Справа № 431/953/16-ц
Провадження № 2/431/333/16 р.
11 квітня 2016 року Старобільський районний суд Луганської області
у складі: головуючого - судді Ткач О.В.,
при секретарі Кустовій О.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Старобільську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Лізингової компанії ТОВ «І Г К +» про захист прав споживачів, -
ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Лізингової компанії ТОВ «І Г К +» про захист прав споживачів.
В обґрунтування позову позивачка посилається на те, що 20 жовтня 2015 року між нею та відповідачем було підписано договір № 805327, що має назву «Договір майнового лізингу».
Перед підписанням договору 20.10.2015 року, за реквізитами наданими представником відповідача, позивачкою ОСОБА_1 було сплачено 25 400 грн. на рахунок ТОВ «ІГК+» з призначенням платежу: «сплата вартості фінансування згідно договору № 805327 від 20 жовтня 2015року. Та після підписання договору 27.10.2016 року позивачкою ОСОБА_1 було сплачено 63 500 грн. з призначенням платежу «авансовий платіж за договором № 805327 від 20.10.2015 року.
У преамбулі договору зазначено: «Лізингова компанія ТОВ «ІГК+» в особі ОСОБА_2, що діє на підставі Довіреності № 88 від 19 січня 2015 року та ОСОБА_1 було укладено даний Договір фінансового лізингу на наступних умовах...».
Отже, договір, який підписано сторонами, є договором фінансового лізингу Відповідно до ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються цим законом, положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.
Відповідач уклав з позивачкою договір фінансового лізингу за відсутності
необхідного обсягу цивільної дієздатності, що є необхідною умовою для чинності правочину згідно ч. 2 ст. 203, ст. 227 ЦК України та ввів позивачку в оману щодо свого права на укладання договору без відповідного дозволу (ліцензії).
Якби позивачка володіла цією інформацією, то не уклала б договору з відповідачем. Так як відсутність вказаного дозвільного документа на підприємницьку діяльність, ставить під сумнів можливість виконання відповідачем своїх обовязків по договору.
На підставі вищевикладеного позивачка ОСОБА_1 змушена звернутися до суду.
В судове засідання позивачка не зявилася, надала суду заяву в якій просить розглянути справу у її відсутність, позов підтримала ( а. с. 41).
Представник відповідача у судове засідання 25.03.2016 року та 11.04.2016 року не зявився, про причини неявки до суду не повідомив, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про що свідчить оголошення в газеті «Урядовий Курєр» № 64 від 05.11.2016 року та повідомлення поштового відправлення (а.с. 30, 35-40).
За таких обставин, суд вважає за необхідне постановити заочне рішення.
На підставі ст. 224 ЦПК України, у разі неявки у судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
11 квітня 2016 року постановлено ухвалу про заочний розгляд справи.
Суд, зясував позицію сторін щодо позову, розглянувши матеріали справи, вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню за слідуючих підстав:
Відповідно до п. 3 ст. 17, ст.ст. 18, 19, 22 Закону України «Про захист прав споживачів» діяльність відповідача з надання послуг фінансового лізингу в частині надання цих послуг фізичним особам, які є споживачами, підпадає під дію Закону України «Про захист прав споживачів». При цьому, відповідач, надаючи зазначений вид послуги, порушив норми ЦК України та законодавства про фінансові послуги, а також його права споживача, уклавши з ним договір внаслідок нечесної підприємницької практики, що полягає у наступному:
Перш за все відповідач у договорі зазначив про себе неправдиві відомості, назвавшись лізинговою компанією, що не відповідає дійсності та обґрунтовано вище.
По-друге, уклав з позивачкою договір фінансового лізингу за відсутності
необхідного обсягу цивільної дієздатності, що є необхідною умовою для чинності правочину згідно ч. 2 ст. 203, ст. 227 ЦК України та ввів позивачку в оману щодо свого права на укладання договору без відповідного дозволу (ліцензії).
Так, згідно ч. 4 ст. 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», яка визначає права на здійснення операцій з надання фінансових послуг зазначено: «Можливість та порядок надання окремих фінансових послуг юридичними особами, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, визначаються законами та нормативно-правовими актами державних органів, що здійснюють регулювання діяльності фінансових установ та ринків фінансових послуг, виданими в межах їх компетенції».
Відповідно до ч. 4 ст. 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» розпорядженням Держфінпослуг № 21 від 22.01.2004р. розроблено Положення про надання фінансових послуг з фінансового лізингу юридичними особами - суб'єктами господарювання, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами.
Згідно п. 1.2 Положення, - яке встановлює можливості надання послуг з фінансового лізингу та порядок, якого необхідно дотримуватись при наданні цієї послуги юридичними особами - суб'єктами господарювання, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, але мають визначене законами та нормативно-правовими актами Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг право надавати послугу з фінансового лізингу.
Стаття 2 Положення, яка визначає можливості надання послуг з фінансового лізингу юридичними особами, містить вимоги, яким має відповідати така юридична особа. До таких обов'язкових вимог Положення відносить наявність Довідки про взяття на облік юридичної особи, виданої Держфінпослуг та/або Нацкомфінпослуг випливає із наведених положень закону, для набуття права на здійснення послуг фінансового лізингу, у т.ч. укладання договорів фінансового лізингу із своїми контрагентами, юридична особа має виконати ряд умов та отримати у Нацкомфінпослуг довідку про взяття її на облік, що по суті є дозвільним документом, який обумовлює правомірність здійснення юридичною особою цієї фінансової послуги.
Натомість у Реєстрі осіб, які не є фінансовими установами, але мають право надавати окремі фінансові послуги (фактично це є реєстр лізингових компаній, на якому зазначено дати надання довідок та рішення Нацкомфінпослуг про внесення їх до реєстру) на офіційному сайті Нацкомфінпослуг - відомості про внесення до реєстру та видачу довідки ТОВ «ІГК+» - відсутні.
Таким чином, відповідач здійснює свою діяльність та уклав договір з позивачкою без відповідного дозволу - Довідки Нацкомфінпослуг про взяття на облік юридичної особи, що має право надавати послуги фінансового лізингу.
Частиною 1 ст. 227 ЦК України встановлено, що правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Водночас, укладання з ним договорів за наведених обставин було здійснено внаслідок здійснення ТОВ «ІГК+» нечесної підприємницької практики (перелік видів якої не є вичерпним).
Так, відповідно до п. 2 ч. 1, п. 5 ч. 2 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність, що вводить споживача в оману або є агресивною; якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно характеру, атрибутів та прав продавця або його агента, зокрема інформації про його особу та активи, статус, наявність ліцензії тощо.
Наведені обставини свідчать про незаконність діяльності відповідача, та про порушення його прав споживача, що передбачені п. 5 ч. 1 ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів», згідно якого права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо, зокрема, будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію. Таке порушення його права споживача відповідачем полягає у приховуванні останнім інформації про відсутність у нього довідки, що надає дозвіл для укладення з ним договорів з надання послуг фінансового лізингу та за відсутності законних підстав для укладання таких договорів із споживачами.
Частиною 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» визначається, що правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики є недійсними.
Відповідно до ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює
юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У цьому разі
кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона
одержала на виконання цього правочину.
На виконання договору позивачкою було сплачено на користь відповідача 88 тис. 900 грн. (вісімдесят вісім тисяч девятсот гривень), які підлягають поверненню.
Крім цього, згідно ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або
зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Згідно ч. 3 вказаної норми, положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином.
У відповідності до ч. 2 ст.16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) відновлення становища, яке існувало до порушення; 4) примусове виконання обов'язку в натурі; 5) зміна правовідношення; 6) припинення правовідношення; 7) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 8) відшкодування моральної (немайнової шкоди); визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.
Окрім наведеного, отримання відповідачем від позивача коштів за договором, який він не мав права укладати, порушує право позивача на захист власності, яке передбачене ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, яка проголошує: «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права». Відповідно до ст. 26, ч. 1 ст. 27 Віденської Конвенції 1986 року «Про право міжнародних договорів», ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ст. 10 ЦК України та ст. 3 Закону України «Про захист прав споживачів». Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод та практика Європейського Суду з Прав Людини є частиною національного законодавства та застосовується судами при розгляді справ як джерело права.
Згідно ч. 2 ст. 227 ЦК України якщо юридична особа ввела другу сторону в оману щодо свого права на вчинення такого правочину, вона зобов'язана відшкодувати їй моральну шкоду, завдану таким правочином.
Згідно п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» - моральна шкода може полягати, зокрема, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам.
Отже, спричинена позивачці внаслідок введення в оману відповідачем щодо її права на укладення відповідачем договорів фінансового лізингу та отримання за цим договором від неї коштів, - моральна шкода полягає у порушенні її права споживача та власності. Сплачені позивачкою на користь відповідача кошти залишаються на його рахунках, і з метою задоволення власних потреб та можливого отримання прибутку за відповідний період, використовуються ним в здійсненні власної фінансово-господарської діяльності.
В той час позивачка, крім того, що понесла витрати при укладенні та виконанні зобов'язань за спірним договором, позбавлена можливості користуватися та вільно розпоряджатися своїми коштами внаслідок неправомірних дій відповідача, чим порушується її право власності. Все це призводить позивачку до постійного хвилювання, глибокого обурення і відчуття несправедливості від збагнення того, що її просто використали обманним шляхом. Від цього позивачкаОСОБА_1 переживає глибокі душевні страждання, які почалися від дня укладання договору та тривають до теперішнього часу. Спричинену відповідачем моральну шкоду позивачка ОСОБА_1 оцінює в розмірі 10 000 грн.
Суд у відповідності зі ст. 88 ЦПК України стягує з відповідача судовий збір в доход держави. Відповідач не надав суду відомостей і доказів, котрі дають право суду звільнити його від сплати судового збору.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. ст.ст. 1, 4, 17,18, 19, 21, 22 Закону України «Про захист прав споживачів», ст.ст. 3, 203, 215, 216, 227, 236 ЦК України, Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», Закону України «Про фінансовий лізинг», Постанови пленуму Верховного Суду України №5 від 12.04.1996р. «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів», Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди), суд -
Визнати недійсним договір майнового (фінансового) лізингу №805327 від
20 жовтня 2015 р., укладеного між ОСОБА_1 та ТОВ «ІГК+», в особі ОСОБА_2.
Копію заочного рішення надіслати відповідачу не пізніше трьох днів з дня його проголошення.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 10 днів з дня отримання його копії.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, заочне рішення може бути оскаржене в установленому порядку, встановленому ЦПК України. У цьому разі, строк на апеляційне оскарження рішення починає враховуватись з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Заочне рішення набуває законної сили після закінчення десятиденного строку на апеляційне оскарження.
Заочне рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Луганської області через Старобільський районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення.
Суддя: Ткач О.В.