У х в а л а

іменем україни

21 вересня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Мостової Г.І.,

суддів: Ізмайлової Т.Л.,

Кузнєцова В.О.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на житловий будинок та земельну ділянку, за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання права особистої приватної власності на житловий будинок, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 07 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 29 січня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання права власності на житловий будинок та земельну ділянку.

На обґрунтування вимог ОСОБА_2 посилалася на те, що вона з ОСОБА_3 перебувала у шлюбі, який зареєстрований 14 травня 2003 року виконкомом Кулачківської сільської ради Снятинського району, актовий запис № 9, під час якого у них народилися двоє дітей: ОСОБА_4 та ОСОБА_5 Рішенням Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 23 березня 2015 року вказаний шлюб розірвано, дітей залишено проживати разом з матір'ю, а з батька ОСОБА_3 ухвалено стягувати аліменти на утримання двох дітей на користь позивача у розмірі 500 грн щомісячно на кожну дитину.

Після укладання шлюбу, сторони проживали разом у с. Кулачківці Снятинського району у будинку батьків позивача, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, та у цей ж час почали будівництво будинку у с. Балинці Снятинського району, яке завершене у 2010 році, та після цього сім'я вселилась у цей будинок. Спірне будинковолодіння зареєстроване на праві власності за відповідачем. Після того, як сім'я розпалася, позивач разом із дітьми переїхала проживати до своїх батьків, але вважала, що вона має право на Ѕ частини вказаного будинковолодіння АДРЕСА_1, оскільки зазначене будинковолодіння є спільним майном подружжя, тому що побудоване під час перебування їх у шлюбі. Також позивач вважала, що їх діти залишилися на її утриманні, тому її частина повинна бути збільшена до 2/3 частини зазначеного будинковолодіння. На підставі наведеного, позивач просила суд визнати за нею право власності на 2/3 частини будинковолодіння АДРЕСА_1 в ідеальних долях. Позивач визнавала, що відповідачем до шлюбу за його кошти придбано 23 м. куб пиломатеріалів, які використані на будівництво даху будинку та виготовлення вікон, дверей.

У травні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2 про визнання права особистої приватної власності на житловий будинок.

На обґрунтування вимог ОСОБА_3 посилався на те, що він за власні кошти, без допомоги ОСОБА_2, побудував будинок АДРЕСА_1, а тому вказаний будинок повністю належить йому, оскільки на час завершення будівництва та оформлення документів на зазначене будинковолодіння у 2010 році вони із дружиною фактично припинили подружні стосунки.

ОСОБА_3 зазначав, що він почав будівництво будинку ще до реєстрації шлюбу із позивачем, придбавши будівельні матеріали для будівництва, а саме: 05 лютого 2003 року 23 м. куб пиломатеріалів, а шлюб укладений 14 травня 2003 року. Будівництво він проводив за власні кошти, які частково йому надала у позику його мати, а решту він заробляв їздивши на заробітки, будівництвом будинку займався сам, у періоди, коли повертався додому. У зв'язку із зазначеним, ОСОБА_3 просив суд визнати за ним право власності на все будинковолодіння АДРЕСА_1.

Рішенням Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 07 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 29 січня 2016 року, позовні вимоги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 задоволено частково. Визнано за ОСОБА_2 право власності на 41/100 частини будинковолодіння АДРЕСА_1 Івано-Франківської області, із відповідною частиною земельної ділянки згідно із державним актом на право власності на земельну ділянку від 26 лютого 2004 року серія ІФ № 090521, виданого ОСОБА_3 Визнано за ОСОБА_3 право власності на 59/100 частини будинковолодіння АДРЕСА_1 Івано-Франківської області, із відповідною частиною земельної ділянки згідно із державним актом на право власності на земельну ділянку від 26 лютого 2004 року серія ІФ № 090521.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 порушує питання про скасування оскаржуваних рішень судів із направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановленні в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з 14 травня 2003 року перебували у зареєстрованому шлюбі, під час якого у них народилися двоє дітей: ОСОБА_4 та ОСОБА_5 Рішенням Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 23 березня 2015 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 розірвано, дітей залишено на виховання матері.

На підставі рішення Балинцівської сільської ради від 31 жовтня 1994 року № 5 ОСОБА_3 видано державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,2274 га для обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована за адресою: буд. АДРЕСА_1.

Рішенням Балинцівської сільської ради від 24 лютого 2004 року № 11 «Про будівництво житлового будинку та господарських будівель на існуючій ділянці», ОСОБА_3 надано дозвіл на будівництво житлового будинку та господарських будівель за вказаною адресою.

Рішенням Балинцівською сільською радою від 29 липня 2010 року № 66 «Про оформлення права власності на житловий будинок», вирішено оформити за ОСОБА_3 право власності на вказаний житловий будинок. На підставі цього рішення 01 листопада 2010 року ОСОБА_3 видано свідоцтво про право на власності на нерухоме майно. 04 листопада 2010 року право власності зареєстроване за останнім, що підтверджується витягом із державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

У травні 2003 року ОСОБА_3, до реєстрації шлюбу із ОСОБА_2, придбав 23 м. куб пиломатеріалів на суму 9 406 грн 12 коп., що на момент розгляду справи становило 46 000 грн, а відповідно у відсотковій частині від вартості усього вказаного будинковолодіння у розмірі 513 565 грн, згідно із технічного паспорта, це є 9 % від вартості зазначеного будинковолодіння.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно із ч. ч. 2, 3 ст. 70 СК України при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Відповідно до ч. 1 ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Згідно із ч. ч. 1, 2, 4 ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

Як роз'яснено в абз. 4 п. 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ майна подружжя» при вирішенні спору про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд, згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК України,в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сімї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК України).

Рішення суду повинно містити мотиви та обґрунтування відступу від засади рівності часток подружжя у їхньому спільному майні.

Інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дочки, сина або другого з подружжя, що заслуговують на увагу, можуть враховуватися судом при визначенні способу поділу спільного майна в натурі й у тому разі, коли суд не відступив від засади рівності часток.

У справі, яка переглядається, суди попередніх інстанцій відповідно до змісту ст. 60 СК України дійшли правильних висновків про те, що будинковолодіння та земельна ділянка є спільною сумісною власністю подружжя.

Доводи касаційної скарги про те, що ОСОБА_3 зі своєю дружиною не проживав, вони не мали спільного бюджету та не вели спільне господарство, у зв'язку з чим заявник вважає, що спірне майно набуте ним особисто під час їхнього окремого проживання колегією суддів не приймається, оскільки такі не підтверджені відповідними доказами, і таким доводом судами надана правильна оцінка.

Разом з цим правильними є висновки судів попередніх інстанцій щодо врахування вартості будівельних матеріалів, витрачених ОСОБА_3 на будівництво будинку, які є його особистою власністю, та відповідно до їх вартості, визначення частки кожного із сторін.

Інші доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують та зводяться до переоцінки доказів, що не відповідає вимогами ст. 335 ЦПК України, оскільки суд касаційної інстанції позбавлений можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані рішення судів ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для їх зміни або скасування не встановлено.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 07 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 29 січня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Г.І. Мостова

Судді: Т.Л. Ізмайлова

В.О. Кузнєцов