АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/5581/16 Справа № 174/236/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Свистунова О.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 липня 2016 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого Свистунової О.В.

суддів Міхеєвої В.Ю., Ремеза В.А.

за участю секретаря Синенка Є.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою Державного підприємства «Обєднана гірничо-хімічна компанія»

на рішення Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 19 травня 2016 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Державного підприємства «Обєднана гірничо-хімічна компанія», третя особа Первинна профспілка «Свободу Праці» Державного підприємства «Обєднана гірничо-хімічна компанія» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до Вільногірського міського суду Дніпропетровської області з позовом до Державного підприємства «Обєднана гірничо-хімічна компанія» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Ухвалою суду від 26 квітня 2016 року до участі у справі в якості третьої особи на боці позивача залучено первинну профспілку «Свободу Праці» державного підприємства «Обєднана гірничо-хімічна компанія» (далі ПП «СП» ДП «ОГХК»).

У обгрунтування позовних вимог позивач зазначав, що 31.03.2016 року його незаконно звільнено з філії «Вільногірський гірничо-металургійний комбінат» (далі філія «ВГМК») з посади інженера-конструктора 2 категорії відділу головного механіка збагачувального виробництва на підставі наказу № 18 від 18.01.2016 року про скорочення чисельності та штату працівників. Вважає, що відповідач порушив порядок звільнення, оскільки не звернувся до профспілки щодо надання згоди на розірвання трудового договору, порушено п. 2.10 Колективного договору філії «ВГМК» ДП «ОГХК» щодо обовязку адміністрації недопускати необґрунтованого скорочення робочих місць. Позивачу не запропоновано усі вакантні посади, зокрема, вакансія інженера-проектувальника 2 категорії проектного відділу, яка була вакантною до 17.02.2016 року. Тобто, вважав, що відповідач не вжив необхідних заходів для працевлаштування позивача за його згодою. Не проведено порівняння кваліфікації та продуктивності праці.

Просив поновити його на роботі на посаді інженера-конструктора 2 категорії відділу головного механіка збагачувального виробництва у філії «ВГМК» ДП «ОГХК».

Збільшивши в процесі судового розгляду позовні вимоги, ОСОБА_2 просив стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 6627,80 грн. (а.с. 112).

Рішенням Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 19 травня 2016 року частково задоволено позов.

Поновлено ОСОБА_2 на посаді інженера-конструктора другої категорії відділу головного механіка збагачувального виробництва у філії «Вільногірський гірничо-металургійний комбінат» державного підприємства «Обєднана гірничо-хімічна компанія» з 01 квітня 2016 року.

Стягнуто з державного підприємства «Обєднана гірничо-хімічна компанія» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 5 555 грн. 52 коп. без урахування податку на доходи та обовязкові збори.

В задоволенні позову в іншій частині відмовлено.

Стягнуто з державного підприємства «Обєднана гірничо-хімічна компанія» на користь держави Україна судові витрати в сумі 1102 грн. 40 коп.

Рішення в частині поновлення ОСОБА_2 на роботі допущено до негайного виконання.

Допущено до негайного виконання рішення в частині стягнення з державного підприємства «Обєднана гірничо-хімічна компанія» на користь ОСОБА_2 середнього заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 5 208 грн. 30 коп. в межах платежу за один місяць без урахування податку на доходи та обовязкові збори.

У апеляційній скарзі відповідач просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами, суд першої інстанції в межах заявлених вимог та на підставі тих доказів, що надані були сторонами під час розгляду справи по суті, у достатньо повному обсязі з'ясував права і обов'язки сторін, обставини справи, перевірив доводи сторін та дав їм належну правову оцінку, постановив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Судом встановлено, що позивача 02.10.2014 року було прийнято в порядку переведення з філії «ВГМК» ПрАТ «ОСОБА_3» у збагачувальне виробництво інженером-конструктором головного механіка (а.с. 11 зв.)

24.12.2015 року директор філії звернувся до голови профспілкового комітету первинної профспілкової організації профспілки металургів та гірників України «ВГМК» з метою надання інформації щодо передбачуваного скорочення штату та чисельності працівників. До звернення додано перелік посад і професій та кількість штатних одиниць управління комбінату, які підлягають скороченню після 01.04.2016 року на 2 арк. в 1 прим. У вказаному переліку міститься посада, яку займав позивач (а.с. 46-50).

Наказом № 18 від 18.01.2016 року філії «ВГМК» ДП «ОГХК» про внесення змін до штатного розпису посад службовців, розстановки чисельності робітників та скорочення штату і чисельності працівників підрозділів філії, з 01.04.2016 року заплановано виключення зі схем організаційних структур, штатного розпису посад службовців та розстановки чисельності робітників підрозділів, зокрема, посади позивача, що особами, які беруть участь у справі в процесі судового розгляду не заперечувалось (а.с. 53).

Згідно до копії заяви від 19.01.2016 року убачається, що позивач звернувся до ПП «СП» ДП «ОГХК» з проханням прийняти його до членів ПП «СП» ДП «ОГХК» (а.с. 12).

Наказом за № К/190116-1 від 19.01.2016 року ОСОБА_2 було прийнято до профспілки ПП «СП» ДП «ОГХК», про що здійснено відповідний запис у книзі наказів копія якої долучена до матеріалів справи (а.с. 14, 34-39).

Правомірність прийняття цього рішення не є предметом даного судового розгляду.

Наказом від 20.01.2016 року за № 21 створено робочу групу для визначення переважного права на залишення на роботі при вивільненні працівників у звязку із скороченням чисельності або штату до якої представник ПП «СП» ДП «ОГХК» не увійшов (а.с. 21).

Листом від 21.01.2016 року за вих. № 1 директора філії «ВГМК» ДП «ОГХК» повідомлено про те, що на підприємстві створено ПП «СП» ДП «ОГХК» (а.с. 19). Тобто вже після винесення вказаного наказу.

Позивач займав посаду інженера-конструктора другої категорії відділу головного механіка збагачувального виробництва. Вказане підтверджується і текстом попередження позивача про наступне вивільнення від 25.01.2016 року № 348, одночасно йому запропоновано 87 вакантних посад, згідно додатку 1.

З попередженням про наступне вивільнення позивач ознайомлений 28.01.2016 року, від запропонованих вакансій відмовився 10.03.2016 року.

Також, 10.03.2016 року позивачу у звязку з майбутнім вивільненням пропонувалися для працевлаштування 50 вакантних посад від яких він відмовився 10.03.2016 року (а.с. 54-62).

Листом від 26.01.2016 року за вих. № 1 ПП «СП» ДП «ОГХК» звернулася до директора філії «ВГМК» ДП «ОГХК» з проханням включити керівника ПП «СП» до робочої групи для визначення переважного права на залишення на роботі при вивільненні працівників у звязку із скороченням чисельності або штату (а.с. 22).

01.02.2016 року ПП «СП» ДП «ОГХК» адресувала філії «ВГМК» звернення за вих. № 1 щодо обґрунтування причин скорочення чисельності і штату працівників (а.с. 20).

Листом від 10.02.2016 року за вих. № 2, виготовленого на бланку ПП «СП» ДП «ОГХК» за підписом члена профспілки ОСОБА_2 повідомлено директора філії «ВГМК» ДП «ОГХК» про те, що він є членом ПП «СП» ДП «ОГХК» (а.с. 13).

Згідно доповідної записки за вих. № 11 від 11.02.2016 року на ім'я директора філії «ВГМК» ДП «ОГХК» за підписом заступника директора з правових, корпоративних та правових питань, здійснивши попередній розгляд листа ПП «СП» ДП «ОГХК» за № 2 від 10.02.2016 року, що надійшов на адресу філії того ж дня, зроблено висновок про те, що лист щодо ОСОБА_2 не підлягає розгляду, оскільки він підписаний особою, яка не уповноважена на це (ОСОБА_2 замість ОСОБА_4М.). Він також не може бути розглянутий, як заява ОСОБА_2, оскільки не відповідає вимогам ч. 7 ст. 5, ч. 1 ст. 8 ЗУ «Про звернення громадян» (а.с. 70).

Наказом № 83-п від 17.02.2016 року ОСОБА_2 переведено на посаду інженера-проектувальника 2 категорії будівельної групи сектору проектного відділу управління комбінату з 29.02.2016 року (а.с. 113).

Наказом № 143 (розпорядження про припинення трудового договору (контракту) від 29.03.2016 року ОСОБА_2 звільнено з посади інженера-конструктора 2 категорії відділу головного механіка збагачувального виробництва на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. Наказ підписано директором філії, тобто повноважною особою. З наказом позивач ознайомлений 29.03.2016 року (а.с. 71).

На підставі письмового звернення суду першої інстанції, відповідно до протоколу № 08/05/16-1 засідання виконавчого комітету ПП «СП» ДП «ОГХК» від 08.05.2016 року, розглядалось питання щодо надання згоди на звільнення ОСОБА_2 Прийнято рішення про відмову у наданні згоди на розірвання трудового договору з ним та надання на адресу суду письмового висновку про відмову в наданні згоди. Участь у засіданні виконкому брали шість осіб, зокрема, члени виконкому ПП «СП» ДП «ОГХК» ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_6, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 (а.с. 98, 107). Зазначнгий протоком також містить відомості про виступ ОСОБА_2під час засідання.

Згідно письмового висновку від 10.05.2016 року за вих. № 1 на запит суду ПП «СП» ДП «ОГХК» надана відповідь про те, що виконавчий комітет на засіданні 08.05.2016 року у присутності ОСОБА_2 розглянув звернення суду по якому було прийнято рішення про відмову у наданні згоди на його звільнення в звязку з тим, що підприємство не є збитковим, скорочення є необгрунтованим,вбачаються підстави для збільшення оплати праці, недостатність дій щодо створення нових робочих місць на комбінаті та забезпечення продуктової зайнятості його працівників, скорочення призведе до збільшення соціальної напруги, порушено принцип рівності профспілок, порушено встановлений порядок вивільнення, адміністрація не зверталась до профспілки для отримання попередньої згоди на розірвання договору з ОСОБА_2 Йому не пропонувалась вакансія інженера-проектувальника другої категорії проектного відділу, яка була вакантною до 17.02.2016 року. Тобто порушені положення Колективного договору, ч. 1 ст. 43 КЗпП, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП, ч. 2 ст. 40 КзпП, п. 1 ст. 40 КЗпП. Не здійснювалось порівняння кваліфікації та продуктивності праці ОСОБА_2 з іншими працівниками, що займали аналогічні посади на комбінаті. ОСОБА_2 має вищу освіту, дорікань і зауважень з роботи не має (а.с. 103-106).

До протоколу було додано письмове обґрунтування відмови у наданні згоди на розірвання трудового договору, підписане членом ПП «СП» ОСОБА_2, тобто самим позивачем (а.с. 99-102).

Копії журналів вхідної та вихідної кореспонденції ПП «СП» ДП «ОГХК» містять записи щодо відправлень, які долучені до матеріалів справи та мають значення для розгляду справи (а.с. 34-39, 111).

Судом також встановлено, що ПП «СП» ДП «ОГХК» є юридичною особою, її внесено до ЄДРПОУ 07.08.2015 року, юридичну особу уповноважений представляти ОСОБА_4 Профспілка пройшла легалізацію на підтвердження заявленому статусу, про що видано свідоцтво № 5 від 24.07.2015 року (а.с. 15-18).

Визнано, що профспілка легалізована належним чином. Повідомлення про легалізацію ПП «СП» ДП «ОГХК» було направлено на адресу філії «ВГМК» ДП «ОГХК», отримане і зазначене не заперечувалось представником відповідача.

Пунктом 2.10 Колективного договору передбачено, що адміністрація зобовязується не допускати необґрунтованого скорочення робочих місць. Рішення, наслідком якого може бути звільнення працівників у звязку з цим скороченням, приймати тільки після попереднього інформування та обговорення з Профкомом у терміни, передбачені чинним законодавством. Згідно п. 2.11 Колективного договору вживати заходи щодо запобігання масовим звільненням працівників з ініціативи адміністрації. Згідно п. 2.11, 2.15 Колективного договору адміністрація зобовязується інформувати Профком про заплановане проведення на комбінаті реструктуризації, корпоратизації, передприватизації, підготовки, приватизації. Передачі обєктів з державної до комунальної власності, перепрофілювання, часткової зупинки або ліквідації комбінату. У першочерговому порядку запроваджувати заходи виробничого, організаційного, управлінського характеру і лише у випадках, коли вони не призвели до позитивних змін, вживати заходи, які зачіпають соціально-економічні права та інтереси трудового колективу. Проводити попередні консультації з профкомом з метою опрацювання заходів щодо помякшення несприятливих наслідків цих процесів (а.с. 74-87).

Також судом встановлено, що за період з 28.01.2016 року по 31.03.2016 року вакантні посади у ДП «ОГХК» відсутні (а.с. 114).

Станом на 01.03.2016 року відповідно до схеми організаційної структури відділу головного механіка збагачувального виробництва філії «ВГМК» ДО «ОГХК» входила одна посада інженера-конструктора 2 категорії відділу головного механіка збагачувального виробництва (а.с. 116).

Станом на 01.04.2016 року відповідно до схеми організаційної структури відділу головного механіка збагачувального виробництва філії «ВГМК» ДО «ОГХК» до його складу входила не входила займана позивачем посада (а.с. 115).

Згідно копії посадової інструкції інженера-проектувальника 2 категорії будівельної групи будівельного сектору проектного відділу управління комбінату кваліфікаційними вимогами є наявність вищої освіти відповідного напрямку (магістр, спеціаліст); для магістра без вимог до стажу роботи, для спеціаліста стаж роботи на посаді інженера-проектувальника не менше 2-х років. Інженер-проектувальник має розробляти проектну документацію на нове будівництво, реконструкцію, розширення, ремонт та технічне переоснащення обєктів комбінату (а.с. 63-69).

Згідно копії диплому позивача Серії НР № 25461370, він отримав повну вищу освіту за спеціальністю «Гірниче обладнання» та здобув кваліфікацію гірничого інженера-електромеханіка з дослідницьким рівнем діяльності, викладача вищого навчального закладу (а.с. 96).

Згідно відмітки у трудовій книжці, позивач закінчив аспірантуру (а.с. 10 зв.).

Згідно п. 4.4 Правил внутрішнього трудового розпорядку для працівників Комбінату, що є Додатком № 1 до колективного договору Філії «Вільногірський ГМК « ДП «ОГХК» на 2015-2016 роки передбачає обовязок адміністрації переглядати застарілі нормативи чисельності робітників та службовців (а.с. 88-95).

Згідно ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу.

Згідно з ч. 3 ст. 64 ГК України підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис.

ДП «ОГХК» є правонаступником ДП «Вільногірський державний гірничо-металургійний комбінат». Підприємство є юридичною особою. Філія «ВГМК» ДП «ОГХК» є відокремленим структурним підрозділом і не є юридичною особою, структура та штатний розклад філії затверджується генеральним директором підприємства. Працівники філії призначаються на посаду і звільняються з посади наказом директора філії.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції правильно посилався на ст. 247 КЗпП, ст. 43 КЗпП, ст. 38 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», та виходив з того, що директор філії «ВГМК» ДП «ОГХК» не звертався до ПП «СП» ДП «ОГХК» щодо надання згоди або відмови у наданні згоди на розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу з працівником, який є членом професійної спілки, що діє на підприємстві, в установі та організації, хоча у даному випадку таке звернення є обовязковим.

Пунктом 1 ч.1 ст. 40 КЗпП України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках: змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Згідно ч. 2 ст. 40 КЗпП України, звільнення з вищевказаних підстав допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до ч.6 ст. 43 КЗпП України якщо працівник одночасно є членом кількох первинних профспілкових організацій, які діють на підприємстві, в установі, організації, згоду на його звільнення дає виборний орган тієї первинної профспілкової організації, до якої звернувся власник або уповноважений ним орган.

У пункті 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 6 листопада 1992 року № 9 розяснено, що розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу допускається лише за попередньою згодою профспілкового органу, крім випадків, передбачених статтями 43 і 43-1 КЗпП України. Звільнення погоджується з органом профспілки, яка утворена і діє на підприємстві, і членом якої є працівник. Відмова профспілкового органу в згоді на звільнення є підставою для поновлення працівника на роботі.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції виходив з того, що у філії «ВГМК» ДП «ОГХК» в даному випадку мали місце зміна штату. Аналізуючи обставини, повязані з предметом спору, суд вважав, що намічуване вивільнення 01.04.2016 року, а 24.12.2015 року директор філії звернувся до голови профспілкового комітету первинної профспілкової організації профспілки металургів та гірників України «ВГМК» та надав інформацію щодо передбачуваного виключення із штатних розстановок чисельності робітників і розпису посад службовців підрозділів філії професій і посад та кількість їх штатних одиниць, тому суд дійшов висновку, що відповідач фактично дотримався трьохмісячного строку повідомлення профспілки про намічувані вивільнення відповідно до положень ст. 22 ЗУ «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності». Хоча наказ № 18 про внесення змін до штатного розпису посад службовців, розстановки чисельності робітників та скорочення штату і чисельності працівників підрозділів філії видано 18.01.2016 року. При цьому слід зазначити, що про свою легалізацію ПП «СП» ДП «ОГХК» повідомила філію «ВГМК» тільки 21.01.2016 року, тобто не на час видання наказу № 18 та не на час звернення до іншої профспілки. Та вказаний наказ та правомірність його видачі у даній справі не оспорюється та не розглядається.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 попереджено про наступне вивільнення 28.01.2016 року, а звільнено 31.03.2016 року, тобто додержано двохмісячний строк попередження працівника про звільнення.

Оцінюючи докази, надані в підтвердження факту дотримання відповідачем порядку вивільнення, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що філія «ВГМК» ДП «ОГХК» виконала згідно закону, покладений на підприємство обовязок щодо прийняття заходів щодо працевлаштування позивача з метою уникнення його звільнення за скороченням штату. Заяви на переведення позивач не написав, тим самим відмовився від переведення.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно дійшов висновку, що підприємством порушено вимоги ст. 247 КЗпП, ст. 43 КЗпП, ст. 38 ЗУ «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», оскільки директор філії «ВГМК» ДП «ОГХК» не звертався до ПП «СП» ДП «ОГХК» щодо наданні згоди або відмови у наданні згоди на розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу з працівником, який є членом професійної спілки, що діє на підприємстві, в установі та організації, хоча у даному випадку таке звернення є обовязковим,.

Згідно рішення Конституційного суду України по справі № 1-31/98 питання про надання згоди на розірвання трудового договору з працівником у передбачених законом випадках і порядку вирішує професійна спілка, яка діє на підприємстві, в установі, організації, членом якої є працівник.

На ОСОБА_2, як члена профспілки, поширюються гарантії встановлені законом. В даному випадку згода профспілки не була отримана взагалі і під час судового розгляду суду подано висновок про відмову ПП «СП» ДП «ОГХК» у наданні згоди на звільнення позивача.

Згода виборного органу первинної профспілкової організації є елементом підстави для звільнення. Не має значення час отримання висновку профспілки, тобто роботодавцем або судом. Однак ненадання згоди на звільнення означає, що підстав для звільнення немає, а це тягне поновлення працівника на роботі.

Колегія не приймає довод апеляційної скарги що письмове обгрунтвання відмови у наданні згоди на звільнення ОСОБА_2 підписано ним самостійно, оскільки це його право щодо надання пояснень, обґрунтувань, у тому числі і письмових при розгляді питання на засіданні Виконавчого комітету ПП «СП» ДП «ОГХК» щодо надання згоди на його звільнення, однак рішення про ненадання згоди прийнято колегіально, за участі членів виконкому (п. 10 ч. 1 ст. 38 ЗУ «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності») та позивача, підтримано одноголосно та викладено письмово від імені ПП «СП» ДП «ОГХК» в листі від 10.05.2016 року (а.с.103-106, 107).

Аналіз положень ст. 43, ст. 252 КЗпП, ст.ст. 38, 39, 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» свідчить про те, що питання про надання згоди на розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця з працівником, який є членом профспілки, належить до виключної компетенції профспілки і підлягає самостійному вирішенню, з урахуванням мети створення профспілки - здійснення захисту трудових прав і інтересів членів профспілки.

Із роз'яснень, викладених у п. 15 Постанови Пленуму ВСУ «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 року № 9 вбачається, що розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу допускається лише за попередньою згодою профспілкового органу, крім випадків, передбачених статтями 43 і 43-1 КЗпП України. Звільнення погоджується з органом профспілки, яка утворена і діє на підприємстві, і членом якої є працівник. Відмова профспілкового органу в згоді на звільнення є підставою для поновлення працівника на роботі.

У справі, що перглядається, саме після звернення суду першої інстанції щодо надання згоди на звільнення позивача, 08.05.2016 року виконавчий комітет ПП «СП» ДП «ОГХК» у складі шести осіб своїм рішенням не надав згоди на звільнення позивача на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП із займаної ним посади. Виходячи з цього, висновок ПП «СП» ДП «ОГХК» слід визнати таким, що має юридичне значення.

Згідно правової позиції ВСУ у справі № 6-703цс15 від 01.07.2015 року, висновок про правильне застосування ст. 43 КЗпП та ч. 6 ст. 39 ЗУ «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» викладено, зокрема у постановах ВСУ від 24.09. 2014 року та від 22.10.2014 року.

Відповідно до цього висновку за змістом вищезазначених норм права суд, розглядаючи трудовий спір, повинен з'ясувати, чи містить рішення профспілкового комітету власне правове обґрунтування такої відмови. І лише у разі відсутності у рішенні правового обґрунтування відмови у наданні згоди на звільнення працівника власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації і таке звільнення є законним у разі дотримання інших передбачених законодавством вимог для звільнення.

Разом з тим, оскільки у зазначеному висновку не досліджувалося питання значення терміну «обґрунтованості» або «необґрунтованості» рішення профспілкового комітету, Судова палата у цивільних справах ВСУ вважає за необхідне зазначити наступне.

В аспекті положень ч. 7 ст. 43 КЗпП і ч. 6 ст. 39 ЗУ «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» та з урахуванням вище зазначеного висновку слідує, що оскільки необґрунтованість рішення профспілкового комітету породжує відповідне право власника на звільнення працівника, а обґрунтованість такого рішення виключає виникнення такого права, то суд зобовязаний оцінювати рішення профспілкового органу на предмет наявності чи відсутності ознак обґрунтованості.

Враховуючи, що у зазначених нормах зміст поняття обґрунтованості рішення профспілкового органу закон не розкриває, то така обґрунтованість повинна оцінюватись судом виходячи із загальних принципів права і засад цивільного судочинства (ст. 8 Конституції України, ст. 3 ЦК України, ст.ст. 1, 213 ЦПК України) та лексичного значення (тлумачення) самого слова «обґрунтований», яке означає «бути достатньо, добре аргументованим, підтвердженим науково, переконливими доказами, доведеним фактами».

Отже рішення профспілкового органу про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути достатньо, добре аргументованим та містити посилання на правове обґрунтування незаконності звільнення працівника або посилання на неврахування власником фактичних обставин, за яких розірвання трудового договору з працівником є порушенням його законних прав.

З огляду на те, що висновок про обґрунтованість чи необґрунтованість рішення профспілкового комітету про відмову у наданні згоди на звільнення працівника може бути зроблений судом лише після перевірки відповідності такого рішення нормам трудового законодавства, фактичних обставин і підстав звільнення працівника, його ділових і професійних якостей, то посилання на відсутність у суду повноважень здійснювати перевірку та давати юридичну оцінку рішенню профспілкового комітету (яке відповідно до вимог статей 57, 212 ЦПК є одним із доказів у справі і не має для суду наперед встановленого значення), не можна визнати правильним.

Враховуючи вищезазначені правоі позиції Верховного Суду України та ознайомившись зі змістом письмового висновку ПП «СП» ДП «ОГХК» від 10.05.2016 року, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що відмова є достатньо, добре аргументованою, рішення прийнято колегіально, винесено на прохання суду, у якій чітко виражено волю ПП «СП» ДП «ОГХК» щодо відмови у наданні згоди на звільнення з роботи працівника з підстав п. 1 ст. 40 КЗпП. Містить посилання на положення ЗУ «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», а також на положення колективного договору. Висновок також ґрунтується на ділових (професійних) якостях працівника.

А тому, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, для відновлення порушених прав та захисту законних інтересів позивача, вірно поновив його на посаді інженера другої категорії відділу головного механіка збагачувального виробництва у філії «Вільногірський гірничо-металургійний комбінат» державного підприємства «Обєднана гірничо-хімічна компанія» з 01.04.2016 року, тобто з наступного дня після звільнення. Та одночасно з ухваленням рішення про поновлення працівника на роботі вирішив питання і про виплату йому середньої зарплати за час вимушеного прогулу, яким і є період, під час якого працівника було звільнено без законної підстави.

Період прогулу встановлюється з дати звільнення до дати прийняття рішення про поновлення згідно ч. 2 ст. 235 КЗпП. Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 ЗУ «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою КМУ від 08.02.1995 року № 100 (далі Порядок).

Із п. 5 Порядку вбачається, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є розрахована згідно з абз. 1 п. 8 цього Порядку середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз. 2 п. 8 Порядку).

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно дійшов висновку, що на підставі ч. 2 ст. 235 КЗпП та у зв'язку з поновленням позивача на роботі з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01.04.2016 року по 19.05.2016 року. Середньоденна заробітна плата позивача згідно довідки № 846 без урахування податку на доходи та обовязкові збори становить 173,61 грн. (а.с. 16).

Колегія суддів погоджується з розрахунком суду першої інстанції, що на час ухвалення судом рішення 19.05.2016 року позивач не працював 32 дні з урахуванням вихідних та святкових днів, тому за вимушений прогул підлягає до стягнення 5 555, 52 грн. (173,61 Х 32) без урахування податку на доходи та обовязкові збори. Також, суд першої інстанції вірно застосував вимоги п. 2, 4 ч. 1 ст. 367 ЦПК України згідно до якого рішення про поновлення незаконно звільненого працівника та про присудження працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах платежу за один місяць, а у даному випадку в сумі 5 208,30 грн. (173,61 грн Х 30) підлягає негайному виконанню.

Позивачем було заявлено до стягнення сума у розмірі 6627,8 грн., та суд першої інстанції не вбачав підстав для задоволення цієї вимоги в більшому розмірі ніж зазначено судом, а тому позовні вимоги задовольнив частково. Оскільки, позивач не оскаржує рішення суду з підстав розміру задоволених вимог, тому у зазначеній частині апеляційним судом рішення першої інстанції не ревізується.

Таким чином, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції є вірними, а рішення мотивованим, а тому, доводи апеляційної скарги підлягають відхиленню ях необґрунтовані та безпідставні.

Відхиляючи доводи апеляційної скарги колегія суддів виходила з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що 19.01.2016 року ОСОБА_2 прийнято до членів ПП «СП» ДП «ОГХК» про що позивачем було особисто повідомлено відповідача 10.02.2016 року (а.с. 12,13,14).

Представник відповідача не заперечував, що роботодавець не звертався ні до профспілки працівників металургійної і гірничодобувної промисловості, ні до первинної профспілки «Свободу Праці» ДП «ОГХК» філії «ВГМК» з приводу отримання попередньої згоди на розірвання трудового договору з ОСОБА_2 Лише отримавши письмове звернення від Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 26 квітня 2016 року, 08 травня 2016 року було проведено засідання виконавчого комітету первинної профспілки «Свободу Праці», і відмовлено у наданні згоди на розірвання трудового договору з ОСОБА_2, з наданням суду письмового висновку з обґрунтуванням відмови, у якому зазначено, що підприємство не є збитковим, скорочення є необґрунтованим, вбачається підстави для збільшення оплати праці, недостатність дій щодо створення нових робочих місць на комбінаті та забезпечення продуктивної зайнятості його працівників, скорочення призведе до збільшення соціальної напруги, порушено принцип рівності профспілок, порушено встановлений порядок вивільнення, адміністрація не зверталась до профспілки для отримання попередньої згоди на розірвання договору з ОСОБА_2.; йому не пропонувалась вакансія інженера-проектувальника другої категорії проектного відділу, яка була вакантною до 17.02.2016 року, тобто порушені положення Колективного договору, ч. 1 ст. 43 КЗпП, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП, ч. 2 ст. 40 КзпП, п. 1 ст. 40 КЗпП; не здійснювалось порівняння кваліфікації та продуктивності праці ОСОБА_2 з іншими працівниками, що займали аналогічні посади на комбінаті, а саме інженерами-проектувальниками 2 категорії поректного відділу, порушено положення ч. 1 ст. 42, ч. 2 ст. 49-2 КЗпП України; ОСОБА_2 має загальний стаж роботи більше 8 років, роботу на ВГМК розпочав у лютому 2008 року з посади електромонтера з ремонту та обслуговування електрообладнання енергослужби дільниці доведення. З липня 2008 року переведений інженером-конструктором відділу головного механіка збагачувального виробництва. Має вищу освіту, дорікань і зауважень з роботи не має (а.с.103-106, 107).

За таких обставин суд першої інстанції правильно визнав звільнення незаконним і поновив позивача на роботі, а посилання у апеляційній скарзі на те, що рішення профспілкового органу є невмотивованим, - спростовується текстом письмового висновку із обґрунтуванням відмови, а посилання на те, що у матеріалах справи є «Обґрунтування відмови у наданні згоди на звільнення члена профспілки», яке підписано самим ОСОБА_2 не має правового значення, оскільки не спростовує вищезазначених висновків.

Крім того, посилання апелянта на те, що суд першої інстанції фактично позбавив підприємство можливості реалізувати своє право на зміну в організації виробництва та скороченні штату, - не заслуговує не увагу, оскільки таке право підприємства не позбавляє його обовязку здійснювати звільнення у суворій відповідності із нормами КЗпП України та інших законів.

Доводи апеляційної скакрги про те, що на підприємстві була відсутня інформація щодо членства ОСОБА_2 у первинній профспілці «Свободу Праці», - спростовується матеріалами справи, зокрема: листом від 10.02.2016 року за вих. № 2, виготовленого на бланку ПП «СП» ДП «ОГХК» за підписом члена профспілки ОСОБА_2 яким директора філії «ВГМК» ДП «ОГХК» повідомлено про те, що він є членом ПП «СП» ДП «ОГХК» та заявою про вихід із членів профспілки працівників металургійної і гірничодобувної промисловості (а.с. 13).

Інші доводи апеляційної скарги суттєвими не являються, оскільки зводяться до переоцінки доказів по справі, а, відповідно до ст. 212 ЦПК України право оцінки доказів належить виключно суду першої інстанції.

Доводів щодо незгоди із сумою середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка була стягнута судом, - апеляційна скарга не містить.

Судом першої інстанції у досить повному обсязі зясовані права та обов'язки сторін, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка, неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування чи зміни рішення, - не встановлено, справа розглянута у рамках позовних вимог та на підставі наданих доказів, доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду, підстав для виходу за межі апеляційної скарги не вбачається, тому колегія апеляційного суду вважає, що згідно до ст. 308 ЦПК України правових підстав для скасування рішення не має, а тому, доводи апеляційної скарги підлягають відхиленню, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Рішення суду у частині відмови у задоволенні позовних вимог позивачем не оспорюється, тому апеляційним судом не переглядається.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Обєднана гірничо-хімічна компанія» відхилити.

Рішення Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 19 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і протягом двадцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий О.В.Свистунова

Судді В.Ю.Міхеєва

ОСОБА_10