печерський районний суд міста києва
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 вересня 2016 року Печерський районний суд м. Києва

в складі: головуючого судді Батрин О.В.

при секретарі Козак О.О.

за участю позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства фінансів України про стягнення коштів,

В С Т А Н О В И В :

У травні 2016 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Міністерства фінансів України про стягнення коштів. Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач брав участь у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС в 1987 році та є учасником ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС 1 категорії. Відповідно до експертного висновку від 21 травня 2013 року у позивача наявне захворювання, що пов'язане з виконанням обов'язків військової служби по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, внаслідок чого отримав 2 групу інвалідності. Тому, відповідно до положень Віденської Конвенції про цивільну відповідальність за ядерну шкоду просив стягнути з Міністерства фінансів України шкоду, завдану його здоров'ю, у розмірі 5 млн. Спеціальних прав запозичення по курсу Міжнародного валютного фонду на день ухвалення рішення суду.

У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги.

Представник відповідача до судового засідання не з'явився, надав письмові заперечення (а.с. 17-20).

Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову з таких підстав.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 брав участь у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС в 1987 році та є учасником ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС 1 категорії. Відповідно до експертного висновку від 21 травня 2013 року у позивача наявне захворювання, що пов'язане з виконанням обов'язків військової служби по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, внаслідок чого отримав 2 групу інвалідності (а.с. 5-8).

Згідно з п. 1 ст. IV Віденської Конвенції про цивільну відповідальність за ядерну шкоду (далі - Конвенція) відповідальність за ядерну шкоду є абсолютною.

Вказана Конвенція Україною була ратифікована 12 липня 1997 року.

У зв'язку з ратифікацією Конвенції Законом «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв'язку з приєднанням до Віденської конвенції» від 03.12.1997 року внесено зміни до Закону України «Про використання ядерної енергії та радіаційну безпеку» від 08.02.1995 року № 39/95-ВР.

Згідно зі ст. 72 Закону України «Про використання ядерної енергії та радіаційну безпеку» відповідальність за ядерну шкоду є абсолютною - настає незалежно від встановлення вини оператора (установи, що експлуатує ядерну установку).

У ст. 90 Закону України «Про використання ядерної енергії та радіаційну безпеку» окреслено сферу його застосування та вказано, що всі вимоги Закону застосовуються щодо будь-якого ядерного інциденту, що може статися на території України, після набрання цим Законом чинності, тобто після 1995 року.

Відповідно до ч. 8 ст. 73 вказаного Закону відповідальність за шкоду, спричинену Чорнобильською катастрофою, встановлюється законом.

Отже, спеціальним законом є Закон України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», яким визначені та закріплені основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їхнього життя і здоров'я, створення єдиного порядку визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення, і який з 6 червня 1996 року містить повне визнання державою відповідальності за шкоду здоров'ю, втрату працездатності, завдану особам постраждалим від Чорнобильської катастрофи та зобов'язання держави відшкодувати цю шкоду в повному обсязі.

Формою відшкодування ядерної шкоди, отриманої внаслідок Чорнобильської катастрофи, є призначення та виплата громадянам, віднесеним до категорії осіб, які постраждали внаслідок цієї катастрофи, і визнаним інвалідами, державної пенсії та додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю, відповідно до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Статтею 95 Конституції України встановлено, що будь-які видатки держави на загальносуспільні потреби, розмір і цільове спрямування цих видатків визначаються виключно законом про Державний бюджет України.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Бюджетного кодексу України (чинного на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що при здійсненні бюджетного процесу в Україні положення нормативно-правових актів застосовуються лише в частині, в якій вони не суперечать положенням закону про Державний бюджет України.

Законом про Державний бюджет України щорічно затверджуються бюджетні призначення головним розпорядникам коштів.

Згідно з ч. 2 ст. 51 Бюджетного кодексу України відповідно до затвердженого бюджетного розпису розпорядники коштів Державного бюджету України одержують бюджетні асигнування, що є підставою для затвердження кошторисів. Затвердження, а також коригування протягом бюджетного року кошторисів бюджетних установ здійснюється розпорядниками коштів відповідно до затвердженого бюджетного розпису Державного бюджету України. Кошторис є основним плановим документом бюджетної установи, який надає повноваження щодо отримання доходів і здійснення видатків, визначає обсяг і спрямування коштів для виконання бюджетною установою своїх функцій та досягнення цілей, визначених на бюджетний період відповідно до бюджетних призначень.

Згідно із частиною четвертою зазначеної статті відповідальність за управління бюджетними асигнуваннями і здійснення контролю за виконанням процедур та вимог, встановлених Бюджетним кодексом України несуть розпорядники бюджетних коштів.

Згідно із Порядком казначейського обслуговування державного бюджету за витратами, затвердженим наказом Міністерства фінансів України від 24.12.2012 № 1407, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 17.01.2013 за № 130/22662, органи Казначейства здійснюють розрахунково- касове обслуговування розпорядників бюджетних коштів шляхом проведення платежів з реєстраційних, спеціальних реєстраційних рахунків розпорядників бюджетних коштів та рахунків одержувачів бюджетних коштів, відкритих в органах Казначейства, відповідно до кошторисів, планів асигнувань загального фонду державного бюджету (за винятком надання кредитів з державного бюджету), планів надання кредитів із загального фонду державного бюджету, планів спеціального фонду державного бюджету (за винятком власних надходжень бюджетних установ та відповідних видатків) або планів використання бюджетних коштів та помісячних планів використання бюджетних коштів.

Асигнування, що передбачаються кошторисами, надаються головним розпорядникам бюджетних коштів, які здійснюють безпосередній розподіл коштів між відповідними установами.

З 2006 року головним розпорядником коштів Державного бюджету України, передбачених на реалізацію частини четвертої статті 49 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», є Міністерство праці та соціальної політики України (з 1 січня 2011 року - Міністерство соціальної політики).

Головні розпорядники бюджетних коштів у межах доведених обсягів асигнувань самостійно визначають пріоритетні напрями використання бюджетних коштів та розподіляють їх за бюджетними програмами між регіонами, розпорядниками нижчого рівня та одержувачами бюджетних коштів.

Згідно з Положенням про Міністерство фінансів України, затвердженим Указом Президента України від 20 серпня 2014 року № 375, Міністерство фінансів України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України і основним його завданням є розроблення і проведення єдиної державної фінансової, бюджетної, податкової політики та розроблення проекту Державного бюджету України.

Крім цього позивач, посилаючись на Віденську Конвенцію про цивільну відповідальність за ядерну шкоду також стверджує, що Держава Україна повинна відшкодувати йому за ядерну шкоду 5 млн. Спеціальних прав запозичення.

Згідно із ст. V Конвенції незалежно від пункту 1 цієї статті, що відповідає за установку держава, з огляду на характер ядерної установки або пов'язаних з нею ядерних речовин та ймовірні наслідки інциденту, джерелом якого вони є, може встановити більш низьку суму відповідальності оператора за умови, що ні в якому разі ніяка сума, встановлена таким чином, не буде менша 5 млн. Спеціальних прав запозичення, та за умови, відповідаюча за установку держава, забезпечує виділення державних коштів до розмірів суми, встановленої відповідно до пункту 1.

Відповідно до ст. 75 Закону України «Про використання ядерної енергії та радіаційну безпеку» відповідальність оператора за ядерну шкоду обмежується сумою, еквівалентною 50 мільйонам Спеціальних прав запозичення за кожний ядерний інцидент, де Спеціальні права запозичення означають розрахункову одиницю, визначену Міжнародним валютним фондом, яка використовується ним для здійснення власних операцій та угод.

Отже, вказаним виключається використання Спеціальних прав запозичення в якості платіжного засобу і безпосередньо не застосовуються у розрахунках, оскільки являють собою спільно створені країнами-учасницями Міжнародного валютного фонду міжнародні кредитні резервні й платіжні засоби, призначені для поповнення офіційних валютних резервів, врегулювання сальдо платіжних балансів, розрахунків І Міжнародним валютним фондом.

Спеціальні права запозичення є міжнародним резервним активом створеним Міжнародним валютним фондом, з метою доповнення існуючій міжнародних резервних активів, який являє собою «кошик» із п'яти валют склад яких переглядається кожні п'ять років, відповідно до ст. 1 Закону України «Про Національний банк України».

Отже, аналіз зазначених положень, а також норм Бюджетного кодексу України (чинного на момент виникнення спірних правовідносин), зокрема ст. 7, 23, 35, 51 свідчить, що Міністерство фінансів України, як учасник бюджетного процесу не несе відповідальності за нарахування та грошові виплати та чинним законодавством передбачений спеціальний порядок відповідальності держави за шкоду, спричинену Чорнобильською катастрофою - Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України судовий збір компенсуються за рахунок держави.

На підставі викладеного та керуючись Віденською Конвенцією про цивільну відповідальність за ядерну шкоду, ратифікованою 12 липня 1997 року, ст. 72, 73, 75, 90 Закону України «Про використання ядерної енергії та радіаційну безпеку» та ст. 10, 57, 60, 209, 212-215 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Міністерства фінансів України про стягнення коштів - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги через Печерський районний суд м. Києва до Апеляційного суду м. Києва протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя О.В.Батрин