Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 квітня 2016 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Рівненської області в складі:

головуючого судді: - Ковальчук Н.М.,

суддів - Хилевича С.В., Рожина Ю.М.,

секретар судового засідання - Шептицька С.С.,

з участю представника позивача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» на рішення Гощанського районного суду Рівненської області від 11 лютого 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» про визнання недійсним договору фінансового лізингу, стягнення коштів,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Гощанського районного суду від 1 лютого 2016 року позов ОСОБА_3 до ТзОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» про визнання недійсним договору фінансового лізингу та стягнення коштів задоволено. Визнано недійсним договір фінансового лізингу № 001276, укладений 15 вересня 2015 року між ОСОБА_3 та ТзОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО». Стягнуто з ТзОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» на користь ОСОБА_3 72 000 грн., судові витрати по сплаті судового збору в сумі 487 грн. 20 коп. та витрати на правову допомогу адвоката в розмірі 2500 грн.

Вважаючи рішення суду таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, за неповного з'ясування обставин справи, ТзОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» оскаржило його в апеляційному порядку. В поданій апеляційній скарзі відповідач вказує на те, що судом не враховані вимоги ст. 626, 627 ЦК України та не взято до уваги ту обставину, що позивач був ознайомлений з умовами договору лізингу, підписав його та самостійно обрав предмет лізингу, був вільний в укладенні договору. Неможливо погодитись з висновком суду першої інстанції про те, що договір лізингу не відповідає вимогам Закону України «Про захист прав споживачів». Вважає безпідставним висновки суду про те, що відповідачем порушено зобов'язання щодо строку передачі позивачу предмету лізингу з підстав ч. 1 ст. 7 Закону України "Про фінансовий лізинг", оскільки вказаною нормою закону та п. 5.1 договору передбачено право Лізингоодержувача на відмову від договору лізингу в односторонньому порядку у разі прострочення Лізингодавцем строку передачі предмета лізингу більше ніж на 90 робочих днів з моменту сплати авансового платежу та комісії за передачу предмета лізингу Лізингоодержувачем. Вказує про безпідставність висновків суду про неможливість встановити призначення сплачених позивачем коштів в сумі 72 000,00 грн., так як згідно п. 8.2.1 Договору та додатків №1 і №2 до нього такий платіж був зарахований як "адміністративний платіж" з відповідним призначенням, і тому поверненню не підлягає. З цих підстав просить скасувати рішення суду

________________________________________________________________________________________________________________________

Справа № 569/1151/15-ц Головуючий в суді І інстанції - Пацко Д.В.

Провадження № 22-ц 787/680/2016 Суддя-доповідач - Ковальчук Н.М.

першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, беручи до уваги пояснення учасників процесу, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення.

Згідно ч. 1, 3 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог,заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Відповідно до матеріалів справи, у вересні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати недійсними з підстав обману договір фінансового лізингу № 001276, укладений 15 вересня 2015 року між ОСОБА_3 та ТзОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО». В позові зазначив, що підписав договір не читаючи та не розуміючи його змісту, а Додатки №1 та №2 до вказаного договору взагалі були нечитабельним. Перед підписанням спірного договору представник відповідача завірила, що вартість трактора становить 92 000 грн., і при сплаті авансу в розмірі 72 000 грн. цього ж дня трактор доставлять додому. Однак відповідач трактор йому не доставив. Вважає, що ці обставини вказують на те, що договір вчинений під впливом обману зі сторони лізингодавця.

Під час провадження справи в суді позивач доповнив позовні вимоги. Просив визнати недійсним договір лізингу з підстав, визначених у ч.2 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки його умови є несправедливими, суперечать принципу добросовісності, його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу, а також спірний правочин вчинений юридичною особою без відповідної ліцензії.

Окрім вимог про визнання недійсним договору лізингу, ОСОБА_3 просив зобов'язати відповідача повернути йому 72 000 гривень, оплачених ним як аванс за трактор. Обгрунтовуючи ці вимоги, позивач зазначив, що після того, як вдома прочитав договір, користуючись нормами Закону України «Про захист прав споживачів», відразу ж на другий день 16 вересня 2016 року направив ТзОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» заяву про відмову від придбання трактора за спірним договором, оскільки, на його думку, представник лізингодавця обманув його.

В доповненнях до позовної заяви зазначив, що повернення йому коштів передбачено ч.2 ст.215 ЦК України як таких, що сплачені за недійсним договором, який не створює юридичних наслідків.

Ухвалюючи рішення про визнання недійсним договору лізингу та стягуючи на користь позивача 72 000 гривень, суд першої інстанції послався на ст.17,21 Закону України «Про захист прав споживачів».

Колегія суддів з таким висновком суду першої інстанціїї погодитись не може.

Судом встановлено:15 вересня 2015 року ОСОБА_3 уклав з ТзОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» договір фінансового лізингу № 001276 (далі Договір), предметом якого є трактор «МТЗ-10252», вартістю 30 638 доларів США, що на дату укладення договору було еквівалентно 720 000 грн.

До Договору сторони погодили додаткові умови, які виклади в Додатку № 1 «Графік сплати авансового внеску», Додаток № 2 «Спеціфікація» та Додаток № 3 «Графік покриття витрат та виплати лізингових платежів».

Договір та Додатки до Договору сторони підписали, жодна із сторін не оговорила заперечення щодо незгоди з умовами Договору.

Умовами Договору передбачено, що ОСОБА_3.(Лізингоодержувач) сплачує на користь ТзОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» (Лізингодавця) адміністративний платіж, який входить до складу першого платежу за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення Договору незалежно від назви призначення у квитанції на сплату.

В Додатку № 1 сторони обумовили, що розмір адміністративного платежу складає 10% від вартості предмета лізингу.

В день підписання Договору та Додатків до нього ОСОБА_3 сплатив адміністративний платіж в розмірі 72000 грн. відповідно до квитанції № 0.0.434728177.1 від 15.09.2015.

Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 6 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

В ч.1 ст. 628 ЦК України зазначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Із змісту оспорюваного Договору видно, що сторони обумовили і прописали в Договорі всі необхідні умови, які відповідають вимогам щодо укладення договорів лізингу.

У статті 1 Договору визначено предмет договору фінансового лізингу, а саме: МТЗ - 1025,2 вартість предмета лізингу та платежі зазначено у ст.8,10 Договору.

Як видно із зазначеного, умови Договору та Додатки до нього доступно та зрозуміло передбачають повну інформації про умови лізингу, вартість трактора та призначення платежів.

Судом не встановлено, і позивач не подав доказів про те, що ця інформація не була йому надана перед укладенням договору.

Навпаки, в пунктах п.17.4,17.5,17.6 Договору зазначено, що Лізингоодержувач, укладаючи цей договір, усвідомлює та підтверджує, що умови Договору для нього зрозумілі, відповідають його інтересам, проінформований про можливі витрати та ризики, послуга обрана ним самостійно,без нав'язування з боку Лізингодавця.

ОСОБА_3 підписано Договір, що свідчить про його обізнаність про умови лізингу, про вартість трактора та про плетежі. Будь-яких застережень до Договору позивач не зазначив.

В статті 230 ЦК України зазначено, якщо одна із сторін правочину навмисно введе другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення ( частина перша ст.229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

З огляду на зазначене. не можна погодитись з позовними вимогами про те, що Договір недійсний, оскільки вчинений під впливом обману зі сторони відповідача.

Також не можна вважати обґрунтованими та законними вимоги про те, що умови Договіру є несправедливим, і тому згідно з положеннями ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" такий договір підлягає визнанню недійсними.

За положеннями ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Як на одну з підстав визнання договору лізингу недійсним позивач посилався на те, що йому не надано повної інформації щодо вартості трактора при підписанні Договору, а умови Договору він прочитав тільки вдома. Про те, що порушені його права, йому стало відомо після того, як трактора не доставили в той день, як він сплатив 72 000 грн., тобто під час виконання забов'язань за Договором.

Суд першої інстанції при ухваленні рішення не врахували того, що положення Закону України "Про захист прав споживачів" застосовуються до спорів, які виникли між надавачем послуг та споживачем лише в тому разі, якщо предметом і підставою позову є питання надання інформації споживачеві про умови договору.

Після укладення договору між сторонами виникають зобов»язальні правовідносини, тому до спорів щодо виконання договору цей закон не може застосовуватися. Зобов»язальні відносини регулюються нормами ЦК України та іншим спеціальним законодавством.

На підставі наведеного доводи позивача про те, що спірний правочин є недійсним через порушення відповідачем прав споживача, на увагу не заслуговують.

Оскільки, підстав для визнання недійсним договору лізингу не встановлено, то відсутні підстави для повернення йому коштів з підстав, передбачених ч.2 ст.215 ЦК України, як такі, що сплачені за недійсним договором, який не створює юридичних наслідків.

Судом встановлено: 16 вересня 2015 року ОСОБА_3 на адресу відповідача надіслав заяву про відкликання згоди на укладення договору і повернення перерахованих ним коштів в сумі 72 000 грн. Повторно таку ж заяву позивач відповідачу надіслав 26 вересня 2015 року. Вказані заяви відповідачем було залишено без задоволення.

В своїх вимогах ОСОБА_3, посилаючись на вимоги Закону України «Про захист прав споживачів», просив стягнути з відповідача на його користь суму адміністративного платежу 72000 грн., так як він, прочитавши Договір, зрозумів, що його умови передбачають інше, ніж роз'яснювала представник відповідача, і продовжувати відносини з ТзОВ ТзОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» він не захотів, про що направив останньому відповідну заяву.

У відповідності до Закону України «Про фінансовий лізинг», фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Відповідно до ч.1 ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 11 Закону України "Про фінансовий лізинг" передбачено, що лізингоодержувач має право вимагати розірвання договору лізингу або відмовитися від нього у передбачених законом та договором лізингу випадках.

Відповідно до ст.6 Закону України «Про фінансовий лізинг», договір лізингу має бути укладений у письмовій формі. Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Строк лізингу визначається сторонами договору лізингу відповідно до вимог цього Закону.

Виходячи з положень Закону України «Про фінансовий лізинг», укладений між сторонами договір фінансового лізингу є за своєю правовою природою змішаним договором, який поєднує в собі ознаки договору купівлі-продажу із розстроченням платежу та договору найму автотранспортного засобу. Крім цього, відповідно до п.5 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансовий лізинг вважається фінансовою послугою, а тому на правовідносини між сторонами розповсюджується й положення Закону України «Про захист прав споживачів».

Згідно з розділом Договору «Визначення термінів», адміністративний платіж - це першочерговий одноразовий платіж, який входить до складу першого платежу, що підлягає сплаті лізингоодержувачем на користь лізингодавця за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору та становить погоджений сторонами відсоток від вартості предмета лізингу.

Які саме дії, що має вчинити лізингодавець, розуміються під змістом «перевірка, розгляд та підготовка документів для укладення договору», а також, чому розмір вказаного платежу на даному етапі правовідносин між сторонами є досить істотним, договором не визначено.

Окрім підписання сторонами бланку Договору, будь-яких інших дій відповідачем вчинено не було.

Зазначене свідчить, що без попередньої сплати ОСОБА_3 на рахунок ТзОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» адміністративного платежу у сумі 72000 грн., що становить 10% від вартості предмета лізингу, договір між сторонами 15 вересня 2015 року не був би укладений.

Відповідно до 3.4.3. Договору, Лізингоодежувач має право відмовитись або розірвати Договір у передбачених даним договором або чинним законодавством випадках.

Звернення позивача 16 вересня 2015 року до відповідача із заявою є фактично відмовою від придбання трактора та від надання йому товариством «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» в подальшому фінансових послуг у разі сплати ним лізингодавцю авансового платежу.

За положеннями ст. 17 Закону України «Про захист прав споживачів», за всіма споживачами однаковою мірою визнається право на задоволення їх потреб у сфері торговельного та інших видів обслуговування. Встановлення будь-яких переваг, застосування прямих або непрямих обмежень прав споживачів не допускається, крім випадків, передбачених нормативно-правовими актами.

Споживач має право на вільний вибір товарів і послуг у зручний для нього час та на вільне використання електронних платіжних засобів з урахуванням режиму роботи та обов'язкових для продавця (виконавця) форм (видів) розрахунків, установлених законодавством України.

Забороняється примушувати споживача придбавати продукцію неналежної якості або непотрібного йому асортименту.

Згідно з вимогами ст. 21 цього Закону, крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов'язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо, зокрема, при реалізації продукції будь-яким чином порушується свобода волевиявлення споживача та/або висловлене ним волевиявлення.

Таким чином, ОСОБА_3 правомірно відмовився від Договору, надіславши заяву відповідачу на другий день після його підписання, оскільки виявив, що умови Договору не задовольняють його як споживача. А тому, він має право на стягнення з надавача послуг коштів, сплачені ним в якості адміністративного платежу, який і був підставою для укладення вказаного договору щодо надання послуг з придбання трактора на умовах, визначених Договором.

Виходячи з наведеного, колегія суддів приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_3 в частині стягнення з відповідача на його користь коштів у сумі 72000 грн.

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з'ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов'язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Оскільки оскаржуване рішення винесене з порушенням норм матеріального та процесуального права, судом першої інстанції неповно з'ясовані обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, рішення підлягає скасуванню із ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог про визнання договору лізингу недійсним та стягнення коштів.

Керуючись ст. ст. 303, 309, 313, 316 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» задовольнити частково.

Рішення Гощанського районного суду Рівненської області від 11 лютого 2016 року скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_3 до товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» про визнання недійсним договору фінансового лізингу відмовити.

Позов ОСОБА_3 до товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» про стягнення коштів задовольнити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» на користь ОСОБА_3 72 000 (сімдесят дві тисячі) гривень.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий суддя підпис Ковальчук Н.М.

Судді: підпис Хилевич С.В.

підпис Рожин Ю.М.

Згідно: суддя-доповідач Ковальчук Н.М.