Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний номер 333/7232/15-ц Головуючий у 1 інстанції Варнавська Л.О.
Номер провадження 22-ц/778/326/16 Суддя-доповідач ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Пільщик Л.В.,

Суддів: Краснокутської О.М.,

ОСОБА_2,

При секретарі Евальд Д.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 10 листопада 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа, що не заявляє самостійних вимог ОСОБА_6 про визнання довіреності та договору недійсним та зобовязання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа, що не заявляє самостійних вимог ОСОБА_6 про визнання довіреності та договору недійсним та зобовязання вчинити певні дії.

В обґрунтування позову позивач зазначав, що 20 січня 2004 року між ним з одного боку та ОСОБА_7 і ОСОБА_5 з іншого боку був укладений договір про надання відповідачами послуг.

За цим договором відповідачі, представляючи інтереси власника нерухомості за дорученням № 6588 від 04 вересня 2002 pоку були зобов'язані в строк до 20 січня 2016 року узгодити та повідомити позивача про всі умови продажу об'єктів нерухомості, а також здійснити укладання таких договорів.

Згідно з п. 4.1 на виконання договору позивачем було сплачено відповідачам 15000 грн. ,проте йому стало відомо, що висновками почеркознавчої експертизи № 588 від 06 вересня 2013 року у іншій справі встановлено, що довіреність була підписана не ОСОБА_6, а не встановленою особою, тому вона є фіктивною, а всі дії за договором - незаконними.

Відповідачі не виконали і не зможуть виконати свої зобов'язання за договором, оскільки довіреність про повноваження ОСОБА_5 є сфальсифікованою.

На підставі викладеного позивач просив визнати недійсними договір про надання послуг від 10 січня 2004 року, довіреність реєстровий номер № 6588 від 04 вересня 2002 року,видану від імені ОСОБА_6на ім.»я ОСОБА_8, та зобов'язати відповідачів повернути йому винагороду в сумі 15000 грн.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 10 листопада 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Відповідачі та третя особа у засідання судової колегії не з»явились,надали заяви про розгляд справи у їх відсутність.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення позивача ОСОБА_3, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що довіреність реєстровий номер №6588 від 04.09.2002 року видана ОСОБА_6 громадянину ОСОБА_5 Отже, позивач ОСОБА_3 не є стороною цього правочину та не може вважатися заінтересованою особою, оскільки правовідносини, які виникли внаслідок укладання цієї довіреності стосуються лише ОСОБА_6та ОСОБА_5. ,права та інтереси позивача не порушуються оспорюванню довіреністю і позовні вимоги є недоведеними.

Такий висновок є правомірним і відповідає встановленими обставинами справи і вимогам закону.

Згідно до вимог ст.15 ч.1 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення,невизнання або оспорення.

Згідно до вимог ст.. 1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав,свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно до вимог ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з вимогами ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи те, що 20 січня 2004 року між позивачем з одного боку(замовником) та ОСОБА_7 і ОСОБА_5С.(виконавцями) з іншого боку був укладений договір про надання послуг. За цим договором відповідачі були зобов'язані в строк до 20 січня 2016 року узгодити з володільцем нерухомості всі умови продажу об»єктів нерухомості та повідомити замовника про всі умови продажу, а також підготувати та здійснити укладання договорів про відчуження(а.с.5).

Підставою визнання недійсним договору про виконання послуг ,укладеного з відповідачами, , позивач зазначив в позовній заяві те,що відповідачі не мали повноважень від ОСОБА_6 на укладення договору,оскільки довіреність №6588 від 04.09.2002 року,яка видана на ім.»я ОСОБА_5,є сфальшованою і цією особою не видавалась.

Із оспорюваної довіреності від 04.09.2001р,посвідченої приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу(а.с.16) вбачається,що вона видана від імені ОСОБА_6 на ім.»я ОСОБА_5 на розпорядження належними їй приміщеннями ,розташованими у м. Маріуполі.

Між тим із тексту договору від 20.01.2004 року видно,що за цим договором не здійснювалось розпорядження майном ОСОБА_6, відповідачі уклали його від свого імені, а не від імені і за довіреністю ОСОБА_6. ,зобов»язувались особисто виконати певні дії для замовника інформувати його щодо укладання в подальшому договорів про відчуження майна, виконати інші дії, а тому відсутність чи наявність повноважень від ОСОБА_6 , а також дійсність чи недійсність довіреності №6588 від 04.09.2002 року від ОСОБА_6 на ім.»я ОСОБА_5С на розпорядження її майном для укладення оспорюваного договору про надання послуг не мають правового значення.

До того ж на ім»я відповідача ОСОБА_4 ,який є стороною у договорі про надання послуг, довіреність не видавалась.

Відповідачі, укладаючи оспорюваний правочин з ОСОБА_3 ,набули за цим договором особисті права і обов»язки, мали достатній обсяг цивільної дієздатності ,передбачений статтею 30 ЦК України.

Правові наслідки не виконання зобов»язань за укладеним правочином ,які зазначені у ст..611 ЦК України,не передбачають визнання його недійсним,тому самий по собі факт невиконання учасниками правочину його умов,на що посилається позивач у позовній заяві, не є підставою для задоволення позову про визнання цього правочину недійсним.

Крім того із позовної заяви ОСОБА_3В.(а.с.1-2),яку він не змінював, видно,що він просив суд визнати недійсним договір про надання послуг від 10.01.2004року, проте договір з ОСОБА_4 і ОСОБА_5 був укладений 20.01.2004 року.

Оспорюючи довіреність№ 6588 від 04 вересня 2002 pоку,що видана від імені гр..ОСОБА_6 на ім.»я ОСОБА_5 , а також договір,укладений між ним і відповідачами ОСОБА_9 і ОСОБА_5 про надання послуг, позивач ОСОБА_3 всупереч вимогам ст..60 ЦПК України не зазначив у позовній заяві і не надав суду доказів щодо того, які саме його особисті права порушені цими правочинами.

Зважаючи на те, що позовні вимоги про визнання недійсним договору про надання послуг та довіреність реєстровий номер №6588 від 04 вересня 2002 року від імені ОСОБА_6 не ґрунтуються на законі, не є доведеними, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позову .

Доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм процесуального права як підставу для скасування рішення суду, колегією суддів відхиляються, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення суду, якщо вони призвели до неправильного вирішення справи, натомість справа судом вирішена правильно відповідно до норм діючого матеріального права.

Обставини, на які посилається апелянт в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Інших доводів, які б спростували законність та обґрунтованість ухваленого судом першої інстанції рішення, апеляційна скарга позивача не містить.

Судом першої інстанції повно і всебічно з'ясовані всі обставини справи, дана належна правова оцінка доказам, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, а ухвалене рішення відповідає вимогам матеріального і процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 10 листопада 2015 року у даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: