Справа № 159/4448/15-ц Провадження № 22-ц/773/786/16 Головуючий у 1 інстанції: Василюк О.С.
Категорія: 46 Доповідач: Федонюк С. Ю.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 липня 2016 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Федонюк С.Ю. ,

суддів - Грушицького А.І., Свистун О.В.,

з участю:

секретаря - Концевич Я.О.,

розглянувши у відкритому судовому засідання цивільну справу за позовом Колективного підприємства "Ковельбуд" до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку, за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_1 на рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 23 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

В серпні 2015 року колективне підприємство «Ковельбуд» (далі- КП «Ковельбуд») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання його таким, що втратив право користування жилим приміщенням - кімнатою № 2 у гуртожитку по вул. Театральній, 6 в м. Ковелі, Волинської області та зняття його з реєстраційного обліку за вказаною адресою.

Позов мотивовано тим, що ОСОБА_1 з 2001 року зареєстрований в гуртожитку, однак з липня 2014 року, тобто понад шість місяців, без поважних причин не проживає в кімнаті гуртожитку та не здійснює оплату за проживання і користування комунальними послугами.

Зважаючи на дані обставини, позивач просить визнати його таким, що втратив право на житлове приміщення, зняти його з реєстраційного обліку за вказаною адресою та стягнути понесені судові витрати.

Рішенням Ковельського міськрайонного суду від 23 березня 2016 року позов задоволено повністю. Визнано ОСОБА_1 таким, що втратив право користування жилим приміщенням - кімнатою №2 в гуртожитку по вул. Театральній, 6 в м. Ковелі та знято його з реєстраційного обліку і стягнуто в користь позивача судові витрати в сумі 423,60 грн.

Не погоджуючись із таким рішенням суду, відповідач ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на його незаконність, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким у позові відмовити.

Заслухавши пояснення осіб, які брали участь у справі в попередніх судових засіданнях, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в межах вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалюючи рішення у справі та задовольняючи повністю позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не подав до суду належних та допустимих доказів на підтвердження поважності причин тривалого непроживання у гуртожитку, отже його слід визнати таким, що втратив право на проживання у жилій кімнаті гуртожитку та зняти з реєстраційного обліку за цією адресою .

Проте, в повній мірі погодитись з висновками суду не можна, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 10 ЦПК України обставини справи встановлюються судом за принципом змагальності. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Крім того, згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на основу своїх вимог або заперечень.

З матеріалів цивільної справи та оглянутої в суді апеляційної інстанції інвентаризаційної справи встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу № 10 від 14.09.1993 року між Фондом державного майна України у Волинській області і Організацією орендарів орендного підприємства «Волиньбуд», правонаступником якого стало у 1999 році КП «Ковельпромбуд», проведено приватизацію майна цілісного майнового комплексу, до складу якого входила будівля гуртожитку по вул. Театральній, 6 в м. Ковелі. Отже, власником приміщення гуртожитку на законних підставах є позивач.

Як встановлено матеріалами справи, що ОСОБА_1 з 17.01.1992 року по 05.06.1992 року працював у КП «Ковельбуд». В період роботи на підставі рішення адміністрації товариства йому як працівнику було надано житлову площу - кімнату в гуртожитку по вул. Театральній, 6 в м. Ковелі, Волинської області. З наданого суду апеляційної інстанції відповідачем ОСОБА_1 витягу з протоколу № 37 спільного засідання адміністрації і профкому будуправління «Ковельпромбуд» від 25.03.1992 року вбачається, що для його сімї, що складалась із шести осіб (відповідач з дружиною та їх четверо дітей) було виділено однокімнатну квартиру № 27 площею 18,66 кв.м по вул. Театральній, 6 в м. Ковелі без зняття з квартирного обліку.

Відповідача з членами сімї на підставі цього рішення і ордеру було вселено в гуртожиток і зареєстровано за вказаною адресою.

У звязку з позбавленням волі ОСОБА_1М був виписаний з гуртожитку і в даному приміщенні не проживав, проте продовжували проживати його члени сім'ї.

22 жовтня 2001 року відповідача знову було зареєстровано за адресою ІНФОРМАЦІЯ_1.

З оглянутої в суді апеляційної інстанції інвентаризаційної справи на обєкт нерухомого майна по вул. Театральній, 6 в м. Ковелі видно, що на плані поверхів даної будівлі та в експлікації внутрішніх площ до цього плану кімната № 27 станом на 2001 рік була зазначена на першому поверсі будівлі під цифрами 26-2, а згодом 28-2 із зазначенням площі 18,0 кв.м.

В суді відповідач ОСОБА_1 зазначав, що саме цю кімнату та кухню (на плані вказана під номером 26-1, згодом 28-1) він займав у гуртожитку.

У вересні 2012 року на підставі заяви дружина відповідача добровільно виселилась з гуртожитку у звязку з переїздом в іншу місцевість. В серпні 2015 року до адміністрації товариства звернулась і дочка ОСОБА_1 із заявою про відмову від кімнати та просила зняти її з реєстраційного обліку. В даній кімнаті залишився проживати ОСОБА_1

Відповідно до ухвали Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 15 травня 2013 року, яка набрала законної сили 04.06.2013 р., судом визнано мирову угоду між сторонами у справі за позовом ОСОБА_2 до КП «Ковельбуд» про стягнення вартості частки в статутному фонді, за якою ОСОБА_2 набув право власності на 34/100 частки частини спірного гуртожитку площею 612,0 кв.м на першому поверсі, зокрема і приміщень № 28-1 площею 10,1 кв.м і № 28-2 площею 18,0 кв.м, які фактично займав відповідач ОСОБА_1

У звязку із зазначеними обставинами та неможливістю відповідача проживати у виділеній раніше кімнаті № 2 адміністрацією КП «Ковельбуд» на виконання даної ухвали суду видано наказ № 29 від 10 липня 2013 року, згідно з яким ОСОБА_1 із сімєю надається кімната № 4 на другому поверсі в цьому ж гуртожитку площею 19 кв.м та у звязку з тим, що кімнати № 1 і 2 вже не перебувають на балансі та у власності підприємства і з метою уникнення перереєстрації місця проживання мешканців, вирішено кімнату № 4 переіменувати в кімнату № 2, що підтверджено в суді апеляційної інстанції витягом із наказу № 29 та оглянутим в суді оригіналом журналу реєстрації наказів по підприємству. Крім того, на вказану обставину щодо зміни нумерації кімнати з № 4 на № 2 КП «Ковельбуд» покликалося і у письмовій відповіді першому заступнику міського голови від 14.12.2015 року (а.с.152 зворот).

Зі змісту листа позивача до членів сімї відповідача за № 217 від 02.07.2013 року (а.с.131) вбачається, що адміністрація підприємства як власник гуртожитку запропонувала сімї ОСОБА_1 в порядку переселення зайняти кімнату № 4 на другому поверсі у звязку із переобладнанням новим власником кімнат у нежилі приміщення.

Згідно з вимогами ст.47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Порядок надання жилої площі в гуртожитках, користування нею і виселення визначається главою 4 Житлового кодексу України (далі - ЖК України) і Примірним положенням про гуртожитки, відповідно до яких приміщення гуртожитків є тимчасовим житлом, призначеним для забезпечення місцем проживання робітників, які не мають жилої площі, на період їх роботи на підприємстві.

Відповідно до змісту ст. ст. 127, 128, 129 ЖК України (в редакції на час отримання житла) для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства та профспілкового комітету. Єдиною підставою для вселення в гуртожиток є спеціальний ордер, який видає адміністрація підприємства.

Як вбачається з матеріалів справи, право на вселення із сім'єю та проживання в кімнаті № 2 по вул. Театральній, 6 в м. Ковелі, Волинської області відповідач отримав у передбаченому законом порядку в зв'язку з роботою, за спільним рішенням адміністрації та профкому установи.

Відповідно до ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до норм цієї глави виселення з гуртожитків можливо у випадках, передбачених ст.132 ЖК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 132 ЖК України працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку у зв'язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину.

Згідно з п. 19 Примірного положення про гуртожитки мешканцям гуртожитку забороняється самовільно переселятися з одного приміщення в інше. Переселення в разі необхідності громадян з одного жилого приміщення в інше в даному гуртожитку провадиться за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації та профспілкового комітету з видачею ордеру.

Відповідно до п. 42 цього ж Положення осіб, які проживають у гуртожитках, виселяють також у разі знесення будинку чи переобладнання будинку (жилого приміщення) в нежилий. А також якщо будинок (жиле приміщення) загрожує обвалом. При цьому особам, яких виселяють (переселяють), надається інша жила кімната в гуртожитку або інше жиле приміщення.

Отже, судом встановлено, що позивач, дотримуючись вимог закону, надав іншу жилу кімнату в гуртожитку для проживання відповідача із сімєю.

Разом з тим, у відповідності до ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а у разі спору - судом.

Відповідно до ст.72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Постановляючи рішення про задоволення позову, суд виходив з необхідності захисту законних прав позивача та з доведеності факту непроживання відповідача без поважних причин понад шість місяців у наданій йому кімнаті в гуртожитку.

Беручи до уваги надані суду докази, зокрема акти комісії з перевірок паспортного режиму в гуртожитку, заяви доньки відповідача та тверджень самого відповідача у судовому засіданні, що він взагалі не проживав у кімнаті на другому поверсі після його переселення та не сплачував за комунальні послуги, колегія суддів вважає висновок суду про визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право на користування жилим приміщенням, обґрунтованим та законним .

Суд не бере до уваги покликання відповідача ОСОБА_1 на те, що він був відсутній за місцем проживання з причин перебування на роботі у Республіці Білорусь, оскільки з оглянутих в суді апеляційної інстанції оригіналів трудової книжки ПК № 1414603, виданої 19.04.2013 року ОСОБА_1, дозволу на тимчасове перебування в Білорусі за № 0252334, а також медичної картки на імя відповідача вбачається, що дозвіл на перебування видано на строк з 31 травня 2013 року до 2 квітня 2014 року, а працював ОСОБА_1 в колгоспі з 19 квітня по 02 червня 2013 року.

Вказівка закону на те, що тимчасова відсутність наймача та членів його сім'ї не звільняє їх від виконання обов'язків за договором, означає, що протягом періоду відсутності вони залишаються користувачами житла, а тому на них покладаються такі ж обов'язки, які існували протягом їх постійного проживання у жилому приміщенні. Зокрема, наймач зобов'язаний на період своєї тимчасової відсутності сплатити наймодавцеві плату за користування житлом, а якщо це передбачено договором - також квартплату та плату за комунальні послуги (ст. 162 ЖК).

Як вбачається із матеріалів справи, з грудня 2014 року ОСОБА_1 повністю припинив сплачувати за проживання та комунальні послуги у гуртожитку, тому станом на час подачі позову борг складав 5564,44 грн., а станом на 01 липня 2016 року 9427 грн.

Інших доказів на підтвердження поважності причин непроживання в гуртожитку відповідач суду не надав, а покликання на те, що не бажав проживати в кімнаті і сплачувати за неї комунальні послуги, оскільки вважав переселення незаконним, суд не бере до уваги та не визнає їх поважними з огляду на наведені вище норми закону.

Разом з тим, задовольняючи позов і в частині вирішення питання щодо зняття відповідача з реєстраційного обліку, суд не звернув увагу на таке.

Так, згідно зі ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Відповідно до абзацу 6 ч.1 ст. 3 Закону України „Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні, реєстрація - це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації. Тобто правовою підставою для перебування на реєстраційному обліку є проживання чи перебування в житлі за певною адресою.

Згідно зі ст. 6 Закону України „Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, зобов'язані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання.

Статтею 7 цього ж Закону встановлено, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Таким чином, виходячи зі змісту зазначених норм закону, прийняття рішення суду про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням відповідно є підставою дня зняття цієї особи з реєстрації, тому додатково вирішувати питання про зняття з реєстраційного обліку немає потреби.

Крім того, відповідно до ст. 14 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обовязкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організації, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Враховуючи те, що відповідно до ст.7 Закону рішення суду по справах даної категорії є безпосередньою підставою зняття з реєстрації особи, яка визнана за рішенням суду такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, реєстраційний орган не вправі відмовити в знятті з реєстрації такої особи з посиланням на те, що суд не зобовязав його вчинити цю дію.

Суд на зазначені вище положення закону уваги не звернув, ухваливши рішення в частині зняття ОСОБА_1 з реєстраційного обліку, тому на підставі викладеного та відповідно до ч. 3 ст. 303 ЦПК України, колегія суддів вважає, що допущені судом порушення є обов'язковими підставами для часткового скасування рішення, і наявні підстави для ухвалення відповідно до ст. 309 ЦПК України по справі нового рішення. Отже, в частині рішення суду про зняття відповідача з реєстраційного обліку слід скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у позові в цій частині .

Керуючись ст. ст. 307, 309, 313, 316 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 23 березня 2016 року в частині зняття ОСОБА_1 з реєстраційного обліку у Ковельському районному відділі управління державної міграційної служби України у Волинській області за адресою: місто Ковель, Волинської області, вулиця Театральна, будинок № 6, кімната № 2, скасувати і відмовити в цій частині позову.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з моменту набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: