АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/5616/16 Справа № 202/5852/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - Марченко Н. Ю. Доповідач - Міхеєва В.Ю.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 липня 2016 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого Міхеєвої В.Ю.

суддів Свистунової О.В., Ремеза В.А.

за участю секретаря Синенка Є.А.

розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро

апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 26 травня 2016 року по справі

за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, яка діє в особистих інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_4, виконавчого комітету Індустріальної районної у місті Дніпропетровську ради, третя особа - орган опіки та піклування Індустріальної районної у місті Дніпропетровську ради про визнання наймачем квартири та визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, та

за зустрічним позовом ОСОБА_3, яка діє в особистих інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_4 до ОСОБА_2, треті особи: виконавчий комітет Індустріальної районної у місті Дніпропетровську ради, орган опіки та піклування Індустріальної районної у місті Дніпропетровську ради про зобов'язання не чинити перешкоди у користуванні квартирою та вселення,-

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2015 року ОСОБА_2 звернулась до суду із позовом до відповідачів ОСОБА_3, яка діє в особистих інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_4, виконавчого комітету Індустріальної районної у місті Дніпропетровську ради, третя особа - орган опіки та піклування Індустріальної районної у місті Дніпропетровську ради про визнання наймачем квартири та визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Свій позов обґрунтовувала тим, що вона проживає та зареєстрована у неприватизованій квартирі АДРЕСА_1. Відповідно до ордеру на жиле приміщення, наймачем квартири є її чоловік ОСОБА_5, шлюб з яким укладено 2 грудня 2000 року.

Після смерті чоловіка ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, вона звернулася до виконавчого комітету Індустріальної районної у м. Дніпропетровську ради із заявою про зміну умов договору найму житлового приміщення та визнання її наймачем квартири, але листом від 17 червня 2015 року їй було відмовлено та рекомендовано звернутися до суду.

Згідно з довідкою про склад сім'ї, окрім неї, в квартирі також зареєстровані дочка наймача ОСОБА_3 та її малолітній син ОСОБА_4, 2008 року народження.

Проте, з 2006 року ОСОБА_3 в спірній квартирі не проживає у зв'язку з переїздом на постійне місце проживання за адресою: АДРЕСА_6, її речі в квартирі відсутні. Малолітній ОСОБА_4 у спірній квартирі ніколи не проживав та був зареєстрований за місцем реєстрації матері. Відповідач не приймає участі в утриманні квартири, не оплачує житлово-комунальні послуги.

У зв'язку з цим відповідно до ст. 71 ЖК України ОСОБА_2 просила визнати ОСОБА_3 та ОСОБА_4 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 а також визнати її наймачем вказаної квартири замість померлого наймача.

У жовтні 2015 року із зустрічною позовною заявою звернулась відповідач ОСОБА_3, в якій просила вселити її разом із сином ОСОБА_4 до квартири АДРЕСА_1 та зобов'язати ОСОБА_2 не чинити їм перешкоди в користуванні вказаною квартирою, посилаючись на те, що через неправомірну поведінку позивача вони не мають можливості проживати в спірній квартирі, оскільки після смерті батька ОСОБА_2 зробила усе, щоб унеможливити їх перебування з сином у квартирі: постійно створювала конфліктні ситуації, ображала дитину. Між ними склалися неприязні відносини, що призводило до сварок, а тому вона була вимушена тимчасово покинути місце свого проживання. Одразу після цього позивач змінила замки на вхідних дверях.

Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 26 травня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_2 були задоволені частково.

Визнано ОСОБА_2 наймачем квартири АДРЕСА_2 замість попереднього наймача ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

В іншій частині позову ОСОБА_2 відмовлено.

Зустрічний позов задоволено частково.

Вселено ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до квартири АДРЕСА_2.

В іншій частині позову ОСОБА_3 відмовлено.

Вирішено питання судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, просить рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 26 травня 2016 рокув частині відмови у задоволенні її позовних вимог скасувати та ухвалити нове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, в задоволенні зустрічних позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ордер на квартиру АДРЕСА_3 було видано 31 січня 1995 року чоловіку позивача, ОСОБА_5, на склад сім'ї з 4 осіб, у тому числі і на дочку ОСОБА_6.

Зазначена квартира складається з трьох кімнат, має загальну площу 63 кв.м., житлову площу 43,5 кв.м (а.с.14).

Після смерті дружини, ОСОБА_5 02 грудня 2000 року уклав шлюб з позивачем ОСОБА_2 (а.с.12).

Згідно відмітки у паспорті, з 12 січня 2006 року позивач як член сім'ї наймача була зареєстрована в спірній квартирі (а.с.6, на звороті).

Відповідач після реєстрації шлюбу 20 жовтня 2007 року, взяла прізвище чоловіка Баля (а.с.64).

У подружжя 16 березня 2008 року народився син ОСОБА_4, який згідно довідки Комунального підприємства «Житлово-експлуатаційне підприємство № 26» Дніпропетровської обласної ради був зареєстрований за місцем реєстрації матері в квартирі АДРЕСА_4 (а.с.87).

ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року (а.с.15).

Спірна квартира не приватизована та знаходиться в комунальній власності.

Відповідно до Інформації з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно за ОСОБА_3 23 грудня 2008 року на підставі Свідоцтва про право на спадщину зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_5 (а.с.92,93).

Статтею 47 Конституції України та статтею 9 ЖК України гарантовано право громадянина на житло.

Ніхто не може бути виселеним із займаного житла або обмежений у праві користування жилим приміщенням, не інакше як на підставі і у порядку, передбаченому законом.

Відповідно до ст. ст. 71, 72 ЖК УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом 6 місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад 6 місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Відповідно до п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК України), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності, (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо), суд може продовжити пропущений строк.

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, в зв'язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи.

Відмовляючи в частині позовних вимог ОСОБА_2 щодо визнання ОСОБА_3 та її малолітнього сина такими, що втратили право користування спірною квартирою та задовольняючи зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3 щодо вселення, суд першої інстанції виходив з характеру відносин, що склались між сторонами, та дійшов висновку про відсутність підстав вважати, що відповідач добровільно залишила спірну квартиру та не проживає в ній без поважних причин, оскільки після досягнення відповідачем повноліття та створення своєї сім'ї спільне проживання сторін в одній квартирі виявилося неможливими у зв'язку з неприязними відносинами між ними, а після смерті батька відповідача, починаючи з червня 2015 року, позивач перешкоджає відповідачу в користуванні квартирою. Зазначені обставини позивачем не заперечувалися.

Доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач добровільно залишила спірну квартиру і з 2006 року не проживає в ній без поважних причин, колегія суддів відхиляє як такі, що спростовуються змістом рішення, яке такого висновку не містить.

Доводи ОСОБА_2 у скарзі про залишення без уваги судом обставин тривалого часу не проживання ОСОБА_3 та її малолітнього сина в спірній квартирі є безпідставними, оскільки вони ґрунтуються лише на самому факту їх відсутності в цій квартирі без урахування дійсних причин такої відсутності, які суд визнав поважними на підставі досліджених доказів та фактично встановлених обставин справи, надавши їм належну правову оцінку у їх сукупності відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України.

Набуття у 2008 році ОСОБА_3 у власність квартири по вул. Липова у м. Дніпропетровську, не може бути єдиною та беззаперечною підставою для визнання її та малолітнього сина такими, що втратили право проживання у спірній квартирі, оскільки під час вирішення питання про втрату членом сім'ї наймача права на користування жилим приміщенням з'ясуванню підлягають термін його відсутності та поважність причин такої відсутності.

У той же час, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції у мотивувальній частині рішення неправильно зроблено посилання як на підстави звернення до суду з позовом бажання ОСОБА_2 поділити майно, що залишилося після смерті чоловіка та одноособово користуватися спірною квартирою, оскільки вимоги з цих правових підстав позивачкою не заявлялися та спірна квартира знаходиться в комунальній власності.

Тому рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 26 травня 2016 року в цій частині на підставі п.4 ч.1 ст. 309 ЦПК України підлягає зміні.

В іншій частині рішення суду є законним та обґрунтованим та залишається без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 26 травня 2016 року змінити, виключивши з його мотивувальної частини посилання як на підстави звернення до суду з позовом бажання ОСОБА_2 поділити майно, що залишилося після смерті чоловіка та одноособово користуватися спірною квартирою.

В іншій частині рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 26 травня 2016 року залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і протягом двадцяти днів може бути оскаржене шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді