Ухвала

іменем україни

21 вересня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Євтушенко О.І., Ізмайлової Т.Л., КадєтовоїО.В.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, Рівненської міської ради про визнання правочину та державного акта недійсними, скасування рішення Рівненської міської ради, визнання права власності на земельну ділянку,

за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 01 березня 2016 року та рішення апеляційного суду Рівненської області від 12 травня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, Рівненської міської ради про визнання правочину та державного акта недійсними, скасування рішення Рівненської міської ради, визнання права власності на земельну ділянку.

Посилався на те, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 27 вересня 2011 року, ОСОБА_6 є власником нерухомого майна, зокрема 15/100 домоволодіння АДРЕСА_1 та будівлі кафе - бару «ІНФОРМАЦІЯ_1» розташованого по АДРЕСА_1. При оформленні правовстановлюючого документу на земельну ділянку, що знаходяться під будівлями, з'ясувалося, що земельна ділянка необхідною площею 124 кв. м. перебуває у власності ОСОБА_5 Остання є власником 85/100 частини будинку АДРЕСА_1, який знаходиться на земельній ділянці площею 420 кв. м., що належить їй на підставі Державного акта на право власності на земельну ділянку від 26 січня 2006 року (кадастровий номер НОМЕР_1). ОСОБА_5 набула у власність земельну ділянку площею 124 кв. м. від свого батька ОСОБА_7 на підставі договору дарування від 05 жовтня 2012 року. ОСОБА_7 оформив Державний акт на спірну земельну ділянку (124 кв. м.) на підставі рішення Рівненської міської ради від 23 лютого 2012 року № 1648.

При з'ясуванні набуття права власності на будівлю та на підставі свідоцтв про право на спадщину за заповітом від 27 вересня 2011 року, ОСОБА_6 є власником нерухомого майна, зокрема 15/100 домоволодіння АДРЕСА_1 та будівлі кафе - бару «ІНФОРМАЦІЯ_1» розташованого по АДРЕСА_1. При оформленні правовстановлюючого документу на земельну ділянку, що знаходяться під будівлями виявилось, що земельна ділянка необхідною площею 124 кв. м. перебуває у власності ОСОБА_5 Остання є власником 85/100 частини будинку АДРЕСА_1, який знаходиться на земельній ділянці площею 420 кв. м., що належить їй на підставі Державного акта на право власності на земельну ділянку від 26 січня 2006 року (кадастровий номер НОМЕР_1). ОСОБА_5 набула у власність земельну ділянку площею 124 кв. м. від свого батька ОСОБА_7 на підставі договору дарування від 05 жовтня 2012 року. ОСОБА_7 оформив Державний акт на спірну земельну ділянку (124 кв. м.) на підставі рішення Рівненської міської ради № 1648 від 23 лютого 2012 року.

При з'ясуванні набуття права власності на будівлю та земельну ділянку по АДРЕСА_1 виявилось наступне - власником нерухомого майна був ОСОБА_7 на підставі Свідоцтва про право власності від 02 вересня 2002 року. Вся земельна ділянка площею 544 кв. м., належала йому на підставі державного акта на право приватної власності на землю від 05 червня 2000 року виданого на підставі рішення Рівненської міської ради № 59 від 02 грудня 1998 року. В подальшому ОСОБА_7 здійснив поділ земельної ділянки на дві - площею 420 кв. м. та 124 кв. м. 21 квітня 2005 року ОСОБА_7 продав для ОСОБА_8 15/100 частин домоволодіння та кафе - бар «ІНФОРМАЦІЯ_1», а 07 червня 2005 року земельну ділянку площею 124 кв.м. 17 серпня 2005 року ОСОБА_7 подарував своїй дочці ОСОБА_5 85/100 частин домоволодіння та під ним земельну ділянку площею 420 кв. м., і остання оформила Державний акт на право власності на земельну ділянку від 26 січня 2006 року (кадастровий номер НОМЕР_1). В подальшому дружина ОСОБА_7 - ОСОБА_9 оскаржила договір купівлі - продажу земельної ділянки площею124 кв. м., з приводу чого існує рішення Рівненського міського суду від 08 грудня 2006 року. Надалі, ОСОБА_7, не будучи вже власником ні 15/100 та 85/100 частин домоволодіння та кафе - бар «ІНФОРМАЦІЯ_1», звернувся до Рівненської міської ради про видачу йому державного акта на право власності на земельну ділянку 124 кв. м., і 23 лютого 2012 року Рівненською міської радою прийнято рішення № 1648 «Про видачу державного акта на право власності на земельну ділянку ОСОБА_7», що суперечить положенням ст. 120 ЗК України та ст. 377 ЦК України. Виготовивши на підставі рішення Рівненської міської ради державний акт на земельну ділянку під будівлею 15/100 частин будинку та кафе - бару «ІНФОРМАЦІЯ_1», ОСОБА_7 05 жовтня 2012 року переоформив її за договором дарування для співвласника домоволодіння 85/100 ОСОБА_5

Додатково позов обґрунтовує тим, що згідно висновку експерта № 50909/2_ЮШ судової інженерно-технічної експертизи від 03 грудня 2015 року, нежитлові приміщення кафе-бару «ІНФОРМАЦІЯ_1» та частина житлового будинку 15/100 знаходиться на земельній ділянці площею 0,0124 га, кадастровий номер (НОМЕР_2). ОСОБА_5 під час розгляду справи в суді, замовила виготовлення технічної документації по об'єднанню двох земельних ділянок - 0,0124 га, з кадастровим номером НОМЕР_2 та 0,0420 га з кадастровим номером НОМЕР_3, для виготовлення правовстановлюючого документу на одну цілу земельну ділянку площею 0,0544 га. Внаслідок цього, Реєстраційною службою Рівненського міського управління юстиції 30 грудня 2015 року ОСОБА_5 видано свідоцтво про право власності на земельну ділянку площею 0,0544 га з новим кадастровим номером НОМЕР_4, взамін двох площею 0,0420 га та 0,0124 га (а. с. 125-126).

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 01 березня 2016 року позовні вимоги задоволено частково, скасовано рішення Рівненської міської ради № 1648 від 23 лютого 2012 року «Про видачу державного акта на право власності на земельну ділянку гр. ОСОБА_10». Визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,0124 га виданого ОСОБА_100,0124 га. виданого ОСОБА_10 10 лютого 2012 року на підставі рішення Рівненської міської ради від 23 лютого 2012 року (кадастровий номер НОМЕР_2) зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 01183.

Визнано недійсним договір дарування земельної ділянки площею 0,0124 га укладеного між ОСОБА_10 та ОСОБА_5 посвідченого 05 жовтня 2011 року приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Торкуновою Т.А., реєстровий № 1386 та скасувати його державну реєстрацію. Скасовано Свідоцтво про право власності серія та номер 51317645 на земельну ділянку площею 0,0544 га з кадастровим номером НОМЕР_4 в м. Рівне по АДРЕСА_1, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та скасовано його державну реєстрацію права власності. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Рівненської області від 12 травня 2016 року рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 01 березня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення Рівненського міського суду від 01 березня 2016 року в частині відмови у задоволенні вимоги про визнання права власності на земельну ділянку та рішення апеляційного суду Рівненської області від 12 травня 2016 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги про визнання за ОСОБА_4 право власності на земельну ділянку площею 0,0124 га, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, законність судових рішень в межах касаційного оскарження, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції в межах касаційної скарги перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду, чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Частково задовольняючи позовні вимоги щодо скасування рішення Рівненської міської ради від 23 лютого 2012 року № 1648 «Про видачу державного акта на право власності на земельну ділянку гр. ОСОБА_7» та визнаючи недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,0124 га виданий ОСОБА_10 на підставі цього рішення та визнаючи недійсним договір дарування земельної ділянки площею 0,0124 га укладений між ОСОБА_10 та ОСОБА_5 та скасовуючи свідоцтво про право власності серія та номер 51317645 на земельну ділянку площею 0,0544 га з кадастровим номером НОМЕР_4 в м. Рівне по АДРЕСА_1, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), суд першої інстанції виходив з того, що при їх прийнятті було порушено положення ст. 120 Земельного кодексу України та ст. 377 Цивільного кодексу України.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд виходив із того, що позивачем не доведено порушення його прав, а позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованим.

Судом встановлено, що ОСОБА_7 був власником домоволодіння по АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності від 02 вересня 2002 року, а також власником земельної ділянки площею 544 кв. м. на підставі державного акта на право приватної власності на землю від 05 червня 2000 року.

17 серпня 2005 року між ОСОБА_7 «дарувальник» та ОСОБА_5 «обдаровувана» (дочка дарувальника) було укладено договір дарування 85/100 реальної частки домоволодіння по АДРЕСА_1, і було укладено договір дарування земельної ділянки, згідно п. 1.1, 1.2 якого дарувальник подарував, а обдаровувана прийняла в дар земельну ділянку площею 420 кв. м., яка розташована за адресою: м. Рівне, АДРЕСА_1 (а. с. 43, 44).

21 квітня 2005 року між ОСОБА_7 (продавець) та ОСОБА_8 (покупець) було укладено договір купівлі-продажу, згідно умов якого продавець продав, а покупець придбав будівлю кафе-бару «ІНФОРМАЦІЯ_1», яка належить продавцеві на праві власності та знаходиться в м. Рівне по АДРЕСА_1 та знаходиться на земельній ділянці розміром 544 кв. м., яка надана продавцеві у приватну власність згідно з Державним актом, виданим Рівненською міською радою 05 червня 2000 року (а. с. 46).

Встановлено, що ОСОБА_7 продав ОСОБА_8 згідно договору купівлі-продажу від 21 квітня 2005 року і 15/100 частини домоволодіння по АДРЕСА_1 (а. с. 48).

04 вересня 2006 року між ОСОБА_8 (продавець) та ОСОБА_12 (покупець) був укладений договір купівлі-продажу (ВЕА №645945) будівлі кафе-бару «ІНФОРМАЦІЯ_1», а 30 вересня 2006 року - укладено договір купівлі-продажу (ВЕС №156490) 15/100 часток домоволодіння АДРЕСА_1.

Згідно свідоцтв про право на спадщину за заповітом ОСОБА_4 успадкував будівлю кафе-бару «ІНФОРМАЦІЯ_1» та 15/100 часток домоволодіння по АДРЕСА_1 (а. с. 52, 53), право приватної власності на що ОСОБА_6 оформив у встановленому законом порядку, що підтверджується витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а. с. 14, 15).

Земельну ділянку в розмірі 0,0124 га (124 кв. м.) з приводу якої виник спір між сторонами, за договором купівлі-продажу від 07 червня 2005 року було продано ОСОБА_13, який діяв за довіреністю від ОСОБА_7, для ОСОБА_8 (а. с. 51).

Вказаний договір купівлі-продажу від 07 червня 2006 року частини земельної ділянки площею 0,0124 га був визнаний недійсним згідно рішення Рівненського міського суду від 08 грудня 2006 року, яке було залишене без змін ухвалою колегії суддів апеляційного суду Рівненської області від 18 квітня 2007 року (а. с. 10, 136).

За наведеного мати ОСОБА_6 не була і не могла бути власником спірної земельної ділянки, оскільки ця ділянка при відчуженні в 2005 - 2006 роках частини будинку не переходила до інших набувачів на підставі цивільно-правових угод, як вимагалось чинним на той період Земельним кодексом України.

23 лютого 2012 року Рівненською міською радою було прийнято рішення № 1648 «Про видачу державного акта на право власності на земельну ділянку гр. ОСОБА_10» (із врахуванням скасування раніше виданого на вказану земельну ділянку державного акта та визнання недійсним договору купівлі-продажу цієї ділянки - рішення Рівненського міського суду від 08 грудня 2006 року), на підставі якого ОСОБА_7 16 липня 2012 року оформив державний акт на право власності на земельну ділянку 0,0124 га, а 05 жовтня 2012 року вказану земельну ділянку подарував своїй дочці ОСОБА_5 (а. с. 5-7).

Згідно роз'яснень, викладених в п.п. «а» п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» № 7 від 16 квітня 2004 року, «.. вирішуючи спори про право власності на земельну ділянку, суди мають виходити з того, що при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 01 січня 2002 року, згідно з положеннями чинної до цієї дати ст. 30 ЗК України до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження. Після 31 грудня 2001 року в таких випадках право власності на земельну ділянку або її частини могло переходити відповідно до ст. 120 ЗК України 2001 року на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди, укладених відповідно відчужувачем або набувачем.

До особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду після 31 грудня 2003 року, згідно зі статтею 377 ЦК України, а з часу внесення змін до ст. 120 ЗК України від 27 квітня 2007 року № 997-V - і згідно зі статтею 120 ЗК, переходило право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором; а якщо договором це не було визначено, до набувача переходило право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для її обслуговування. При переході права власності на будинок або його частину за договором довічного утримання до набувача переходило право на земельну ділянку, де вони розташовані, на умовах, на яких ця ділянка належала відчужувану.... З 01 січня 2010 року до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача) відповідно до статті 377 ЦК і ст.120 ЗК в редакції Закону України від 05 листопада 2009 року №1702-VI».

Статтею 60 ЦПК України на сторін покладено обов'язок довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), дійшов до правильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, оскільки ОСОБА_6 не доведено порушення його прав рішенням від 23 лютого 2012 року № 1648 «Про видачу державного акта на право власності на земельну ділянку гр. ОСОБА_7», який і був власником цієї земельної ділянки до неправомірного її відчуження іншими особам в червні 2005 року, а відтак у суду не було підстав для скасування цього рішення Рівненської міської ради та визнання недійсним державного акту на земельну ділянку на ім'я ОСОБА_7 Крім того, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що права позивача не було порушено і укладеним 5 жовтня 2012 року договором дарування земельної ділянки. Тому, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку, що вимоги ОСОБА_6 про визнання за ним права власності на земельну ділянку, яка правомірно перебуває у власності відповідача, безпідставні та необґрунтовані.

Таким чином, перевіривши матеріали справи, доводи касаційної скарги, суд касаційної інстанції дійшов висновку про відхилення касаційної скарги та залишення без змін рішення апеляційного суду Рівненської області від 12 травня 2016 року.

Доводи касаційної скарги зводяться лише до переоцінки доказів та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення апеляційного суду Рівненської області від 12 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.І. Євтушенко

Т.Л. Ізмайлова

О.В. Кадєтова