Справа № 200/6278/16-ц
Провадження №2/200/2637/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 листопада 2016 року Бабушкінський районний суд м.Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Кудрявцевої Т.О.

при секретарі Власенко К.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерко товариства «ОТП Банк» про визнання кредитного договору недійсним, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що 16.11.2005 року між нею та АКБ «Райффайзенбанк України» правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк» був укладений кредитний договір №ML300/1209/2005 на підставі типової форми договору, запропонованої банком. Згідно укладеного договору банк зобовязався надати споживчий кредит в сумі 43000,00 доларів США, а споживач повернути кредит та сплатити відсотки за користування. Точний розмір відсотків під який отримувалися кредит в договорі не зазначений. Підписання договору про надання кредиту стало наслідком чисельного порушення норм чинного законодавства та її прав, як споживача кредитної послуги, з боку відповідача, а саме: ціна договору сторонами не погоджена; річна відсоткова ставка не визначена ані на момент підписання договору, ані в подальшому; у тексті договору банк позбавляє позичальника права вільно вибирати страхову компанію, з одночасним вимога великого штрафу за реалізацію законного права; банк посягає на свободу волевиявлення при укладанні цивільних угод; банк застосовує штрафні санкції у разі реалізації позичальником права, наданого йому Законом; банк наділяє себе правом вимагати дострокового повернення кредиту у разі реалізації позичальником права, наданого Законом; у тексті договору банк намагається відмінити право надане Законом щодо захисту персональної інформації клієнта; банк надає собі права відмовлятися від зобовязань, але споживачеві таке право не надається; банк посягає на права, що охороняються Конституцією України; банк посягає на свободу волевиявлення позичальника; банк вимагає від позичальника зобовязань, які він не може надавати за законом, позичальник не може відповідати за дії третіх осіб; банк вимагає штраф у розмірі 6207,00 доларів США за реалізацію законного права на вільне волевиявлення при укладанні правочину. Позивачка зазначає, що відповідачем не було надано належним чином і в повному обсязі інформації про умови кредитування та орієнтовану сукупну вартість кредиту, що порушило її право, як споживача фінансових послуг згідно з вимогами п. 2. ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», отримати повну інформацію щодо доцільності та вигідності укладання даної кредитної угоди. Також позивачка вважає, що договір споживчого кредиту містить положення, які значно погіршили її положення, як споживача за споживчим кредитом, по відношенню до умов, встановлених діючим законодавством України, зокрема ст.ст. 203, 627, 629, 632 Цивільного кодексу України, ст.ст. 42, 43 Конституції України, ст. 61 Закону України "Про банки і банківську діяльність", ст. 18 Закону України «Про захист прав споживача», тому наголошує, що внесення в кредитний договір умови, які є дискримінаційними (такими, що діє всупереч принципу добросовісності, маючи наслідком істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача), що значно погіршує становище позивачки, як споживача, порівняно з відповідачем. На підставі вищевикладеного, позивачка вважає Кредитний договір №ML300/1209/2005 від 16.11.2005 року таким, що не відповідає чинному законодавству та таким, що порушує її права та інтереси, що охороняються законом, у звязку з чим просить визнати недійсним Кредитний договір №ML300/1209/2005 від 16.11.2005 року та зобовязати відповідача розрахувати суму залишкової заборгованості.

В судове засідання представник позивачки не зявився, надав суду заяву, в якій просив розглянути справу без його участі та зазначив, що позовні вимоги підтримає в повному обсязі та просив їх задовольнити, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві.

Представник відповідача в судове засідання не зявився, надав суду заяву, в якій просив розглянути справу без його участі та застосувати строки позовної давності до вимог позивача.

Дослідивши матеріали цивільної справи, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, при цьому кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

У відповідності до ст.57 цього Кодексу доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Судом встановлено, що 16.11.2005 року між АКБ «Райффайзенбанк України» правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №ML300/1209/2005 на підставі типової форми договору, запропонованої банком.

Згідно укладеного договору банк зобовязався надати споживчий кредит в сумі 43000,00 доларів США, а споживач повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитом (6,5% річних + процентна ставка FIDR, порядок визначення якої передбачений у п.3 ч.1 договору) і строком повернення 16.11.2023 року.

Відповідно до п.3 ч.1 договору сторони домовились, що для розрахунку процентів за користування кредитом буде використовуватись плаваюча процентна ставка, яка обчислюється шляхом складання фіксованого відсотку у розмірі 6,5% та FIDR процентна ставка по строкових депозитах фізичних осіб у валюті тотожній валюті кредиту, що розміщені в Банку на строк 366 днів з виплатою процентів після закінчення строку дії депозитного договору. А в залежності від зміни вартості кредитних ресурсів Банку ставка FIDR може змінюватись банком (збільшуватись чи зменшуватись) у порядку, передбаченому цим Договором.

Крім того, п.1.4.1 ч.2 договору також передбачено можливість зміни плаваючої процентної ставки, яка складається з фіксованого відсотку річних + процентна ставка FIDR.

Закон України від 12 грудня 2008 року №661-УІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банками змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку», яким передбачено, що встановлений кредитним договором розмір процентів не може бути збільшений банком в односторонньому порядку, а також, що умова договору щодо права банку змінювати розмір процентів в односторонньому порядку є нікчемною, набрав чинності з 10 січня 2009 року.

Крім того слід зазначити, що підстав вважати умови договору, що стосуються зміни відсоткової ставки за договором нікчемними немає, а з положеннями п.3 ч.1 та п.1.4.1, ч.2 кредитного договору в частині права банку змінювати плаваючу процентну ставку в цілому та її окремих складових шляхом збільшення. З моменту укладення кредитного договору, позивач виконував всі умови кредитного договору, в тому числі щодо сплати кредиту та процентів (до певного часу). Таким чином, позивач прийняв на себе всі зобовязання та виконував їх у повному обсязі. Позивачем визнано всі умови договору, тим більше, до моменту подання даної позовної заяви з його боку яких-небудь пропозицій зміни умов договору не надходило.

Більш того, якщо позивач стверджує, що йому не було відомо про розмір плаваючої частки відсоткової ставки (FIDR) то це не відповідає дійсності так як розмір загальної (актуальної) ставки відображено у додатку №1 до Кредитного договору (графік платежів). Таким чином у позивача немає підстав стверджувати, що на момент укладення кредитного договору розмір відсоткової ставки визначений не був.

Позивачу було розяснено умови кредитування, надано їх у письмовому вигляді, а також запропоновано позичальнику, якщо той має бажання на укладення кредитного договору, заповнити «Анкету заяву фізичної особи на отримання іпотечного кредиту», а також надати документи, необхідні для оформлення кредиту. За отримання інформації, передбаченої п.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» позичальник розписався, про що свідчить його підпис у вказаній анкеті. Крім того, позивачу була надана письмова інформація про умови кредитування по програмі «Житло в кредит», з яким позивач ознайомився 13.07.2007 року до підписання кредитного договору, про що свідчить підпис позивача. Анкету позичальник заповнив 16.11.2005 року, того ж дня він отримав й інформацію щодо умов кредитування та сукупної вартості кредиту, та після ознайомлення з вказаними умовами, того ж дня позивач уклав кредитний договір, погодившись з його умовами. Правом відмовитись від отримання кредиту позивач не скористався. Позивач в «Анкеті-заяві фізичної особи на отримання іпотечного кредиту» висловив своє бажання на отримання кредитних коштів саме в доларах США.

Позивач при отриманні кредиту в доларах США не заперечував щодо жодного з наявних в кредитних договорах пунктів, на власний розсуд мав право та визначив грошовий еквівалент зобовязання, добровільно підписав кредитні договори , чим підтвердив прийняття на себе зобовязання сплачувати щомісячно суму кредиту та суму відсотків за користування кредитом в доларах США.

Стаття 99 Конституції України, закріплюючи за гривнею правовий статус грошової одиниці України, не визначає сферу її обігу і не встановлює будь-яких обмежень щодо можливості використовування в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Згідно ч.2 ст. 524 ЦК України сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобовязання в іноземній валюті. Відповідно до ст.ст.189»,533 ЦК України використання іноземної валюти, а також платіжних документів у іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається у випадках та на умовах встановлених законом.

Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного контролю Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» ст. 1 Декрету відносить надання кредитів в іноземній валюті до валютних операцій.

Згідно до ст. 5 Декрету операції з валютними цінностями здійснюється на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України.

НБУ у своєму листі за №13-210/7871-22612 від 07.12.2009 «Про правомірність укладання кредитних договорів в іноземній валюті» у звязку з запитами банків з питання щодо правомірності укладання кредитних договорів в іноземній валюті повідомив про те, що операція з надання банками кредитів в іноземній валюті не потребує індивідуальної ліцензії.

Відповідно до статті 2 ЗУ «Про банки і банківську діяльність» кошти гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Ст.ст. 47,49 Закону про банки визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик за кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії.

За вимогами статей 527, 530 ЦК України, зобовязання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно зі ст. 1050 та ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк зобовязується надати грошові кошти (кредит) громадянину у розмірі та на умовах, встановлених договором, а громадянин зобовязується повернути кредит та сплатити відсотки. Якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу України.

Крім того, згідно до ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. ст. 6, 627,628 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагентів та визначенні умов договору з урахуванням вимог Цивільного Кодексу України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Як передбачено ст.629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Як вбачається із вказаного кредитного договору, він був підписаний його сторонами, і на час його підписання ними було досягнуто згоди з усіх істотних його умов на час укладання договору сторони володіли необхідним обсягом цивільної дієздатності, волевиявлення учасників договору було вільним та відповідало їхній внутрішній волі. Отримавши у банка грошові кошти, позичальник погодився з умовами даного договору та здійснював платежі згідно його умов. Будь-які докази того, що в момент його укладання не були додержані вимог ст.203 ЦК України суду не надані, вимог про визнання недійсним кредитного договору з наведених підстав не заявлялось.

З урахуванням викладеного, суд вважає ОСОБА_1 в позові до ПАТ «ОТП Банк» про визнання кредитного договору недійсним, - відмовити.

В наданих суду запереченнях представник відповідача просив застосувати строки позовної давності посилаючись на те, що позивачем не наведено належних та допустимих доказів того, що кредитний договір суперечить Закону України «Про захист прав споживачів». Крім того, представник відповідача вказує на те, що посилання позивача на недоотримання другого примірника Кредитного договору та додатків до нього є безпідставними, оскільки до позовної заяви ним було додано копію кредитного договору.

Відповідно до статті 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Зважаючи на викладене, суд вважає що строк позовної давності позивачем не пропущено.

Відповідно до ст.88 ЦПК України судові витрати компенсуванню не підлягають та відносяться на рахунок позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 212-215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог до Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» про визнання кредитного договору недійсним.

Витрати по справі віднести за рахунок позивача.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 10-ти денний строк з дня проголошення рішення. Якщо рішення було проголошено без участі особи, яка його оскаржує, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя Т.О. Кудрявцева