 серпня 1997 року дана земельна ділянка була передана

_________________________________________________________________________________________________________________________________

№22-ц/794/988/16 Головуючий у 1 інстанції: Цуркан В.В.

Категорія: 47 Доповідач: Литвинюк І.М.

ОСОБА_6, а в подальшому за договором довічного утримання оформлена на ОСОБА_4, яким 27 травня 2010 року був виготовлений державний акт на право власності на земельну ділянку ЯЖ № 073040.

Посилаючись на те, що вищезазначене рішення виконкому ОСОБА_5 сільської ради прийнято з перевищенням повноважень щодо розпорядження землями державної власності, просив визнати незаконним та скасувати дане рішення в частині передачі у приватну власність земельної ділянки ОСОБА_6, визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку, скасувати державну реєстрацію права власності на земельну ділянку та зобовязати відділ Держгеокадастру у Глибоцькому районі Чернівецької області скасувати запис у Поземельній книзі щодо земельної ділянки за кадастровим номером :01:004:0998, шляхом внесення до Державного земельного кадастру відомостей про його скасування.

Рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 25 травня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

На рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 25 травня 2016 року ДТГО «Львівська залізниця» подало апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Апелянт вважає, що рішення суду першої інстанції не відповідає матеріалам та обставинам справи, судом невірно застосовано норми матеріального права. Висновок суду про пропуск залізницею строку позовної давності не відповідає дійсності та зібраним у справі доказам, оскільки залізниця дізналась про порушення свого права тільки отримавши 18 грудня 2014 року матеріали інвентаризації.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді, пояснення представників сторін, відповідача ОСОБА_4, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем пропущено строк позовної давності, оскільки про те, що земельна ділянка відповідача ОСОБА_4 загальною площею 0,0526га, частково, а саме площею 0,0004 га, накладається на землі залізниці, позивачу стало відомо 22 жовтня 2012 року.

Однак з таким висновком суду першої інстанції не може погодитись колегія суддів апеляційного суду.

Матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що рішенням виконкому ОСОБА_5 сільської ради від 06 серпня 1997 року № 96 було передано у приватну власність ОСОБА_6 земельну ділянку загальною площею 0,33 га, в тому числі: 0,12 га обслуговування житлового будинку, господарський будівель та споруд та 0,21 га для ведення особистого селянського господарства.

Згідно з договором довічного утримання від 06 квітня 2007 року №1041 ОСОБА_6 передала у власність ОСОБА_4 житловий будинок під №15 та земельну ділянку площею 0,33га для обслуговування жилого будинку і ведення особистого селянського господарства в с. Чагор Глибоцького району Чернівецької області.

На підставі вказаного договору ОСОБА_4 21 травня 2010 року було видано Державний акт на право власності на земельну ділянку серіїПЖ №073040, загальною площею 0,0526га, за кадастровим номером :01:004:0998, цільове призначення якої для ведення особистого селянського господарства.

При проведенні робіт з інвентаризації земель ДТГО «Львівська залізниця», в адміністративних межах ОСОБА_5 сільської ради Глибоцького району Чернівецької області, було виявлено, що частина земельної ділянки площею 0,0005 га смуги відведення залізниці на 275км+422м до 275км+428м перебуває у власності ОСОБА_4.

Гарантоване ст. 14 Конституції України право власності на землю може набуватися і реалізовуватися громадянами виключно відповідно до закону.

Згідно ст. 373 ЦК України право власності на землю гарантується Конституцією України. Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону.

ОСОБА_7 Верховної ОСОБА_7 України від 12 вересня 1991 року "Про порядок тимчасової дії на території України окремих актів законодавства Союзу РСР" встановлено, що до прийняття відповідних актів законодавства України, на території республіки застосовуються акти законодавства Союзу РСР з питань, які не врегульовані законодавством України, за умови, що вони не суперечать Конституції і Законам України.

Ця правова норма також стосується статусу земельних ділянок у смугах відведення залізниць.

Положеннями ст. 68 ЗК України, ст. 11 ЗК "Про транспорт", ст. 6 ЗУ "Про залізничний транспорт" до земель залізничного транспорту належать землі смуг відведення залізниць під залізничним полотном та його облаштуванням, станціями з усіма будівлями і спорудами енергетичного, локомотивного, вагонного, колійного вантажного і пасажирського господарства, сигналізації та зв'язку, водопостачання, каналізації, під захисними та укріплювальними насадженнями, службовими, культурно-побутовими будівлями та іншими спорудами, необхідними для забезпечення роботи залізничного транспорту. Такі землі призначені для виконання покладених на підприємства і організації залізничного транспорту завдань щодо експлуатації, ремонту, вдосконалення і розвитку об'єктів залізничного транспорту.

ОСОБА_7 Центрального виконавчого комітету СРСР № 58, ОСОБА_7 народних комісарів СРСР № 50 від 07.02.1933 року було затверджено Положення "Про землі, надані транспорту", відповідно до п. 4 якого до земель, наданих транспорту відносилися землі, зайняті залізничними шляхами та іншими об'єктами залізничної інфраструктури. Це положення набрало чинності та діяло на вказаних землях з 1939 року, на підставі Закону СРСР "Про включення Західної України у склад СРСР із возз'єднанням її із УРСР" від 01.11.1939 року, до набрання чинності ОСОБА_7 Міністрів СРСР № 24 від 08.01.1981 року "Про затвердження Положення про землі надані транспорту". Нормами ст.1 вже цього положення встановлено, що землями транспорту визнаються землі, надані підприємствам, установам і організаціям транспорту для здійснення покладених на них спеціальних задач. Розміри земельних ділянок, наданих для вказаних цілей визначаються відповідно до затверджених у встановленому порядку норм або проектно-технічної документації.

Рішенням Конституційного суду України від 22 вересня 2005 року №5-рп/2005 положення п.6 постанови ВРУ РСР від 08.12.1990 року "Про земельну реформу" № 563-ХІІ в частині щодо втрати громадянами, підприємствами, установами та організаціями після закінчення строку оформлення права власності або права користування землею раніше наданого їм права користування земельною ділянкою визнано таким, що не відповідає Конституції України.

Встановлено, що згідно з Планом границ полосы железной дороги отвода линии Черновцы-Адынката Львовской железной дороги Чернівецької області, ширина смуги відведення на ділянці 269км+000м до 293км+090м перегону становить 15м від осі колії. Земельна ділянка ОСОБА_4 за кадастровим номером № :01:004:0998 частково входить у ширину смуги відведення залізниці і загальна площа перетину земельної ділянки відповідача в смузі відведення залізниці становить 0,0005 га.

На земельній ділянці, розміри якої визначені Планом смуги відведення, розташована головна колія (ВБК) направлення Чернівці Держкордон з км 267 км 314 км інвентарний №020122036, побудована в 1944 році, яка є державною власністю і перебуває на балансі ДТГО «Львівська залізниця», що є державним підприємством.

Позивач, як землекористувач, сплачує земельний податок за користування спірною земельною ділянкою.

Отже, встановлення смуги відведення залізниці необхідне перш за все для забезпечення безпеки руху залізничного транспорту та згідно з приписами ч. 3 п. 2 ст. 83 ЗК України, такі землі залізниці не можуть передаватись у приватну власність.

Також встановлено, що вилучення земельної ділянки у встановленому порядку у залізниці не проводилося. Із залізницею як суміжним землекористувачем не було погоджено акт встановлення і узгодження меж землекористувачів у натурі та не було отримано погодження на вилучення спірних земельних ділянок.

Згідно з ч. 1, п. «б» ч. 4 ст. 84 ЗК України у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. До земель державної власності, які не можуть передаватися у приватну власність, належать, зокрема, землі під державними залізницями.

Положеннями ч. 3 ст. 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, і шляхом визнання прав та визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування

Пунктом 12 Перехідних положень ЗК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, що сільська рада не вправі була розпоряджатися земельними ділянками, на яких розташовані державні підприємства.

Нормами ч.1 ст.16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а відповідно до ч.2 п.10 ст.16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади АРК або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що рішенням ОСОБА_5 сільської ради від 06 серпня 1997 року № 96 про передачу земельної ділянки площею 0,0526 га для ведення особистого селянського господарства у власність ОСОБА_6, яке було передано ОСОБА_4 відповідно до договору довічного утримання від 06 квітня 2007 року, порушено право ДТГО "Львівська залізниця" на користування земельною ділянкою спеціального призначення.

Доводи позивача про те, що спірна земельна ділянка належала до земель державної власності і його позбавлено права власності на це майно, є обгрунтованими і відповідають чинному законодавству, оскільки ОСОБА_5 сільська рада не мала повноважень щодо розпорядження цією земельною ділянкою.

Відповідно до ч. 1 ст. 10, ч. 1 ст. 11 цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У відповідності до ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Так, оскаржуваним рішенням встановлено факт накладання земельної ділянки ОСОБА_4 із смугою відведення залізниці, що залізниця є належним землекористувачем, однак в задоволенні позовних вимог ПАТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» відмовлено з підстав спливу трирічного строку позовної давності. Апелянтом є ПАТ «Українська залізниця», відповідачами рішення суду першої інстанції з інших підстав не оскаржувалось.

Однак, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог про визнання незаконним та скасування рішення про передачу у приватну власність земельної ділянки ОСОБА_6, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку за пропуском строку позовної давності не відповідає зібраним доказам у справі та вимогам матеріального і процесуального права.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

При цьому, згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Як вбачається з матеріалів справи, про порушення свого права ПАТ «Українська залізниця» дізналося в процесі проведеної інвентаризації у 2014 році, яка складена ліцензованою землевпорядною організацією і якою було виявлено, що за результатами перевірки з даними земельного кадастру земельна ділянка ОСОБА_4 в наявних по них координатах частково накладається на смугу відведення залізниці і розмір накладки становить 0,0005 га.

Висновок суду першої інстанції про те, що станом на 22 жовтня 2012 року позивачу було достеменно відомо, що земельна ділянка ОСОБА_4 загальною площею 0,0526 га частково накладається на землі залізниці, а саме, на 0,0004 га, спростовуються матеріалами справи, з яких вбачається, що про порушення свого права ПАТ «Українська залізниця» стало відомо вже з документального підтвердження та висновків компетентних органів після отримання матеріалів інвентаризації, що підтверджується Актом № 15 від 18 грудня 2014 року здачі-приймання робіт із землеустрою щодо інвентаризації земель ДТГО «Львівська залізниця» (а.с. 94).

Отже, позивач не пропустив позовної давності, оскільки в даному випадку її сплив починається з дати отримання результатів інвентаризації, що підтверджує фактичне виявлення залізницею порушення прав на землекористування, а не з дати звернення ДТГО «Львівська залізниця» 22 жовтня 2012 року з листом до ОСОБА_5 сільської ради про надання копій рішень сільської ради про передачу у власність громадянам земельних ділянок. Даний лист про витребування документів не є підтвердженням того, що на той момент позивачу було відомо про порушення землекористування залізниці та осіб, що його порушили.

З огляду на викладене, висновок суду про пропуск залізницею строку позовної давності не відповідає дійсності і зібраним у справі доказам, суд розглянув справу з порушенням ст. 257, ч.1 ст. 261 ЦК України.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку щодо визнання незаконним та скасування рішення виконкому ОСОБА_5 сільської ради від 06 серпня 1997 року № 96 про передачу ОСОБА_6 земельної ділянки площею 0,0005 га, яка є частиною земельної ділянки 0,21 га для ведення особистого селянського господарства, а також визнання недійсним Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ №073040 від 27 травня 2010 року.

Разом з тим, не можна погодитись із доводами позивача про скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_4 на земельну ділянку та скасування запису в Поземельній книзі щодо права власності, оскільки інформація про зміну відомостей про земельну ділянку вноситься до Державного земельного кадастру відповідно до вимог, визначених в Законі України «Про Державний земельний кадастр».

Відповідно до п. 60 Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1051 від 17 жовтня 2012 року, запис у Поземельній книзі скасовується (поновлюється) Державним кадастровим реєстратором на підставі рішення суду.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог в цій частині, колегія суддів керується Законом України „Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та обтяжень", згідно з яким передбачена певна процедура реєстрації прав на нерухомість, до складу якої входять також земельні ділянки.

Пунктом 2 частини другої статті 9 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі Закону) передбачено, що державний реєстратор приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, про відмову в державній реєстрації, про її зупинення, внесення змін до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно із частинами шостою, сьомою статті 9 Закону України «Про Державний земельний кадастр» державний кадастровий реєстратор має доступ до всіх відомостей Державного земельного кадастру, самостійно приймає рішення про внесення відомостей до нього, надання таких відомостей, про відмову у здійсненні таких дій. Втручання будь-яких органів, посадових і службових осіб, громадян чи їх об'єднань у діяльність державного кадастрового реєстратора, пов'язану зі здійсненням державної реєстрації земельних ділянок, забороняється.

За положеннями ст. 26 Закону записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

Стаття 27 Закону передбачає скасування державної реєстрації речових прав в разі винесення судом відповідного рішення, про що вносяться дані до державного реєстру прав. Визнання державного акту на право власності на земельну ділянку недійсним є підставою для скасування його державної реєстрації.

За змістом вказаних норм, підстав для покладання на Управління Держземагенства обов'язку здійснити такі дії в судовому порядку немає. Заінтересована особа не позбавлена можливості звернутися до відповідних органів у порядку, передбаченому чинним законодавством, щодо скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку та внесення змін до Державного земельного кадастру. Дана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 14 жовтня 2014 року, у справі № 3-150гс14, у подібних правовідносинах.

Оскільки суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, однак висновки суду щодо відмови у задоволенні позову за пропуском строку позовної давності не відповідають зібраним у справі доказам, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду - скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог ДТГО «Львівська залізниця».

Відповідно до ст. 88 ЦПК України у справі слід провести розподіл судових витрат відповідно до задоволених позовних вимог, та стягнути з відповідачів ОСОБА_5 сільської ради Глибоцького району Чернівецької області, ОСОБА_4 на користь ПАТ «Українська залізниця» в особі її регіональної філії «Львівська залізниця» 2 756 грн. за подачу позову до суду та 3 031,60 грн. за подачу апеляційної скарги, а разом 5787,60 грн. (по 2893,80 грн. з кожного).

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія судів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» задовольнити частково.

Рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 25 травня 2016 року скасувати. Ухвалити нове рішення.

Позов задовольнити частково.

Визнати незаконним та скасувати п. 2 рішення виконкому ОСОБА_5 сільської ради № 96 від 06 серпня 1997 року про передачу у приватну власність ОСОБА_6 земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 0,21 га в частині 0,0005 га.

Визнати недійсним державний акт на право приватної власності на земельну ділянку площею 0,0526 га для ведення особистого селянського господарства в с. Чагор Глибоцького району Чернівецької області серії ЯЖ № 073040, який виданий 27 травня 2010 року ОСОБА_4.

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з виконкому ОСОБА_5 сільської ради Глибоцького району Чернівецької області, ОСОБА_4 на користь Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» по 4 340,70 гривень з кожного у відшкодування витрат на оплату судового збору.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: