Справа № 204/6771/16-ц
Провадження № 2/204/2560/16
РІШЕННЯ

Іменем України

07 грудня 2016 року м.Дніпро

Красногвардійський районний суд м.Дніпропетровська у складі:

головуючої судді Тітової І.В.

з участю секретаря Таран К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/2 частину квартири в спільному майні подружжя,

в с т а н о в и в:

20 жовтня 2016 року до суду надійшов вищевказаний цивільний позов, у якому позивач просить визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири № 176 по вул.Надії Алексеенко, буд. № 06 в м.Дніпрі.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що з 08 вересня 2001р. позивач знаходилася в шлюбі з відповідачем. Шлюб був зареєстрований у відділі реєстрації актів цивільного стану Красногвардійського районного управління юстиції м.Дніпропетровська, актовий запис № 351. Рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 09 грудня 2013р. шлюб між сторонами був розірваний. Рішення набрало чинності 20.12.2013 року. Від шлюбу сторони мають сина, ОСОБА_3, 17 липня 2004р.н., який після розірвання шлюбу залишився проживати разом з позивачем. В період шлюбу, 17 жовтня 2003р., сторони за Договором купівлі-продажу квартири придбали однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 в житловому будинку літ.А-12; квартира складається з: 1 - коридор; 2 -кладовка; 3 - ванна; 4 - кухня; 5 - житлова кімната, житлової площею 19,0 кв.м; І - лоджія. Загальна площа квартири становить 39,9кв. м. Вказаний договір купівлі-продажу квартири від 17.10.2003р. був оформлений на імя відповідача та посвідчений приватним нотаріусом ДИНО ОСОБА_4 та зареєстрований в КП «ДМБТІ» ДОР 26.11.2003р. за реєстровим номером 3021074, що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 2096055 від 26.11.2003 року. Після розірвання шлюбу в квартирі проживає відповідач, а позивач разом із малолітнім сином проживає окремо. У звязку з тим, що відповідач має декілька кредитів, а право власності на квартиру в цілому оформлене на нього, позивач занепокоєна тим, що за боргами відповідача стягнення може бути накладено на їхню спільну квартиру, тому бажає припинити з ним право спільної сумісної власності та визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири. В добровільному порядку відповідач відмовляється оформити посвідчений нотаріальний договір про поділ спільного майна подружжя та визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири, тому позивач вимушена звернутися до суду з цим позовом. Оскільки квартира, належна позивачу з відповідачем на праві спільної сумісної власності, має лише одну житлову кімнату і є неподільною річчю, позивач просить припинити спільну сумісну власність на вказану квартиру та визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири.

Позивач у судове засідання не зявилася. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Від неї надійшла заява, у якій просить розглядати справу за своєї відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечує.

Відповідач у судові засідання двічі підряд не з'явився. Про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, заяв про розгляд справи за його відсутності не подав. За таких обставин, у порядку передбаченому ч.1 ст.224 ЦПК України, суд за згодою позивача вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідача, на підставі наявних у ній доказів, з ухваленням заочного рішення.

У звязку із неявкою осіб, які беруть участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч.2 ст.197 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив такі обставини і визначені відповідно до них правовідносини.

08 вересня 2001 року між позивачем та відповідачем укладено шлюб, який зареєстрований відділом реєстрації актів громадянського стану Красногвардійського районного управління юстиції м.Дніпропетровська, актовий запис № 351, свідоцтво про шлюб серії І-КИ №133477 (а.с.5).

Від спільного шлюбу у сторін є син ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про народження серія 1-КГ №272236 (а.с.6).

09 грудня 2013року рішення Красногвардійського районного суд м.Дніпропетровська розірвано шлюб між сторонами зареєстрований 08 вересня 2001 року відділом реєстрації актів громадянського стану Красногвардійського районного управління юстиції м.Дніпропетровська, яке набрало чинності 20.12.2013р. (а.с.14).

За період перебування у зареєстрованому шлюбі, сторонами за спільні кошти 17 жовтня 2003 року було придбано майно, а саме: однокімнатну квартиру що розташоване за адресою: АДРЕСА_2 на підставі договору купівлі-продажу, зазначений договір купівлі-продажу квартири від 17.10.2003р. був оформлений на імя відповідача та посвідчений приватним нотаріусом ДИНО ОСОБА_4 та зареєстрований в КП «ДМБТІ» ДОР 26.11.2003р. за реєстровим номером 3021074, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 2096055 від 26.11.2003 року (а.с.7-8, 9).

Відповідно до ст. 22 КпШС України, який був чинний на час придбання квартири, майно, придбане подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності.

При розподілі спільного майна подружжя в теперішній час необхідно застосовувати положення діючого Сімейного кодексу України.

Відповідно до ст.60 Сімейного кодексу України (далі СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

З огляду на наведені положення закону діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя на майно, якщо воно набуте ними за час шлюбу.

Відповідно до ч.1 ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно із ч.1 ст. 68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє право спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Відповідно до ст.69 СК України дружина та чоловік, мають право на поділ майна, належного їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч.1 ст.70 СК України).

У відповідності до ч.1, 4 ст.71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

Згідно із ч.2 ст.71 СК України неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Договору про зміну часток у праві сумісної власності між сторонами укладено не було, шлюбний договір між ними не укладався. Режим окремого проживання між сторонами по справі на час придбання спірного майна судом не встановлювався.

Частиною 3 ст.368 ЦК України визначено, що майно набуте подружжям за час шлюбу є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із ст.372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60,69 СК, ч.3 ст.368 ЦК), відповідно до частин 2,3 ст.325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо.

До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч.4 ст.65 СК).

Розмір часток майна дружини та чоловіка при поділі майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, визначається за правилами ст.70 СК України.

При вирішенні спору про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно із ч.ч.2, 3 ст.70 СК в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК).

Відповідно до ст.60 СК України майно, набуте за час шлюбу, належить на праві спільної сумісної власності подружжю. Інші особи, навіть діти, не мають права на майно подружжя.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст.60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Згідно із ч.2 ст.59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Так, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст.27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Таким чином, при поділі майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, інше не визначено домовленістю між ними, тож суд доходить висновку, що необхідно поділити майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 до ОСОБА_2, шляхом визнання права власності по 1/2 частині квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3, за кожним із них.

Виходячи із вищевикладеного, суд доходить висновку, що цивільний позов підлягає задоволенню.

Вирішуючи питання щодо стягнення судових витрат, суд виходить із положень ст.88 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 88, 209, 212-215, 224-226 Цивільного процесуального кодексу України,

у х в а л и в:

Цивільний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/2 частину квартири в спільному майні подружжя задовольнити повністю.

Визнати за ОСОБА_1, реєстраційний номер облікової карти платника податків НОМЕР_1, право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_4.

Визнати за ОСОБА_2, реєстраційний номер облікової карти платника податків НОМЕР_2, право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_4.

Стягнути із ОСОБА_2, 10 вересня 1970р.н., і/н НОМЕР_2, на користь ОСОБА_1, 11 квітня 1978р.н., судовий збір у розмірі 1605 (одна тисяча шістсот пять)грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до апеляційного суду Дніпропетровської області через Красногвардійський районний суд м.Дніпропетровська протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії. У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в апеляційному порядку.

Суддя І.В. Тітова