УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 серпня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

Мазур Л.М., Завгородньої І.М., Писаної Т.О.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про повернення безпідставно набутого майна (грошей), за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 27 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 16 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2009 року ОСОБА_4 звернувся до суду з указаним позовом, у якому просив стягнути із ОСОБА_5 на його користь 33 453 грн безпідставно набутих грошей та 585 грн 42 коп. процентів за прострочення виконання грошового зобов'язання.

На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_4 посилався на те, що 24 липня 2008 року між ним та відповідачем було укладено договір оренди транспортного засобу б/н, посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Дудись В.Н. та зареєстрований в реєстрі нотаріальних дій за № 4073, відповідно до п. 4 якого плата за користування предметом договору становила 780 грн за весь час користування транспортним засобом.

Посилаючись на те, що у період з 21 липня по 27 листопада 2008 року він перерахував на рахунок ОСОБА_5 34 233 грн, а тому різниця між сумою орендної плати (780 грн) та сумою, сплаченою на рахунок відповідача (34 233 грн) складала 33 453 грн., у зв'язку із чим вважав, що відповідач набув вказані грошві кошти без достатніх правових підстав, ОСОБА_4 просив задовольнити позовні вимоги.

Справа розглядалась судами неодноразово.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 30 вересня 2015 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_7 про закриття провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 205 ЦПК України (а. с. 100-101, т. 2).

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 27 жовтня 2015 року позов задоволено.

Стягнуто із ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 33 453 грн безпідставно набутих грошей та 585 грн 42 коп. річних за прострочення виконання грошового зобов'язання.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 16 лютого 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилено, рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 27 жовтня 2015 року залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_5, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду першої та апеляційної інстанцій скасувати та закрити провадження у справі.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно із ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

При новому розгляді справи суди попередніх інстанцій, задовольняючи позовні вимоги, правильно встановили характер правовідносин сторін у справі та застосували норми матеріального права, які їх регулюють, відповідно до ч. 4 ст. 338 ЦПК України врахували мотиви скасування попередніх судових рішень, викладені в ухвалі суду касаційної інстанції від 15 червня 2011 року, та встановили, що спірні правовідносини між сторонами виникли внаслідок укладення між ними договору оренди транспортного засобу, і цей договір не передбачав грошового зобов'язання по сплаті відповідачу суми у розмірі 34 233 грн, оскільки орендна плата за умовами вказаного договору становила 780 грн за весь період користування цим транспортним засобом (а. с. 7, т. 1), дійшовши обґрунтованого висновку про те, що вказані кошти підлягають стягненню з відповідача як безпідставно набуті відповідно до приписів ст. 1212 ЦК України.

Докази та обставини, на які посилається заявник в касаційній скарзі, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами попередніх інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваних рішень та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів попередніх інстанцій щодо їх оцінки.

На підставі вищевикладеного та керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 27 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 16 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: Л.М. Мазур

І.М. Завгородня

Т.О. Писана