У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого суддів: Євтушенко О.І., Завгородньої І.М., Іваненко Ю.Г., Ситнік О.М., Ткачука О.С.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до Мар'янівської сільської ради Васильківського району Київської області, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про визнання недійсною заяви, відновлення чинності заповіту, зобов'язання вчинити дії та за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_6, треті особи: ОСОБА_7, Мар'янівська сільська рада Васильківського району Київської області, про визнання правочину чинним, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 14 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 11 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2015 року позивач звернувся до суду з даним позовом, зазначивши в його обгрунтування, що 14 грудня 2011 року його батьком ОСОБА_9 складено заповіт, яким заповів йому земельну ділянку (пай) площею 4,94400 га, розташовану на території Мар'янівської сільської ради Васильківського району Київської області.

25 червня 2013 року ОСОБА_9 звернувся до Мар'янівської сільської ради із заявою про скасування заповіту від 14 грудня 2011 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_9 помер.

Посилаючись на те, що посадовими особами Мар'янівської сільської ради Васильківського району Київської області при прийнятті і реєстрації заяви ОСОБА_9 від 25 червня 2013 року про скасування заповіту не було дотримано вимог ст. 37 Закону України «Про нотаріат», п. п. 5, 6 Порядку посвідчення заповітів і довіреностей, що прирівнюються до нотаріально посвідчених, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 червня 1994 року № 419, пп. пп. 2.3, 2.5, 2.6, 2.10 і 2.11 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 11 листопада 2011 року № 3306/5, а саме: не було вжито заходів щодо охорони спадкового майна, не засвідчено справжність підпису на заяві особи про скасування заповіту, не перевірено і не з'ясовано обсяг цивільної дієздатності та не встановлено особу заявника, а тому просив суд визнати недійсною заяву від 25 червня 2013 року про скасування заповіту та зобов'язати Мар'янівську сільську раду Васильківського району Київської області внести відомості до спадкового реєстру про відновлення чинності заповіту ОСОБА_9 від 14 грудня 2011 року.

У липні 2015 року ОСОБА_8 звернулася до суду з позовом, в якому на підставі ст. 219 ЦК України просила визнати дійсним правочин її батька ОСОБА_9 щодо подання ним до Мар'янівської сільської ради заяви 25 червня 2013 року про скасування заповіту, посилаючись на те, що він вчинив дії щодо вираження своєї волі про скасування заповіту від 14 грудня 2011 року, однак з незалежних від нього причин на даній заяві не було вчинено посвідчувального напису про справжність його підпису.

Зазначала, що ОСОБА_9 із указаною заявою звернувся до сільської ради, так як в населеному пункті, де він проживав, відсутній нотаріус і у нього в зв'язку із похилим віком не було можливості поїхати до місця знаходження нотаріальної контори, тобто нотаріальному посвідченню вказаної заяви перешкоджала обставина, що не залежала від його волі.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 14 вересня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 11 листопада 2015 року, у задоволенні позову ОСОБА_6 до Мар'янівської сільської ради Васильківського району Київської області, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про визнання недійсною заяви, відновлення чинності заповіту, зобов'язання вчинити дії відмовлено.

Позов ОСОБА_8 до ОСОБА_6, треті особи: ОСОБА_7, Мар'янівська сільська рада Васильківського району Київської області, про визнання правочину чинним задоволено.

Ухвалено односторонній правочин, а саме: заяву ОСОБА_9 від 25 червня 2013 року про скасування заповіту на ім'я ОСОБА_6 від 24 грудня 2011 року - визнано дійсним.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду і ухвалити нове рішення про задоволення його позову та відмову у задоволенні позову ОСОБА_8, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що факт написання тексту спірної заяви не заявником, а його спадкоємцем - ОСОБА_8 - не впливав на волевиявлення спадкодавця, оскільки дану заяву до уповноваженого органу подано ним особисто, що не суперечить вимогам ст. ст. 47, 56 Закону України «Про нотаріат», п. п. 7, 8, 10 Порядку посвідчення заповітів і довіреностей, що прирівнюються до нотаріально посвідчених, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 червня 1994 року № 419, а недотримання посадовими особами Мар'янівської сільської ради вимог щодо засвідчення справжності підпису особи на даній заяві, невчинення на такій заяві посвідчувального напису шляхом його вчинення на заяві після підпису громадянина, непроведення реєстрації цієї заяви в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій органу місцевого самоврядування, а внесення запису про це в журналі реєстрації пропозицій, заяв і скарг громадян с. Мар'янівка не свідчить про відсутність волевиявлення спадкодавця на скасування заповіту.

Встановивши, що односторонній правочин ОСОБА_9 від 25 червня 2013 року відповідав волі особи, яка його вчинила, а належному і правильному нотаріальному посвідченню даного правочину перешкоджала обставина, яка не залежала від волі останнього, та, врахувавши, що із часу подання заяви і до дня своєї смерті ОСОБА_9 не вчинив жодних дій, спрямованих на зміну існуючих обставин щодо його розпорядження спадковим майном, та не відновив дію скасованого заповіту, суди дійшли висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_6 та задоволення позову ОСОБА_8

Проте з такими висновками судів погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судами встановлено, що 14 грудня 2011 року секретарем Мар'янівської сільської ради Васильківського району Київської області посвідчено заповіт ОСОБА_9 щодо заповідання ним своєму синові ОСОБА_6 земельної ділянки (паю), яка знаходиться на території Мар'янівської сільської ради, розміром 4,9400 га.

25 червня 2013 року ОСОБА_9 складено і подано до Мар'янівської сільської ради Васильківського району Київської області заяву про скасування заповіту від 14 грудня 2011 року.

Відповідно до ст. 1254 ЦК України заповідач має право у будь-який час скасувати заповіт. Скасування заповіту проводиться заповідачем особисто в порядку, встановленому цим Кодексом для посвідчення заповіту.

Вимоги до форми заповіту та порядку його посвідчення встановлені ст. 1247 ЦК України.

Таким чином, на вимоги щодо форми, складення та посвідчення заяви про скасування заповіту поширюються вимоги, які ставляться законом до заповітів.

Так, у сільських населених пунктах уповноважені на це посадові

особи органу місцевого самоврядування вчиняють такі нотаріальні

дії: вживають заходів щодо охорони спадкового майна; посвідчують заповіти (крім секретних); видають дублікати посвідчених ними документів; засвідчують вірність копій (фотокопій) документів і виписок з них; засвідчують справжність підпису на документах.

Відповідно до п. 1.9 Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 11 листопада 2011 року№ 3306/5 (далі - Порядок), у випадку одержання посадовою особою органу місцевого самоврядування заяви про скасування заповіту, так само як і одержання нового заповіту, який відміняє чи змінює раніше посвідчений заповіт, посадова особа органу місцевого самоврядування робить про це відмітку в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій, в алфавітній книзі обліку заповітів і відповідний напис на примірнику заповіту, який зберігається у справах органу місцевого самоврядування.

Якщо заповідач подасть примірник заповіту, який знаходиться у нього, то відповідний напис про скасування заповіту робиться і на цьому примірнику, після чого він разом із заявою (якщо заповіт скасовано заявою) приєднується до примірника, який зберігається у справах органу місцевого самоврядування. Справжність підпису на заяві про скасування чи зміну заповіту повинна бути нотаріально засвідченою.

Відповідно до п. 2.3 Порядку при вчиненні нотаріальної дії посадові особи органів місцевого самоврядування встановлюють особу, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, у порядку, визначеному ст. 43 Закону України «Про нотаріат».

Під час посвідчення заповіту та засвідчення справжності підпису на документах визначається обсяг цивільної дієздатності фізичної особи, яка звернулась за вчиненням нотаріальної дії, у порядку, встановленому ст. 44 Закону України «Про нотаріат».

Посвідчення заповітів здійснюються шляхом вчинення посвідчувальних написів, які підписуються посадовою особою органу місцевого самоврядування і скріплюються гербовою печаткою відповідного органу місцевого самоврядування.

Нотаріальні дії вчиняються в приміщенні органу місцевого самоврядування. В окремих випадках, коли громадянин не може з'явитися в зазначене приміщення, нотаріальні дії можуть бути вчинені поза вказаним приміщенням.

Якщо нотаріальна дія вчиняється поза приміщенням органу місцевого самоврядування, то в посвідчувальному написі на документі і в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій записується місце вчинення нотаріальної дії із зазначенням адреси, а також причини, з якої нотаріальна дія вчиняється поза приміщенням органу місцевого самоврядування.

Усі нотаріальні дії, які вчиняються посадовою особою органу місцевого самоврядування, реєструються в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій органу місцевого самоврядування у порядку, передбаченому ст. 52 Закону України «Про нотаріат», та Правилами ведення нотаріального діловодства, затвердженими наказом Міністерства юстиції України від 22 грудня 2010 № 3253/5, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 23 грудня 2010 за № 1318/18613.

Аналогічні положення передбачені Порядком посвідчення заповітів і довіреностей, що прирівнюються до нотаріально посвідчених, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 15 червня 1994 року № 419.

Вказаним Порядком також передбачено, що запис у реєстрі є доказом посвідчення заповіту чи довіреності.

Встановивши, що при отриманні і реєстрації заяви ОСОБА_9 від 25 червня 2013 року посадовими особами Мар'янівської сільської ради Васильківського району Київської області порушено вимоги закону щодо форми, складення та посвідчення заяви про скасування заповіту, суд першої інстанції, разом з тим, вважав, що факт підписання ОСОБА_9 заяви від 25 червня 2013 року вказує на реалізацію вільного волевиявлення особою її дій, спрямованих на скасування заповіту від 14 грудня 2011 року.

Такого висновку суд першої інстанції дійшов з посиланням на пояснення свідків.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57-60 ЦПК України.

Положеннями ч. 4 ст. 60 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

Крім того, за змістом ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Вирішуючи спір в частині вимог про визнання заяви про скасування заповіту від 25 червня 2013 року дійсною на підставі ст. 219 ЦК України, суд першої інстанції виходив з того, що нотаріальному посвідченню вказаного правочину перешкоджали обставини, що не залежали від волі ОСОБА_6, а саме: похилий вік спадкодавця, відсутність нотаріуса у населеному пункті, де він проживав на час подання заяви.

Однак погодитися з таким висновком не можна.

Відповідно до ч. ч. 1 і 2 ст. 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.

При розгляді спору про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, недійсним (встановлення нікчемності) факти його укладення, повного або часткового виконання однією зі сторін може підтверджуватися тільки письмовими доказами, якщо інше не передбачено законодавством.

Відповідно до ч. 2 п. 2 ст. 215 ЦК України нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним у випадках, встановлених цим Кодексом.

Глава 85 ЦК України, яка регулює порядок спадкування за заповітом і є спеціальною нормою, не передбачає можливості визнання судом дійсним заповіту, складеного з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення.

Норми ст. 219 ЦК України, на підставі якої суд вирішив спір, є загальною нормою і не регулює правовідносини, які виникли між сторонами у справі, що залишилось поза увагою суду першої інстанції.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційний суд на вказані порушення уваги не звернув, належним чином не перевірив доводів апеляційної скарги та помилково залишив рішення без змін.

За таких обставин рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду підлягають скасуванню з підстав, передбачених ст. 338 ЦПК України, з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 14 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 11 листопада 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.І. Євтушенко

Судді: І.М. Завгородня

Ю.Г. Іваненко

О.М. Ситнік

О.С. Ткачук