Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Пр. № 22-ц/778/2434/16Суддя-доповідач ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 липня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

головуючого судді Гончар М.С.

суддів Каракуші К.В., Стрелець Л.Г.

за участі секретаря Бурак А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 25 березня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Банк Форум» (надалі Банк) про встановлення факту порушення частини другої статті 40 КЗпП України, частини 1 статті 42 КЗпП України при звільненні, встановлення факту порушення статті четвертої Конвенції Міжнародної організації праці № 158 «про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця», порушення статті першої частини ІІ Європейської соціальної хартії від 3 травня 1996 року, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 звернулась до суду із вищезазначеним позовом, в якому просила:

- встановити факт порушення ч. 2 ст. 40 КЗпПУ, ч. 1 ст. 42 КЗпПУ при звільненні,

- встановити факт порушення ст. 4 Конвенції Міжнародної організації праці № 158 «про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця»,

- встановити факт порушення ст. 1 ч. ІІ Європейської соціальної хартії від 03.05.1996,

- поновити ОСОБА_2, на посаді директора Запорізької Дирекції Південно-Східного регіонального центру з роздрібного бізнесу ПАТ «Банк Форум»,

- стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральну шкоду у розмірі 25 000 грн.

В обґрунтування свого позову позивач зазначала, що починаючи з 2002 року вона працювала в ПАТ «Банк Форум» на посаді заступника керуючого Запорізької філії АКБ «Форум» на підставі наказу №115 від 02.09.2002, згодом згідно наказу №1-к від 03.02.2003 на посаді заступника керуючого корпоративного бізнесу Запорізької філії АКБ «Форум», згідно наказу №69-к від 15.04.2005 року на посаді керуючого Запорізької філії АКБ «Форум», згідно наказу №229 від 16.12.2010 її призначено на посаді директора Запорізької дирекції Південно-Східного регіонального центру з роздрібного бізнесу. Трудовий договір з відповідачем був укладений на невизначений строк. В подальшому відповідач надав їй щорічну відпустку з 23.04.2012 по 27.06.2012 р.р. 28.06.2012 вона не була допущена до роботи з тих підстав, що нібито є наказ про звільнення, з яким вона не була ознайомлена, та підпису свого не ставила, трудову книжку їй не видали. 27 червня 2012 року позивач була звільнена з посади у зв'язку зі скороченням чисельності штату працівників на підставі п.1 ст.40 КЗпП України. Зазначила також, що зміни в організаційній структурі банку не відбулися, норми законодавства при її вивільнені не були дотримані, та можливості скористатися переважним правом залишення на роботі вона не мала. З 28.06.2012 вона не працює і строк, що сплинув із зазначеної дати до поновлення її на роботі є її вимушеним прогулом. Вказані дії адміністрації банку є порушенням законних прав на працю, які завдали їй моральних страждань, які полягають в тому, що вона втратила душевний спокій, постійно перебуває в роздратованому стані, втратила нормальні життєві зв'язки, що вимагає додаткових зусиль для організації свого життя, в звязку з чим їй заподіяна моральна шкода, яку вона оцінює у розмірі 25 000 гривень. Вказане звільнення вважає незаконним. Правління банку жодним чином не повідомляло її про своє рішення про реорганізацію або ліквідацію Запорізької дирекції Південно-Східного регіонального центру з роздрібного бізнесу ПАТ «Банк Форум», тим самим вважає неправомірним скорочення посади, яку вона обіймала. Зазначила і те, що зміни в організаційній структурі банку не відбулися, норми законодавства при її вивільнені не були дотримані, та можливості скористатися переважним правом залишення на роботі вона не мала, крім того роботодавець не запропонував їй всіх вакансій, які існували на час звільнення.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 25 березня 2016 року в задоволенні позовних вимог позивача у цій справі відмовлено.

Банк, як відповідач, із зазначеним рішенням суду першої інстанції у цій справі погодився, останнє в апеляційному порядку не оскаржував.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, позивач ОСОБА_2 у своїй апеляційній скарзі просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Банк, як відповідач, подав апеляційному суду поштою письмові заперечення на вищезазначену апеляційну скаргу позивача у цій справі (а.с. 125-129).

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито (а.с.120), справу призначено до апеляційного розгляду (а.с.122).

Розгляд цієї справи, призначений апеляційним судом на 19 травня 2016 року, не відбувся та був відкладений апеляційним судом в порядку задоволення клопотання позивача ОСОБА_2 (а.с. 131), на 07 липня 2016 року з урахуванням навантаженості судді-доповідача, колегії суддів, яка має постійний склад, перебування колегії суддів у відпусті в період з 06 червня 2016 року по 24 червня 2016 року включно, наявності святкових та вихідних днів у період з 25 червня 2016 року по 28 червня 2016 року включно.

Розгляд цієї справи, призначений апеляційним судом на 07 липня 2016 року, не відбувся та був відкладений апеляційним судом в порядку задоволення клопотання Банку (а.с.166) на 26 липня 2016 року.

Ухвалами апеляційного суду Запорізької області від 26 липня 2016 року, які були постановлені апеляційним судом без виходу до нарадчої кімнати, у задоволенні клопотань від 22.07.2016 року (а.с.184-185) та від 25.07.2016 року (а.с.186-190) позивача ОСОБА_2 про витребування доказів було відмовлено на підставі ст. 303 ч. 2 ЦПК України.

Оскільки, клопотання про витребування частини доказів (витребування у Банку оригіналу наказу про звільнення позивача з займаної посади, оригіналу штатного розкладу Банку станом на 10.02.2012 року (дата попередження) та станом на 28.06.2012 року (дата після звільнення клопотання, цивільної справи № 755/18963/13-ц) позивач ОСОБА_2 у суді першої інстанції не заявляла, у витребуванні решти доказів судом першої інстанції було обґрунтовано відмовлено у тому числі ухвалою суду першої інстанції від 23 березня 2016 року (а.с. 67-68).

Заслухавши у судовому засіданні 26 липня 2016 року доповідь судді-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_2 та представника Банку (відповідача) за довіреністю (а.с.162) ОСОБА_3, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про те, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_2 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, апеляційний суд має право її відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до ст. 308 ЦПК апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Встановлено, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову позивача у цій справі у повному обсязі, керувався ст. ст. ст.ст. 60 - 61, 212 - 215, 218, 223 - 294 ЦПК України, та виходив із недоведеності позовних вимог позивача у цій справі.

Такі висновки суду першої інстанції рішення суду першої інстанції є правильними, оскільки основані на доказах, поданих сторонами, які оцінені судом у відповідності до вимог ст. 212 ЦПК України, до встановлених правовідносин вірно застосовані норми матеріального права, відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи.

Так, судом першої інстанції було правильно встановлено, що позивач ОСОБА_2 на підставі трудового договору, укладеного з відповідачем на невизначений строк, працювала у Банку (відповідача) згідно: наказу №115 від 02.09.2002 на посаді заступника керуючого Запорізької філії АКБ «Форум»; наказу №1-к від 03.02.2003 на посаді заступника керуючого корпоративного бізнесу Запорізької філії АКБ «Форум»; наказу №69-к від 15.04.2005 на посаді керуючого Запорізької філії АКБ «Форум»; наказу №229 від 16.12.2010 на посаді директора Запорізької дирекції Південно-Східного регіонального центру з роздрібного бізнесу.

27 червня 2012 року позивач була звільнена з посади у зв'язку зі скороченням чисельності штату працівників на підстав п.1 ст.40 КЗпП України.

Також встановлено, що рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 05 грудня 2013 року, зміненим рішенням апеляційного суду м. Києва від 13 лютого 2014 року (а.с. 19) (виключено з мотивувальної частини рішення посилання суду на ст. 233 КЗпП України як на підставу для відмови в задоволенні позову у звязку з пропуском позовної давності, в решті залишено без змін), яке у свою чергу залишено без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 квітня 2014 року (а.с. 21-22), позивачу ОСОБА_2 у задоволенні її позовних вимог до Банку про визнання наказу про звільнення незаконним, поновленні її на посаді, стягненні середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 454309,58 грн. та моральної шкоди 100000,00 грн. було відмовлено за недоведеністю.

Зазначене рішення суду першої інстанції набрало законної сили.

Вказаним судовим рішенням було встановлено обставини: «звільнення позивачки відбувалось у відповідності до чинного трудового законодавства, позивач при звільненні отримала розрахунок з вихідною допомогою, ніяких порушень норм трудового законодавства з боку відповідача-установи в суді не було встановлено, всі вказані вимоги законодавства були відповідачем дотримані».

В силу вимог ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Суд першої інстанції правильно вважав, що встановлені вищезазначені обставини рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 05 грудня 2013 року в іншій вищезазначеній цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді цієї справи, оскільки у ній беруть участь ті самі особи та особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Разом із тим, суд першої інстанції правильно зазначав, що підстави звернення позивача до суду із вищезазначеним позовом у цій справі частково є дещо іншими.

Крім того, позивач ОСОБА_2 у цій справі вже не просила скасувати наказ про її звільнення, та, як наслідок, поновити її на роботі, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральну шкоду, а просила встановити факти порушення відповідачем ч. 2 ст. 40 КЗпПУ, ч. 1 ст. 42 КЗпПУ, ст. 4 Конвенції Міжнародної організації праці № 158 «про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця», ст. 1 ч. ІІ Європейської соціальної хартії від 03.05.1996 року при її звільненні відповідачем 27 червня 2012 року, та, як наслідок, поновити її на роботі, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральну шкоду.

Однак, неможливо поновити особу на роботі за рішенням суду, не скасувавши наказ відповідача про звільнення цієї особи, законність якого вже встановлена судовим рішенням, яке набрало законної сили, в іншій цивільній справі за участю тих самих осіб.

Також, позивач ОСОБА_2 не довела у цій справі у суді першої інстанції наявності цих підстав, які просила встановити суд першої інстанції у цій справі, а саме: наявності фактів порушення відповідачем ч. 2 ст. 40 КЗпПУ, ч. 1 ст. 42 КЗпПУ, ст. 4 Конвенції Міжнародної організації праці № 158 «про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця», ст. 1 ч. ІІ Європейської соціальної хартії від 03.05.1996 року при її звільненні відповідачем 27 червня 2012 року, а тому суд першої інстанції правильно вважав, що має місце недоведеність позовних вимог позивача у цій справі.

Оскільки, доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 60 ч. 4 ЦПК України).

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції, а лише відображають позицію позивача, висловлену в її позові у цій справі та яку вона вважає такою, що є єдино вірною та єдино можливою.

Деякі додаткові безпідставні посилання суду першої інстанції в оскаржуємому рішенні в мотивувальній його частині в обґрунтування відмови у задоволенні позову позивача у цій справі (тотожність позовних вимог) не можуть бути підставою для скасування правильного по суті рішення суду першої інстанції у цій справі.

Оскільки, в силу вимог ст. 309 ч. 3 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, лише якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Порушення, передбачені ст. 309 ч. 3 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 10 ч. 3 ЦПК України).

Підстави для звільнення позивача ОСОБА_2 від доказування, передбачені ст. 61 ЦПК України, у цій справі відсутні.

ОСОБА_2 не надала суду першої інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування своїх первісних позовних вимог у цій справі та, відповідно, позову в цілому.

Так, позовні вимоги позивача у цій справі про встановлення фактів порушення відповідачем ч. 2 ст. 40 КЗпПУ (звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу), ч. 1 ст. 42 КЗпПУ (при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці), ст. 4 Конвенції Міжнародної організації праці № 158 «про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця» (трудові відносини з працівниками не припиняються, якщо тільки немає законних підстав для такого припинення, повязаного із здібностями чи поведінкою працівника або викликаного виробничою потребою підприємства, установи чи служби), ст. 1 ч. ІІ Європейської соціальної хартії від 03.05.1996 (право на працю: з метою забезпечення ефективного здійснення права на працю сторони зобов'язуються: 1. визнати однією зі своїх найголовніших цілей і одним зі своїх найголовніших обов'язків досягнення та підтримання якомога високого і стабільного рівня зайнятості, маючи на меті досягнення повної зайнятості; 2. ефективно захищати право працівника заробляти собі на життя професією, яку він вільно обирає; 3. створювати безкоштовні служби працевлаштування для всіх працівників або забезпечувати їхнє функціонування; 4. забезпечувати належну професійну орієнтацію, підготовку та перекваліфікацію або сприяти їм) є первісними за своїм змістом до інших (похідних від них) позовних вимог позивача у цій справі про її поновлення на посаді директора Запорізької Дирекції Південно-Східного регіонального центру з роздрібного бізнесу ПАТ «Банк Форум» та про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди у розмірі 25 000 грн.

Відмова судом у задоволенні первісних позовних вимог позивача (про встановлення вищезазначених фактів) у цій справі у тому числі також є підставою для відмови, відповідно, у задоволенні похідних від них позовних вимог позивача (про поновлення на роботі тощо) у цій справі.

Існування інших вакантних посад у відповідача з 10 лютого 2012 року по 27 червня 2012 року, які начеб - то не пропонувались позивачу при її звільненні 27.06.2012 року, якщо останні дійсно мали місце та могли чи мали бути запропоновані позивачу, але не пропонувались відповідачем з будь-яких підстав, про які не було відоме суду та ОСОБА_2 у справі №755/18963/13-ц, в якій досліджувалась судом законність наказу відповідача про звільнення позивача, - це підстава вирішувати питання в порядку провадження у звязку з нововиявленими обставинами саме в іншій вищезазначеній цивільній справі №755/18963/13-ц, а не заявляти як одну із нових підстав в обґрунтування позову позивача у цій справі.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами (ст. 303 ч. 2 ЦПК України).

Докази, передбачені ст. 303 ч. 2 ЦПК України, у цій справі відсутні.

В силу вимог ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно із ст. 58 ч. 1 ЦПК України належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст. 59 ч. 2 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (допустимість доказів).

Суд першої інстанції розглянув дану справу з додержанням вимог ст. ст. 10-11, 57-61, 212 ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань (ст. 308 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 303 ч. 1 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді в першій інстанції.

При вищевикладених обставинах, доводи позивача ОСОБА_2, як особи, яка подала апеляційну скаргу, не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції у цій справі є законним та обґрунтованим, ухвалено з додержанням вимог ст. ст. 213-214 ЦПК України.

Суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами по справі, дав їм належну правову оцінку, а також дослідив надані сторонами докази і відповідно їх оцінив. Суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального права та не допустив порушень процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи. Суд першої інстанції прийняв рішення, яким спір знайшов своє належне вирішення.

Питання про розподіл між сторонами у цій справі судових витрат, повязаних із розглядом цієї справи судом першої інстанції, оскаржуємим рішенням суду першої інстанції не вирішувалось, а тому воно не було предметом апеляційного перегляду у цій справі апеляційним судом, та може бути у подальшому вирішено судом першої інстанції за ініціативою останнього або за заявою осіб, які беруть участь у справі, в порядку ст. 220 ЦПК України.

За таких обставин, судова колегія не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції або ж його зміни.

Крім того, у разі відмови позивачу ОСОБА_2 у задоволенні її апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у цій справі, остання не має права на компенсацію за рахунок Банку, як відповідача, судових витрат, повязаних із апеляційним переглядом цієї справи апеляційним судом.

Крім того, встановлено, що позивач ОСОБА_2 була звільнена від сплати судового збору за подачу вищезазначеної апеляційної скарги до апеляційного суду у цій справі в силу вимог Закону України «Про судовий збір».

Керуючись ст.ст. 303, 307-308, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 25 березня 2016 року у цій справі залишити без змін.

Судове рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_1 ОСОБА_4ОСОБА_5