Провадження №22-ц/784/1044/16
Головуюча першої інстанції: Гуденко О.А.
Категорія 59 Доповідач апеляційного суду: ОСОБА_1І
У Х В А Л А

Іменем України

18 квітня 2016 р. м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого: Галущенка О.І.

суддів Самчишиної Н.В.

ОСОБА_2

із секретарем: Горенко Ю. В.

з участю

позивача - ОСОБА_3

представників

сторін - ОСОБА_4, ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за

апеляційною скаргою

на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 18.03..2016 р., у справі за

позовом

ОСОБА_3 до ОСОБА_6 про усунення перешкод у користуванні житловим будинком та прилеглою земельною ділянкою,

встановила:

11.12.2015 р. ОСОБА_3 звернувся з позовом до ОСОБА_6 про усунення перешкод у користуванні житловим будинком та прилеглою земельною ділянкою.

Позивач зазначав, що рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 01.01.1999 р., яке набрало законної сили, його вселено до будинку № 101 по вул. Друга Набережна м. Миколаєва.

В цьому будинку з дозволу його бабусі ОСОБА_7 з 1985 р. зареєстроване його постійне місце проживання.

З її ж дозволу він перебудував будинок та упорядкував його.

Земельна ділянка для обслуговування цього будинку надана йому у строкове платне користування на підставі договору оренди, укладеного з Миколаївською міською радою 31.07.2006 р. та 29.12.2015 р.

Але він не має змоги ввести житлову будівлю в експлуатацію, оскільки після смерті ОСОБА_7, що настала у 1994 році, відповідачка, яка доводиться також її онукою, чинить перешкоди у вільному доступі до будинку та земельної ділянки, не надає доступу посадовим особам МБТІ та будівельної інспекції для проведення інвентаризації та технічного огляду.

Посилаючись на ці обставини позивач просив зобовязати відповідача надати йому безперешкодний доступ до будинку та земельної ділянки для користування та їх обслуговування.

Позивач також вимагав відшкодувати йому понесені судові витрати.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 18.03..2016 р. постановлено про часткове задоволення позовних вимог.

Цим рішенням відповідача зобовязано не чинити перешкод та надати вільний доступ до земельної ділянки.

Стягнуто з відповідача на користь позивача 487 грн. 20 коп. у відшкодування судового збору.

В задоволенні вимог про усунення перешкод з користування житловим будинком відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ставить питання про скасування рішення в частині відмови щодо усунення перешкод з користування будинком та ухвалення в цій частині нового рішення про задоволення цієї частини позовних вимог, посилаючись на необгрунтованість висновків суду та порушення норм матеріального права.

Перевіряючи законність та обгрунтованість рішення в межах оскарження, передбачених ст. 303 ЦПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з таких підстав.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене майно ( житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва.

Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту прийняття його до експлуатації.

Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, то право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Відповідно до приписів ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування чи розпорядження належним йому майном.

За положеннями ч. 2 ст. 152 ЗК України такого ж змісту право має і власник земельної ділянки у разі наявності перешкод, які порушують його право користування земельною ділянкою та не повязані з позбавленням права володіння нею.

Зазначений позов є негаторним, відповідачем за таким позовом є особа, яка діючи неправомірно, перешкоджає власнику або особі , яка є законним володільцем чи користувачем у здійсненні права користування майном.

З матеріалів справи вбачається, що спірний житловий будинок зведено на земельній ділянці, яка перебуває у власності територіальної громади м. Миколаєва, самочинно без належного дозволу, він не є обєктом цивільно-правого обороту, оскільки недобудований, в експлуатацію не прийнятий, його державна реєстрація нездійснена.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 06.11.2009 р., яке залишене без міни ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 23.12.2009 р. відмовлено у визнанні права власності на зазначену самочинну будівлю ( а. с. 36,85-86 )

Цим же рішенням встановлено, що позивачем не доведено здійснення будівництва спірної споруди виключно ним або за його кошти.

Позивач не укладав договору щодо обєкту незавершеного будівництва, який давав би йому право в порядку, визначеному ч.3 ст. 331 ЦК та у відповідності до положень ст. ст. 27, 34, 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» здійснювати в статусі субєкта містобудування процедури завершення будівництва, прийняття його до експлуатації та державну реєстрацію права власності.

Суд повно та всебічно дослідив зазначені обставини справи дав належну юридичну оцінку наданим доказам і правильно виходив з того, що позивач не є ні власником обєкту нерухомого майна, ні його належним користувачем, він не володіє іншими речовими правами на спірний обєкт незавершеного будівництва.

З врахуванням цього висновку, судом обґрунтовано ухвалено про відмову у задоволенні позову про усунення перешкод у користуванні житловим будинком.

Висновки суду першої інстанції щодо вирішення вимог про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою апелянтом не оскаржуються, а тому виходячи з меж оскарження, передбачених ст. 303 ЦПК України, колегією суддів не обговорюються.

Доводи апеляційної скарги про те, що право користування будинком витікає з факту вселення до нього з дозволу попереднього володільця з реєстрацією місця постійного проживання та участі у перебудові будинку, не заслуговують на увагу, оскільки предметом позову у цій справі є вимога не про вселення, а про усунення перешкод у користуванні для здійснення добудови будинку та процедури прийняття його до експлуатації.

В той же час, позивач не надав належних та достовірних доказів участі у будівництві та наявності у нього відповідних прав на незавершений обєкт нерухомого майна, які б породжували у нього право на позов, передбачений ст. 391 ЦК України.

Посилання на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 01.01.1999 р., яке набрало законної сили та яким його вселено до спірного будинку, теж не може бути враховано при апеляційному перегляді, оскільки позивач не звертався з позовом про повторне вселення після цієї дати і права на звернення з такою позовною вимогою на даний час не втратив.

Інші доводи також не підлягають врахуванню, оскільки не спростовують висновків судового рішення.

Встановлене не дає підстав для зміни чи скасування оскаржуваного рішення.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 314-315 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити, а рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 18.03. 2016 р. - залишити без зміни.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але з цього часу на протязі двадцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий: О.І. Галущенко

Судді: Н.В.Самчишина

ОСОБА_2