Справа № 755/5969/16-ц
Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" червня 2016 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Гаврилової О.В.,

при секретарі Худяковій Н.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва скаргу ОСОБА_1, заінтересована особа: ОСОБА_2, на дії державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві, -

встановив:

Представник заявника ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою, в якій просить: визнати дії державного виконавця ВДВС Дніпровського РУЮ у м. Києві Гевел О.О. щодо винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження від 04.02.2016 року незаконними; визнати неправомірною та скасувати постанову державного виконавця ВДВС Дніпровського РУЮ у м. Києві Гевел О.О. про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 04.02.2016 року по виконавчому провадженню №28293155, на підставі якої накладено арешт на все майно ОСОБА_1

Скарга вмотивована тим, що рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 14.10.2010р. вирішено стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 аліменти на утримання сина, на виконання якого 14.10.2010р. видано виконавчий лист. 22.08.2011р. державним виконавцем відкрито виконавче провадження, а 04.02.2016р. винесена постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. Заявник вважає, що постанова про арешт майна боржника винесена з порушенням вимог ст. 52, 57 Закону України «Про виконавче провадження», є незаконною, порушує права заявника на вільне користування та розпорядження майном, оскільки державний виконавець не має на меті здійснити реалізацію арештованого майна, а наклав арешт з метою забезпечення виконання виконавчого документа. Крім того, державним виконавцем не додержано порядку звернення стягнення на майно боржника, яким передбачено першочергове звернення стягнення на кошти боржника, а в разі їх відсутності, - на інше майно з визначеною черговістю. Проте, державний виконавець не дав скаржнику можливості визначити, на яке майно в першу чергу звертати стягнення. Також в постанові не зазначена сума стягнення в межах якої накладено арешт. Крім того, державний виконавець не повідомив боржника про наявність у нього суми боргу на час накладення арешту, а здійснений державним виконавцем розрахунок заборгованості не відповідає дійсності. Арешт накладено на все майно, однак, квартира, на яку накладено арешт належить на праві спільної сумісної власності не лише боржнику, а й іншим особам. При цьому державним виконавцем не вносилось подання щодо виділення частки боржника в спільній власності, що є обов'язковою передумовою накладення арешту. також заявник просить поновити строки звернення до суду з даною скаргою з посиланням на отримання оскаржуваної постанови лише 19.03.2016р.

Представник заявника ОСОБА_1 в судовому засіданні скаргу підтримала в повному обсязі з підстав, що містить зміст поданої скарги та просила її задовольнити.

Представник заінтересованої особи ОСОБА_2 в судовому засіданні проти скарги заперечував в повному обсязі, подав письмові заперечення на скаргу (а.с.149-153), в яких зазначено, що дії державного виконавця по винесенню постанови про накладення арешту на майно боржника та оголошення заборони на його відчуження були вчинені у відповідності до ст. 52, 57 Закону України «Про виконавче провадження». Частина квартири АДРЕСА_1 є єдиним майном, що належить боржникові і за рахунок якого можна здійснити погашення заборгованості по аліментах, про наявність такої заборгованості боржнику було відомо, при цьому арешт було накладено на майно боржника, а не на квартиру, до цього державним виконавцем здійснювалися інші дії з метою забезпечення реального виконання рішення суду.

Державний виконавець ВДВС Дніпровського РУЮ у м. Києві Гевел О.О. в судове засідання не з'явилася, подала до суду заперечення на скаргу (а.с.62-64), в яких просила розглядати скаргу за відсутності представника ВДВС та залишити скаргу без розгляду, а дії державного виконавця визнати правомірними. В запереченнях зазначено, що державним виконавцем, у відповідності до вимог ст. 3, 18, 20, 24 Закону України «Про виконавче провадження», 22.08.2011р. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження, направлені запити до УДАІ, БТІ, ДПС та ПФ з метою встановлення майнового стану боржника, з отриманих відповідей убачається про відсутність інформації щодо відкритих рахунків, працевлаштування, отримання пенсії, наявності рухомого майна боржника. Накладення арешту на майно боржника проведено у відповідності до ст. 57, 74 Закону України «Про виконавче провадження», а також п.7.13.2. Інструкції з організації примусового виконання рішень. Оскільки розмір заборгованості по сплаті аліментів щомісячно збільшується, накладення арешту в межах суми стягнення є недоцільним.

Заслухавши пояснення представників заявника та заінтересованої особи, дослідивши матеріали справи, з долученою копією матеріалів виконавчого провадження №28293155, вивчивши матеріали цивільної справи №2-2933/1/10, суд приходить до наступного.

Відповідно до статті 124 Конституції України, судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку покладено на державну виконавчу службу.

Крім того, виконання судових рішень це заключна стадія цивільного процесу, а саме заключний етап у процесі реалізації захисту цивільних прав.

Отже, завданням державної виконавчої служби є своєчасне, повне і неупереджене примусове виконання рішень, передбачених законом, тому перевірка вчинення таких дій державним виконавцем є фактично перевіркою дотримання положення ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду й належного виконання рішення суду.

Згідно положень ч. 1, 2 ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Гарантією прав фізичних і юридичних осіб у виконавчому провадженні є можливість оскарження дій або бездіяльності державних виконавців.

Оскарження рішень, дій або бездіяльності державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби має відбуватися згідно зі статтею 13 Закону України «Про державну виконавчу службу», частиною третьою статті 6, частиною першою статті 12, статтею 82 Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до ст. 383 Цивільного процесуального кодексу України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Статтею 10 Закону України «Про виконавче провадження» визначено коло учасників виконавчого провадження, які мають право звернутися до суду із скаргою, якщо рішенням, дією чи бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби порушено їхні права, свободи чи інтереси у порядку, встановленому цим Законом.

При цьому, право на звернення до суду є строковим. Скаргу на рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав чи свобод (частина перша статті 385 Цивільного процесуального кодексу України).

Як убачається з матеріалів справи, копія оскаржуваної постанови була направлена скаржнику 17.03.2016р. (а.с.8), оскаржена боржником 29.03.2016р. (а.с.24), отже визначений законом десятиденний строк заявником не пропущено.

Згідно з ч. 1 ст. 19 та ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа відкриває виконавче провадження на підставі виконавчого листа, що видається судом (п. 1 ч. 2 ст. 17 Цього Закону) за заявою стягувача або його представника про примусове виконання рішення.

Судом встановлено, що рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 14.10.2010 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 аліменти на утримання сина ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 750,00грн. щомісячно, починаючи з 19.07.2010р. до повноліття дитини (а.с.80-83).

22.08.2011 року, на підставі заяви стягувача від 18.08.2011 року, старшим державним виконавцем ВДВС Дніпровського РУЮ в м. Києві внесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №28293155 з примусового виконання виконавчого листа №2-2933/1-10, виданого Дніпровським районним судом м. Києва, про стягнення з ОСОБА_1 аліментів (а.с.70-79, 86), яку цього ж висла було направлено сторонам виконавчого провадження (а.с.85).

Відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону України «Про виконавче провадження» (далі по тексту - Закон), державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

З метою забезпечення виконання рішення суду, державним виконавцем на адреси вповноважених установ направлялися запити та вимоги з метою встановлення інформації про місце реєстрації боржника, наявності у нього рухомого та нерухомого майна, а також наявних у нього доходів (а.с.87, 99).

Відповідно до ч. 2, 5 ст.52 Закону України «Про виконавче провадження», стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у гривнях та іноземній валюті, інші цінності, у тому числі кошти на рахунках і вкладах боржника у банках та інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах у депозитарних установах. У разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, за винятком майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Звернення стягнення на майно боржника не зупиняє звернення стягнення на кошти боржника. Боржник має право запропонувати ті види майна чи предмети, на які необхідно в першу чергу звернути стягнення. Черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається державним виконавцем.

Згідно інформації, отриманої державним виконавцем на запити, ДПІ повідомила про відсутність даних про доходи у фізичної особи ОСОБА_1 (а.с.93) та про припинення фізичної особи-підприємця за даними пошуку щодо боржника ОСОБА_1 (а.с.96), ПФУ - про відсутність даних про офіційне працевлаштування боржника (а.с.94).

Як убачається з пояснень представника ОСОБА_1 в судовому засіданні, скаржник офіційно не працевлаштований, пенсію не отримує, рухомого майна, у тому числі автомобілів, не має.

Посилання представника заявника ОСОБА_1 на те, що останній був не обізнаний про наявність у нього заборгованості та про її розмір є необґрунтованими, оскільки боржником ще в 2011 році було отримано постанову про відкриття виконавчого провадження та він знав про розмір аліментів, які за рішенням суду присуджені до стягнення щомісяця.

Згідно свідоцтва про право власності на житло, виданого 07.10.2008р., квартира АДРЕСА_2, належить на праві приватної власності ОСОБА_1, ОСОБА_1, ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_1 в рівних долях (а.с.92).

Звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації (ч.1 ст.52 Закону).

Відповідно до ч.2 ст.74 Закону, в разі наявності заборгованості із сплати аліментів понад три місяці стягнення може бути звернено на майно боржника. Звернення стягнення на заробітну плату не перешкоджає зверненню стягнення на майно боржника.

Згідно довідки-розрахунку заборгованості по аліментах, заборгованість ОСОБА_1 за період з 19.07.2010р. по 01.02.2016р. становила 49790,28грн. (а.с.97-101).

Відповідно до ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець здійснює необхідні заходи щодо своєчасного і повного виконання рішення, зазначеного в документі про примусове виконання рішення у спосіб і порядку, визначеному виконавчим документом.

Згідно ч. 1 ч. 2 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Відповідно до положення ч.1-3 ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження», арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем, серед іншого, шляхом винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. Постановами, передбаченими частиною другою цієї статті, може бути накладений арешт у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій та застосованих державним виконавцем штрафів, на все майно боржника або на окремі предмети. Копії постанови, якою накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження, державний виконавець надсилає органам, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборони на його відчуження.

04.02.2016 року державним виконавцем ВДВС Дніпровського РУЮ в м. Києві Гевел О.О. внесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, якою накладено арешт на все майно, що належить боржнику ОСОБА_1 та заборонено здійснювати відчуження будь-якого майна, яке належить боржнику ОСОБА_1 (а.с.103).

В подальшому державним виконавцем було здійснено перерахунок заборгованості ОСОБА_1 по сплаті аліментів, стягнутих за рішенням суду, у зв'язку з неповідомленням боржником державну виконавцю про часткову сплату ним аліментів на утримання сина. Станом на 01.04.2016р. заборгованість скаржника становила 38790,28грн.

Згідно пояснень представника заявника ОСОБА_1 в судовому засіданні, боржник продовжує здійснювати лише часткову сплату аліментів на утримання сина, проте в наданих суду квитанціях отримувачем платежів зазначена особа «Добровольська», яка не є стягувачем у виконавчому провадженні.

Наведене свідчить про те, що з часу відкриття виконавчого провадження, борг ОСОБА_1 за виконавчим листом про стягнення аліментів щомісяця збільшується, тому незазначення державним виконавцем в оскаржуваній постанові суми, в межах якої накладено арешт на майно боржника, не є порушенням вимог Закону та є недоцільним.

Також є безпідставними посилання в скарзі на порушення державним виконавцем вимог ч.6 ст.52 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки, як убачається зі свідоцтва про право власності на квартиру, остання належить співвласникам у рівних частках, отже відсутні підстави для звернення державного виконавця до суду з поданням для визначення частки боржника у спільному майні. При цьому арешт, згідно постанови, накладено на майно боржника, а не на конкретний предмет чи річ.

Що стосується викладених у скарзі тверджень заявника про те, що арешт накладено державним виконавцем не з метою реалізації майна, а з метою виконання виконавчого документа, вони також є необґрунтованими. Здійснення необхідних заходів з метою забезпечення своєчасного і повного виконання рішення суду є обов'язком державним виконавцем. Порядок проведення реалізації арештованого майна повинен здійснюватися в чіткій відповідності до вимог Закону, при цьому на реалізацію може бути передано саме арештоване майно, в разі наявності передбачених Законом підстав для проведення такої реалізації, з чітким дотриманням відповідної процедури, та з урахуванням предметної визначеності такого майна, з урахуванням обмежень, визначених законом, у тому числі ч.7 ст.52 Закону України «Про виконавче провадження».

При цьому, боржник має право запропонувати види майна чи предмети, на які необхідно в першу чергу звернути стягнення, ОСОБА_1 таким правом на теперішній час не скористався, заборгованість не погашена.

Аналізуючи зміст поданої скарги, надавши оцінку наявним у справі доказам в їх сукупності, приймаючи до уваги пояснення учасників процесу, суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання незаконними дій державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві Гевел О.О. щодо винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, та відповідно підстав для визнання неправомірною та скасування такої постанови, оскільки державний виконавець при винесення оскаржуваної постанови діяв в межах наданих йому законом повноважень та у відповідності до вимог законодавства України, яке регулює діяльність державної виконавчої служби.

На підставі вищевикладеного, суд дійшов висновку, що скарга ОСОБА_1, заінтересована особа: ОСОБА_2, на дії державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві є необґрунтованою, та залишається судом без задоволення.

На підставі викладеного та керуючись ст. 55, 124 Конституції України, Законом України „Про виконавче провадження", ст. 208-210, 383-388 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

ухвалив:

Скаргу ОСОБА_1, заінтересована особа: ОСОБА_2, на дії державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві - залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана до Апеляційного суду м. Києва через суд першої інстанції протягом п'яти днів з дня її проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення ухвали суду, можуть подати апеляційну скаргу протягом п'яти днів з дня отримання копії цієї ухвали.

С у д д я :