Провадження № 4-с/752/150/16
У Х В А Л А

Іменем України

15.09.2016 року Голосіївський районний суд м. Києва у складі

головуючого судді Шевченко Т.М.

при секретарі Крекотень О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві скаргу Державної іпотечної установи на бездіяльніть державного виконавця відділу державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві Маріуци Тетяни Володимирівни, заінтересована особа - ОСОБА_2, -

в с т а н о в и в:

у липні 2016 року Державна іпотечна установа звернулася у суд зі скаргою на бездіяльність державного виконавця відділу державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві Маріуци Т.В.

В обгрунтування скарги заявник зазначає, що постановою від 25 січня 2016 року державного виконавця відкрто виконавче провадження № 49894260 щодо примусового виконання виконавчого листа № 752/18991/14-ц, виданого 06.07.2015 р. Голосіївським районним судом м. Києва, про стягнення з ОСОБА_2 на користь Державної іпотечної установи заборгованості за договором про іпотечний кредит № К-44/12 у сумі 267 062,95 грн.

Зазначає, що державний виконавець відповідно до ч. 2 ст. 30 Закону України "Про виконавче провадження" зобов"язаний провести виконавчі дії з виконання рішення протягом шести місяців з дня винесення постанови про відкриття провадження. Однак, на даний час рішення не виконано, чим порушені права стягувача на отримання грошових коштів з боржника.

19 листопада 2015 року стягувач звернувся до ВДВС із заявою № 8200/15 від 18.11.2015 р. про звернення стягнення на квартиру АДРЕСА_1, яка належить боржнику на праві приватної власності. Проте, протягом місяця державний виконавець не здійснив опис зазначеної квартири тане передав суб"єкту оціночної діяльності для визначення вартості з метою подальшої реалізації.

На думку заявника, державний виконавець навмисно ухиляється від проведення опису майна боржника та передачі його суб"єкту оціночної діяльності.

За таких підстав, просить визнати протиправною бездіяльність державного виконавця Маріуци Т.В., щодо не виконання рішення суду протягом шестимісячного строку, передбаченого ст. 30 Закону України "Про виконавче провадження". Зобов"язати державного виконавця описати вищевказану квартиру, яка належить бржнику ОСОБА_2, що перебуває в іпотеці Державної іпотечної установи, та передати суб"єкту оціночної діяльності для визначення вартості з метою подальшої реалізації.

В судовому засіданні представник заявника підтримав вимоги скарги та просив суд задовольнити скаргу з вищевказаних підстав.

Державний виконавець в судове засідання повторно не з"явився, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений судом належним чином.

Заінтересована особа - ОСОБА_2 в судове засідання також не з"явилася, хоча про час та місце розгляду справи повідомлялася судом.

Вислухавши пояснення представника заявника та дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.

Відповідно до ст. 14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Відповідно до ст. 383 ЦПК України, учасники виконавчого провадження та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Положеннями статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів - це сукупність дій органів і посадових осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів, які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

З матеріалів справи вбачається, що 06 липня 2015 року Голосіївським районним судом м. Києва був виданий виконавчий лист № 752/18991/14-ц про стягнення з ОСОБА_2 на користь Державної іпотечної установи заборгованості за договором про іпотечний кредит № К-44/12 у сумі 267 062,95 грн. (а.с. 6)

Постановою від 25 січня 2016 року державного виконавця ВДВС Голосіївського РУЮ у м. Києві Маріуци Т.В. відкрито виконавче провадження № 49894260 та боржнику надано строк для самостійного виконання рішення суду до 01.02.2016 р. (а.с. 7)

Статтею 27 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що у разі ненадання боржником у строки, встановлені частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення.

При цьому, державний виконавець зобов'язаний вживати передбачені Законом про виконавче провадження заходи примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії (частина перша статті 11), а особи, які беруть участь у виконавчому провадженні, зобов'язані сумлінно користуватися усіма наданими їм правами з метою забезпечення своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій (частина сьома статті 12).

Звертаючись у суд з даною скаргою, заявник зазначає, що державний виконавець всупереч ст. 30 Закону України "Про виконавче провадження" у шестимісячний строк з дня винесення постанови про відкриття провадження не виконав рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 10 березня 2015 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь Державної іпотечної установи заборгованості за договором про іпотечний кредит № К-44/12 у сумі 267 062,95 грн.

Відповідно до положень ст. 30 Закону України «Про виконавче провадження», положення якого діяли на момент відкриття виконавчого провадження, державний виконавець зобов'язаний провести виконавчі дії з виконання рішення протягом шести місяців з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.

Як встановлено судом на момент розгляду скарги фактичне виконання в повному обсязі рішення суду за вказаним виконавчим документом не відбулося. На вимогу суду матеріали виконавчого провадження ВП № 49894260 державним виконавцем надані не були.

За таких підстав, суд вважає, що скарга Державної іпотечної установи в частині визнання протиправною бездіяльність державного виконавця Маріуци Т.В. щодо невиконання рішення суду протягом шестимісячного строку, передбаченого ст. 30 Закону України "Про виконавче провадження".

Також заявник просить зобов"язати державного виконавця описати квартиру АДРЕСА_1, яка належить на праві власності боржнику ОСОБА_2, що перебуває в іпотеці Державної іпотечної установи, та передати вказану квартиру суб"єкту оціночної діяльності для визначення вартості з метою подальшої реалізації.

Зазначає, що 19 листопада 2015 року стягувач звернувся до ВДВС із заявою № 8200/15 від 18.11.2015 р. про звернення стягнення на квартиру АДРЕСА_1, яка належить боржнику на праві приватної власності. Проте, протягом місяця державний виконавець не здійснив опис зазначеної квартири та не передав її суб"єкту оціночної діяльності для визначення вартості з метою подальшої реалізації.

За змістом пункту 1 частини першої статті 32 Закону України "Про виконавче провадження" заходом примусового виконання судових рішень є звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають у інших осіб або належать боржникові від інших осіб.

У разі, якщо в органі державної виконавчої служби відкрито кілька виконавчих проваджень про стягнення коштів з одного боржника, вони об'єднуються у зведене виконавче провадження і на майно боржника накладається арешт у межах загальної суми стягнення, виконавчого збору і можливих витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій (частина перша статті 33 Закону україни "Про виконавче провадження").

Загальний порядок звернення стягнення на майно боржника визначено у главі 4 Закону України "Про виконавче провадження".

Згідно з частиною першою статті 52 Закону України "Про виконавче провадження" звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

Підставою для повернення виконавчого документу згідно з пунктом 2 частини першої статті 47 Закону України "Про виконавче провадження" є відсутність у боржника майна, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Відповідно до статті 56 Закону України "Про виконавче провадження" на майно, яке перебуває в іпотеці, та не входить до Переліку видів майна, на яке не може бути звернено стягнення за виконавчими документами (додаток до цього закону) допускається звернення стягнення на майно, яке полягає, зокрема, в його арешті та примусовій реалізації.

Отже, арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення суду та може накладатись державним виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження (стаття 57 Закону України "Про виконавче провадження").

Стаття 44 Закону України "Про виконавче провадження" передбачає черговість задоволення вимог стягувачів, згідно з якою в першу чергу задовольняються забезпечені заставою вимоги щодо стягнення з вартості заставленого майна.

Загальний порядок звернення стягнення на заставлене майно визначений статтею 54 Закону України "Про виконавче провадження", відповідно до якої звернення стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача-заставодержателя.

Примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється державним виконавцем з урахуванням положень Закону України "Про іпотеку" (частина восьма статті 54 Закону України "Про виконавче провадження").

За положеннями статті 1 Закону України "Про іпотеку" іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Порядок задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки передбачений у розділі V Закону України "Про іпотеку".

Зокрема, частиною першою статті 33 Закону України "Про іпотеку" передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (частина третя статті 33 Закону україни "Про іпотеку").

Нормами статей 36, 37, 38 цього Закону також передбачено право сторін договору іпотеки визначати інші позасудові способи задоволення вимог іпотекодержателя.

Таким чином, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що передбачений розділом V Закону України "Про іпотеку" та частиною восьмою статті 54 Закону України "Про виконавче провадження" спеціальний примусовий порядок звернення стягнення на предмет іпотеки з метою задоволення вимог іпотекодержателя, застосовується за умови ухвалення судом рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки або вчинення нотаріусом виконавчого напису (статті 39, 41 Закону України "Про іпотеку").

У той самий час, якщо виконавчі дії вчиняються на підставі судового рішення про стягнення заборгованості та за відсутності судового рішення або виконавчого напису нотаріуса про звернення стягнення на предмет іпотеки, то вони регулюються загальними нормами Закону України "Про виконавче провадження", а не нормами спеціального Закону України "Про іпотеку".

Разом з тим, у даній справі встановлено, що державним виконавцем вчинялися дії з виконання судового рішення про стягнення заборгованості за кредитним договором на користь іпотекодержателя, а не з виконання судового рішення чи виконавчого напису нотаріуса про звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі частини третьої статті 33 Закону України "Про іпотеку".

За таких підстав, скарга Державної іпотечної установи в цій частині не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 383 - 386 ЦПК України, суд -

у х в а л и в:

Скаргу Державної іпотечної установи на бездіяльніть державного виконавця відділу державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві Маріуци Тетяни Володимирівни, заінтересована особа - ОСОБА_2, - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність державного виконавця відділу державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві Маріуци Тетяни Володимирівни щодо невиконання протягом шестимісячного строку, передбаченого ст. 30 Закону України "Про виконавче провадження", виконавчого листа № 752/18991/14-ц, виданого 06.07.2015 р. Голосіївським районним судом м. Києва на підставі рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 10 березня 2015 року у цивільній справі за позовом Державної іпотечної установи до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором про іпотечний кредит, пені та інфляційних витрат.

В іншій частині скарги відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Апеляційного суду міста Києва через суд першої інстанції шляхом подання апеляційної скарги протягом пяти днів з дня її проголошення. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом пяти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя