Справа № 344/4258/16-ц
Провадження № 2/344/3278/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 липня 2016 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючої - судді Бабій О.М.,

секретарів Орнат Л.І., Струк Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Івано-Франківського міського суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління державної казначейської служби України в Івано-Франківській області та Державної казначейської служби України про стягнення коштів та відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся в суд з позовом до Головного управління державної казначейської служби України в Івано-Франківській області та Державної казначейської служби України про стягнення коштів, а саме: недоплаченої суми в розмірі 5023 грн., яка становить 3% річних від суми виплати 121 000 грн. за період прострочення 505 днів ( з 30.10.2014 року о 17.03.2016 року включно); недоплаченої суми в розмірі 605 грн., яка складає 0,5% від суми виплати 121 000 грн. за касове обслуговування банку при зарахуванні коштів на картковий рахунок, та відшкодування моральної шкоди в розмірі 100 000 грн., мотивуючи тим, що вироком Івано-Франківського міського суду від 18.06.2014 року цивільний позов потерпілого ОСОБА_1 задоволено та ухвалено відшкодувати за рахунок держави 100 000 грн. моральної шкоди та 21 000 грн. витрат на правову шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку. Ухвалою ВССУ від 17.02.2015 року вирок залишено без змін, він вступив в законну силу. 28.07.2014 року Івано-Франківським міським судом видано виконавчий лист, який пред'явлено до виконання 29.07.2014 року. Однак, кошти за вироком суду поступили на рахунок позивача тільки 17.03.2016 року, при цьому було стягнуто кошти за касове обслуговування в розмірі 0,5% від суми виплати. Крім цього за час зволікання з виплатою коштів курс долара змінився, що завдало шкоди позивачу. Щодо моральної шкоди, то на час постановлення вироку суду страхові компанії сплачували 100 000 грн. за смерть особи, а даний час страхові компанії вже сплачують 200 000 грн., тому позивач просить відшкодувати йому моральну шкоду в розмірі 100 000 грн.

Представник відповідача Головного управління державної казначейської служби України в Івано-Франківській області в судові засідання 23.06.2016 року та 20.07.2016 року не з'явилась, двічі просив відкласти слухання справи, першого разу у зв'язку з участю представника в судовому засіданні в іншій справі, другого разу у з'язку з перебуванням представника у відпустці, хоча суд двічі повідомляв відповідача про час та місце розгляду справи завчасно.

В судовому засіданні 20.05.2016 року представник відповідача Головного управління державної казначейської служби України в Івано-Франківській області позовні вимоги не визнала, просила у задоволенні позову відмовити.

Представник відповідача Державної казначейської служби України в судове засіданні 20.07.2016 року не з'явився, про дату, місце та час судового засідання був повідомлений належним чином, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення, про причини неявки суд не повідомив.

З'ясувавши думку представника позивача, керуючись ст.ст. 157, 169 ЦПК України, суд ухвалив провести розгляд справи у відсутності представників відповідача, які повідомлені належним чином.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові матеріали справи, судом встановлено наступне.

Вироком Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 18 червня 2014 року, який ухвалою колегії суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 17.02.2015 року залишено без змін, цивільний позов ОСОБА_1 задоволено та стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 21 000 грн. витрат на правову допомогу та 100 000 грн. моральної шкоди шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку (а.с.8-23).

Згідно довідки вирок набрав законної сили згідно ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ 17.02.2015 року (а.с.20).

Також 28.07.2014 року позивачу Івано-Франківським міським судом було видано виконавчий лист (а.с.25).

Відповідно до ст. 124 Конституції України, судові рішення ухвалюються іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. Норми Конституції України є нормами прямої дії.

На правовідносини позивача з відповідачами поширюється дія Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень».

Відповідно до ст. 5 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», у разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом трьох місяців не перерахувала кошти за рішенням суду про стягнення коштів, крім випадку, зазначеного в частині четвертій статті 4 цього Закону, стягувачу виплачується компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Компенсація за порушення строку перерахування коштів за рішенням суду про стягнення коштів з державного органу нараховується центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів.

Позивач вважає, що прострочення виплати почалось з 30.10.2014 року, а закінчилось 17.03.2016 року, коли кошти були фактично перераховані на картковий рахунок позивача (а.с.24), сума компенсації за вказаний період складає 5023 грн. З виконавчим листом до відповідача позивач звернувся 29.07.2014 року.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Представник позивача не надав суду доказів того, що позивач звертався до відповідача із виконавчим листом саме 29.07.2014 року.

Представниками відповідачів не надано суду жодних доказів на спростування вимог позивача, хоча така можливість у представників відповідача була.

Представником позивача надано суду копію листа голови Державної казначейської служби України від грудня 2014 року в якому вказується, що у разі залишення вироку Івано-Франківського міського суду в силі, то відповідач здійснить заходи щодо виконання виконавчих листів (а.с.39).

Враховуючи викладене суд прийшов до висновку, що період прострочення слід відраховувати з дня наступного за набрання вироком законної сили - 18.02.2015 року до 16.03.2016 року (17.03.2016 року кошти було перераховано на рахунок позивача).

Отже, 3% від суми 121 000 грн. становить 3908 грн. 60 коп., вказана сума компенсації підлягає стягненню з Держави на користь позивача.

Статті 1207 та 1208 ЦК України, на які у позовній заяві посилається позивач не підлягають застосуванню до правовідносин, які склались між сторонами, оскільки предметом спору є не відшкодування шкоди визначеної злочином, а стягнення компенсації у зв'язку з несвоєчасним виконанням рішення суду про відшкодування шкоди.

Щодо вимоги позивача про стягнення 605 грн. за касове обслуговування банку при зарахуванні коштів, то суд прийшов до висновку, що така вимога підлягає до задоволення, оскільки відповідачі не вправі були зменшувати суму відшкодування, яке визначено вироком суду шляхом стягнення коштів за касове обслуговування банку при зарахуванні коштів.

Щодо вимоги про відшкодування моральної шкоди, то суд вважає за необхідне зазначити наступне.

За змістом ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування.

Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 1168 ЦК України, моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів.

Моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім'єю.

Вироком Івано-Франківського міського суду від 18.06.2014 року розмір моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню позивачу чітко визначено в розмірі 100 000 грн., таке відшкодування позивачу виплачено 17.03.2016 року.

Суд не вправі змінювати розмір відшкодування моральної шкоди, який уже визначено у зв'язку з тим, що змінився курс долара до гривні.

Визначаючи розмір морального відшкодування у вироку суду, суд посилався на ст 23 ЦК України, а не на розмір страхового відшкодування, яке на час постановлення вироку відшкодовувалось страховими компаніями, тому посилання позивача на поліс обв'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є недоречним та безпідставним.

Також вказаний поліс не є належним доказом понесення позивачем моральних страждань у зв'язку з невчасною виплатою їй коштів за вироком суду від 18.06.2014 року.

Інших належних та допустимих доказів на підтвердження понесення моральних страждань позивач та його представник суду не надали.

Згідно роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, які містяться у п. 3 постанови від 31 березня 1995 р. №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Наявність моральної шкоди доводиться потерпілим, який в позовній заяві має зазначити, які моральні страждання та у зв'язку з чим він поніс і чим обґрунтовується розмір компенсації.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 5 наведеної вище постанови, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

З урахування наведеного в задоволенні вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди слід відмовити.

Як вбачається зі змісту ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Частиною 1 ст. 60 ЦПК України на сторін покладено обов'язок доказування і подання доказів. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, тобто твердженнях, які самі по собі потребують доведення.

Що стосується відшкодування позивачу витрат на правову допомогу, в сумі 30 000 грн., то суд вважає, що така вимога підлягає задоволенню в розмірі 3625 грн. виходячи з наступного.

Позивач просить відшкодувати їй витрати в сумі 30 000 грн. та підтверджує їх квитанцією (а.с.7).

Відповідно до ст. 84 ЦПК України, витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги.

Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Представник позивача жодного разу не знайомилась з матеріалами справи в суді, надала допомогу позивачу при складанні позовної заяви, на написання яких спеціалісту в галузі юриспруденції вистачить 5 годин, представник був присутній в двох судових засіданнях які тривали 1 годину 17 хвилин, тобто загальна кількість годин яких представник відповідача витратив на справу становить не більше 6 год. 17 хв.

Отже, суд вважає, що розмір витрат які поніс позивач на правову допомогу в розмірі 30 000 грн. є значно завищеним та необґрунтованим.

Мінімальна заробітна плата в Україні 1450 грн., 40% від 1450 грн. становить 580 грн., отже, обґрунтованими є витрати в розмірі 3625 грн.

Згідно із ч. 2 ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України..

Тому судові витрати по справі слід компенсувати за рахунок Держави.

На підставі викладеного, відповідно до ст. 124 Конституції України, п. 3, 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 р. №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», п. 3, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27 березня 1993 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», ст. 5 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», ст.ст. 23, 1167, 1207, 1208 Цивільного Кодексу України, ст. ст. 3, 4, 10, 11, 60, 61, 88 ЦПК України, керуючись ст. ст. 213-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до Головного управління державної казначейської служби України в Івано-Франківській області та Державної казначейської служби України про стягнення коштів та відшкодування моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути із Держави, в особі відповідного державного казначейства - Державної казначейської служби України (вул. Бастіонна, 6, м. Київ, 01 601) на користь ОСОБА_1, жителя АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, недоплачену суму в розмірі 3 908 грн. 60 коп. (три тисячі дев'ятсот вісім гривень 60 копійок), яка становить 3% річних від суми 121 000 грн., яка призначена до виплати згідно вироку Івано-Франківського міського суду від 18.06.2014 року, за період прострочення з 18.02.2015 року по 16.03.2016 року.

Стягнути із Держави, в особі відповідного державного казначейства - Державної казначейської служби України (вул. Бастіонна, 6, м. Київ, 01 601) на користь ОСОБА_1, жителя АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, недоплачену за вироком Івано-Франківського міського суду від 18.06.2014 року суму 605 грн. (шістсот п'ять гривень), яка складає 0,5% від суми виплати 121 000грн. за касове обслуговування банку.

Стягнути із Державного бюджету України на користь ОСОБА_1, жителя АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, витрати на правову допомогу в сумі 3625 грн.

В задоволенні решти вимог позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подачі апеляційної скарги.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення виготовлено 25 липня 2016 року.

Суддя Бабій О.М.