Ухвала іменем україни 20 липня 2016 року м. Київ Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі: головуючого Червинської М.Є., суддів: Завгородньої І.М., Коротуна В.М., Мазур Л.М., Писаної Т.О., розглянувши в судовому засіданні справу за позовом прокурора Корабельного району м. Миколаєва в інтересах держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації, державного підприємства «Миколаївське лісове господарство» до Миколаївської міської ради, ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_4, про визнання незаконними та скасування рішень Миколаївської міської ради, визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку та витребування земельної ділянки із незаконного володіння, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 15 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 09 лютого 2016 року, в с т а н о в и л а: У листопаді 2014 року прокурор Корабельного району м. Миколаєва в інтересах держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації, державного підприємства «Миколаївське лісове господарство» (далі - прокурор) звернувся до суду з позовом до Миколаївської міської ради, ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_4, про визнання незаконними та скасування рішень Миколаївської міської ради, визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку та витребування земельної ділянки із незаконного володіння. На обґрунтування позовних вимог прокурор зазначав, що п. 1.1 розділу І рішення Миколаївської міської ради від 30 червня 2006 року № 2/24 ОСОБА_3 надано дозвіл щодо відведення земельної ділянки площею 845 кв. м, а 09 листопада 2007 року п. п. 19, 19.2 розділу IV рішення Миколаївської міської ради № 17/46 затверджено проект землеустрою щодо відведення вказаної земельної ділянки за рахунок земель лісового господарства та передачу її у власність ОСОБА_3 для будівництва та обслуговування житлового будинку по АДРЕСА_1. На підставі цього рішення відповідач отримала державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1, кадастровий номер НОМЕР_2. Зазначав, що в ході проведення перевірки прокуратурою Корабельного району м. Миколаєва дотримання вимог земельного законодавства було виявлено, що під час передачі вказаної земельної ділянки ОСОБА_3 порушено вимоги земельного законодавства України. Зокрема, спірна земельна ділянка була передана без попереднього її вилучення у законного користувача, яким є ДП «Миколаївське лісове господарство», як землі державного лісового фонду, та в порушення встановленої процедури зі зміною її цільового призначення, без узгодження з органом виконавчої влади з питань лісового господарства та за відсутності державної експертизи вказаного проекту землеустрою. Посилаючись на вищевикладене, прокурор просив поновити строк позовної давності, визнати незаконними та скасувати рішення у вказаній частині; визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку, виданий ОСОБА_3, витребувати у ОСОБА_3 спірну земельну ділянку та повернути у власність держави в особі ДП «Миколаївське лісове господарство». Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 15 липня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 09 лютого 2016 року, позов задоволено. Визнано незаконним та скасовано п. 1.1 розділу 1 рішення Миколаївської міськради від 30 червня 2006 року № 2/24. Визнано незаконним та скасовано п. 19 та п. 19.2 розділу 4 рішення Миколаївської міськради від 09 листопада 2007 року № 17/46. Визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1, який був виданий ОСОБА_3 17 вересня 2008 року та зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі від 17 вересня 2008 року № 15. Витребувано у ОСОБА_3 земельну ділянку площею 845 кв. м, кадастровий номер НОМЕР_2, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, у власність держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації. Вирішено питання про розподіл судових витрат. У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та передати справуна новий розгляд до суду першої інстанції, обґрунтовуючи своїдоводи порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав. Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Зазначеним вимогам закону рішення судів першої та апеляційної інстанцій не відповідають. Судами встановлено, що п. 1.1 розділу 1 рішення Миколаївської міської ради від 30 червня 2006 року ОСОБА_3 надано дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 845 кв. м, затверджено проект за рахунок земель лісового господарства для будівництва та обслуговування житлового будинку із наданням адреси: АДРЕСА_1. Рішенням Миколаївської міської ради від 09 листопада 2007 року № 17/46 (п. п. 19, 19.2 розділу 4) затверджено проект землеустрою та передано у власність ОСОБА_3 земельну ділянку площею 845 кв. м за рахунок земель ДП «Миколаївське лісове господарство» з відведенням її до земель житлової забудови для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд по АДРЕСА_1. На підставі вказаного рішення ОСОБА_3 отримала 17 вересня 2008 року державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1, кадастровий номер НОМЕР_2. Відповідно до п. 3 ч. 1, ч. 3 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник майна має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Якщо майно було набуте безпідставно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що на спірні правовідносини позовна давність не поширюється, а тому виходячи з матеріалів справи дійшов до висновку про наявність правових підстав для визнання недійсним рішення ради, державного акта на право приватної власності на земельну ділянку та витребування спірної земельної ділянки від добросовісного набувача шляхом віндикації в порядку ст. 388 ЦК України. Проте з такими висновками судів погодитись не можна. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). При цьому відповідно до ч. 1 та 5 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Разом з тим згідно із ч. ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 в процесі розгляду справи судом першої інстанції подала письмову заяву про застосування строків позовної давності. Положеннями ст. 268 ЦК України передбачено винятки із загального правила про поширення позовної давності на всі цивільні правовідносини і визначено вимоги, на які позовна давність не поширюється, зокрема у п. 4 ч. 1 ст. 268 ЦК України зазначено, що на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право, позовна давність не поширюється. Згідно з пп. 2 п. 2 розділу І Закону України від 20 грудня 2011 року № 4176-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства» п. 4 ч. 1 ст. 268 ЦК України виключено. Цей Закон набрав чинності 15 січня 2012 року. Відповідно до п. 5 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 20 грудня 2011 року № 4176-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства» протягом трьох років з дня набрання чинності цим Законом особа має право звернутися до суду з позовом про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право. Згідно із ч. ч. 1 та 3 ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. До правовідносин, які виникли під час дії нормативно-правового акта, який згодом втратив чинність, застосовуються його норми. До правовідносин, які виникли раніше і регулювалися нормативно-правовим актом, який втратив чинність, але права й обов'язки зберігаються і після набрання чинності новим нормативно-правовим актом застосовуються положення нових актів цивільного законодавства. Проте положення п. 4 ч. 1 ст. 268 ЦК України за своєю суттю направлене на захист прав власників та інших осіб від держави. Оскільки держава зобов'язана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за прийняті її органами незаконні правові акти, їх скасування не повинне ставити під сумнів стабільність цивільного обороту, підтримувати яку покликані норми про позовну давність, тому, на відміну від інших учасників цивільних правовідносин, держава несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження нею незаконних правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право. Отже, з огляду на статус держави та її органів як суб'єктів владних повноважень, положення п. 4 частини першої ст. 268 ЦК України не поширюються на позови прокуратури, які пред'являються від імені держави і направлені на захист права державної власності, порушеного незаконними правовими актами органу державної влади. На такі позови поширюється положення ст. 257 ЦК України щодо загальної позовної давності, і на підставі ч. 1 ст. 261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів як суб'єктів владних повноважень довідалася або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів. Пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п. 1 ст. 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (п. 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; п. 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»). Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 16 вересня 2015 року № 6-68цс15, яка є обов'язковою для всіх судів України відповідно до ст. 360-7 ЦПК України. Враховуючи, що судом першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, при ухваленні рішення були порушені норми матеріального та процесуального права, такі рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК Українищодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції. Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у х в а л и л а: Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити. Рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 15 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 09 лютого 2016 рокускасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції. Ухвала оскарженню не підлягає. Головуючий М.Є. Червинська Судді: І.М. Завгородня В.М. Коротун Л.М. Мазур Т.О. Писана