АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
_________________________
УХВАЛА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 вересня 2016 року Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого - Саліхова В.В.

суддів: Прокопчук Н.О., Рубан С.М.

при секретарі: Бережняк Н.В.

за участю:

представника позивача ОСОБА_1.

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_4 та ОСОБА_2 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 13 квітня 2016 року в справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2016 ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення з відповідача заборгованість за кредитним договором № 28806С73 від 23.08.2006 у розмірі 43 806,03 шв. фр. та 12 335,33 грн.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 13.04.2016 позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» заборгованість за кредитним договором № 28806С73 від 23.08.2006 у розмірі 43806,03 шв. фр., та 12 335,33 грн., яка складається із: 40 857,38 шв. фр. - заборгованість за основним боргом; 2 948,65 шв. фр. - заборгованість за процентами; а також 11 186,15 грн. - пеня, нарахована на прострочену заборгованість за процентами, 1 149,18 грн. - пеня, нарахована на прострочену заборгованість за основним боргом. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» судові витрати у справі у вигляді судового збору: 15 306,78 грн.

Справа № 759/300/16-ц
№ апеляційного провадження:22-ц/796/8228/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Ключник А.С.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Саліхов В.В.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову. Посилається на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для правильного вирішення спору та порушення судом норм матеріального й процесуального права. В обґрунтування своїх доводів вказує, що судом першої інстанції було позбавлено третю особу можливості реалізувати свої процесуальні права, не було повідомлено належним чином про дату, час та місце розгляду справи та проігноровано заяву про відкладення розгляду справи. Зазначила, що судом було неповно досліджено умови кредитного договору, що потребує спеціальних знань у галузі економіки та може бути вирішене шляхом проведення експертизи.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову. Посилається на незаконність, необґрунтованість, несправедливість та невмотивованість рішення. В обґрунтування своїх доводів вказує, що було повідомлено про неможливість прийняття участі в судовому засіданні, однак судом без належного обґрунтування було визнано підстави неявки відповідача та його представника неповажними та продовжено розгляд справи. Зазначив про порушення принципу цивільного судочинства та обмеження права відповідача та третьої особи. Вказав, що позивачем не надано доказів наявності у нього на момент укладення кредитного договору ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями та підтвердження факту видачі кредиту саме в швейцарських франках.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, колегія суддів прийшла до висновку, що останні не підлягають задоволенню.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції, оцінивши зібрані по справі докази, в їх сукупності та співставленні, дійшов висновку, що позовні вимоги позивача є законними та обґрунтованими.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується і колегія суддів.

З матеріалів справи вбачається, що 23.08.2006 між ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 28806С73, відповідно до умов якого позичальник отримав від Банку кредит в сумі 83 736,82 швейцарських франків, що еквівалентно 68 000,00 доларів США, з кінцевою датою його погашення до 15.08.2027 (а. с. 15-23). Позичальник зобов'язався здійснювати погашення кредиту у строк та у сумах, визначених графіком, що є додатком до кредитного договору (п.п. 2.4.1 п. 2.4 ст. 2 кредитного договору). Відповідно до умов кредитного договору позичальник взяв на себе зобов'язання погасити кредит у валюті кредиту на рахунок, вказаний у пп. 2.3.1. п. 2.3 ст. 2 кредитного договору в строк, зазначений у п.2.1 ст.2 кредитного договору. Погашення кредиту позичальник повинен здійснювати у валюті кредиту у строки та сумах, визначених графіком погашення кредиту за кредитним договором... Згідно з пп.2.2.1 п.2.2 ст.2 кредитного договору позичальник зобов'язався щомісячно сплачувати банку проценти за користування кредитом у валюті кредиту (швейцарських франках) у розмірі річної процентної ставки, яка визначається наступним чином: LIBOR (12m) + 7,01%, але не менше 8,99% річних. За користування кредитом позичальник зобов'язаний сплачувати банку проценти у розмірі та строки, встановлені кредитним договором (пп. 2.5.1 п. 2.5 ст. 2 кредитного договору). Відповідно до ст. 4 кредитного договору в разі, зокрема, несплати позичальником банкові у строк платежів з погашення кредиту чи будь-яких інших сум, належних до сплати згідно з кредитним договором, або не виконання будь-яких інших зобов'язань за кредитним договором, у банку виникає право вимоги дострокового виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором. При цьому банк повідомляє позичальника, що непогашена частина кредиту, нараховані проценти за користування кредитом, а також інші платежі, нараховані згідно з кредитним договором підлягають достроковому поверненню, а позичальник взяв на себе обов'язок сплатити зазначену в повідомленні суму протягом 10-ти банківських днів з дати отримання повідомлення (п. 4.2 ст. 4 кредитного договору). У разі порушення строків погашення кредиту, вказаних у графі погашення кредиту за кредитним договором, процентів та платежів за кредитним договором, позичальник сплачує банку за кожен день прострочення, включаючи день платежу, пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення, що діяла у період, за який сплачується пеня. Пеня нараховується на суму прострочених платежів, починаючи з дати виникнення простроченої заборгованості до дати повного погашення простроченої заборгованості за кредитом, включно процентами та платежами за кредитним договором у повному обсязі (пп. 2.4.2. п. 2.4 ст. 2 кредитного договору).

Банк виконав свої зобов'язання за кредитним договором в повному обсязі, надавши позичальнику кредит на умовах визначених кредитним договором, що підтверджується заявами на видачу готівки (а. с. 31-32), однак відповідач належним чином свої зобов'язання за кредитним договором не виконував, внаслідок чого виникла заборгованість.

15.06.2015 ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» на адресу ОСОБА_2 було надіслано вимогу про дострокове погашення заборгованості за кредитним договором протягом 60-ти календарних днів з дати її отримання, однак, дана вимога позичальником не виконана (а. с. 49-52). Станом на 16.11.2015 у відповідача перед позивачем виникла заборгованість у розмірі 43 806,03 шв. фр., та 12 335,33 грн., яка складається із: 40 857,38 шв. фр. - заборгованість за основним боргом; 2 948,65 шв. фр. - заборгованість за процентами; а також 11 186,15 грн. - пеня, нарахована на прострочену заборгованість за процентами, 1 149,18 грн. - пеня, нарахована на прострочену заборгованість за основним боргом (а. с. 7-8). Враховуючи наведене позивач звернувся до суду з відповідним позовом.

За змістом статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно статтей 610, 611 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно з ст.ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ч. 1 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів»договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Аналіз зазначених норм права дає можливість зробити висновок про те, що позичальник, який добровільно погодився на умови кредитного договору, повинен належно їх виконувати.

Відповідно до матеріалів справи відповідач, всупереч умов вищевказаного кредитного договору, перестав сплачувати кошти, внаслідок чого станом на 16.11.2015 виникла заборгованістьу розмірі 43806,03 шв. фр., та 12335,33 грн., яка складається із: 40 857,38 шв. фр. - заборгованість за основним боргом; 2 948,65 шв. фр. - заборгованість за процентами; а також 11 186,15 грн. - пеня, нарахована на прострочену заборгованість за процентами, 1 149,18 грн. - пеня, нарахована на прострочену заборгованість за основним боргом

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Згідно з ч. 1 ст. 624 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливістю виконання ним грошового зобов'язання.

Підписавши договір, сторони підтвердили свої права та обов'язки за ним, погодились з усіма його умовами, у зв'язку з чим зобов'язані їх виконувати належним чином.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог.

Доводи ОСОБА_4 про те, що її не було повідомлено належним чином про дату, час та місце розгляду справи, у зв'язку з чим судом позбавлено можливості реалізувати процесуальні права, на думку колегії суддів не є підставою для зміни або скасування рішення суду першої інстанції враховуючи, що третя особа по справі є дружиною відповідача, який належним чином був повідомлений про розгляд справи та з урахуванням того, що остання не з'являлася в судові засідання, призначені судом апеляційної інстанції, а її представник не надавав нових доказів на спростування висновків суду першої інстанції.

За наведених вище обставин, колегія суддів вважає такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції посилання ОСОБА_4 на те, що судом першої інстанції було проігноровано її заяву про відкладення розгляду справи, що в свою чергу призвело до неправильне вирішення справи по суті.

Необґрунтованими, на думку колегії суддів є доводи в апеляційній скарзі про те, що судом неповно досліджено умови кредитного договору, оскільки останні потребують спеціальних знань у галузі економіки та можуть бути вирішені шляхом проведення експертизи, оскільки при розгляді справи в суді першої інстанції відповідач не надав будь-яких доказів на спростування розрахунку заборгованості наданих позивачем, або зазначив на невідповідності вказаних розрахунків умовам договору.

При цьому, колегія суддів не прийняла до уваги висновок спеціаліста, який було зроблено на вимогу відповідача після розгляду справи в суді першої інстанції, відповідно до якого за первісними даними наданими позивачем у позові неможливо провести розрахунок заборгованості, оскільки вказаний доказ не був предметом розгляду в суді першої інстанції (ч. 2 ст. 303 ЦПК України)

Посилання в апеляційних скаргах на порушення судом першої інстанції принципу цивільного судочинства та обмеження права відповідача та третьої особи колегія суддів вважає безпідставними , оскільки вони не знайшли свого підтвердження при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.

Таким чином, доводи відповідача про те, що відсутні підтвердження факту видачі кредиту саме в швейцарських франках, також не може бути підставою для зміни або скасування рішення суду першої інстанції, оскільки Банком були надані кошти позичальнику в розмірі встановленому умовами кредитного договору на дату його укладення.

Також не спростовують висновки суду першої інстанції і посилання в апеляційній скарзі на те, що при розгляді справи по суті, суд першої інстанції не надав оцінки діяльності Банку щодо його дій з валютними цінностями (наявність банківської ліцензії).

Згідно зі ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти - це гроші у національній або іноземній валюті.

Статті 47 та 49 цього Закону визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії.

Відповідно до ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральної ліцензії) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 вищезгаданого Декрету.

Аналіз норм права, що регулюють спірні правовідносини дають можливість зробити висновок про те, що на час укладення вказаного кредитного договору єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитів в іноземній валюті згідно зі ст. 5 Декрету є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої у встановленому порядку.

З урахуванням того, що наявність генеральної ліцензії у Банку, відповідачем не спростовувалась, зазначені посилання в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає безпідставними.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Разом з тим, відповідачем та третьою особою в порушення зазначеної норми права не було надано доказів на спростування вимог позивача.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, вимоги апеляційних скарг є недоведеними та такими, що не знайшли своє підтвердження при розгляді справи в апеляційній інстанції.

Отже, висновок суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи висновок суду не спростовують.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст.303,304,308,313,314,315,325 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 13 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий: В.В. Саліхов

Судді: Н.О. Прокопчук

С.М.Рубан