У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого: Кузнєцова В.О.,

суддів: Євтушенко О.І., Кадєтової О.В.,

Карпенко С.О., Мостової Г.І.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Чернігівоблбуд» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про усунення перешкод у здійсненні права власності, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «Чернігівоблбуд» на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 28 квітня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 2 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2015 року публічне акціонерне товариство «Чернігівоблбуд» (далі - ПАТ «Чернігівоблбуд») звернулося до суду з уточненим під час розгляду справи позовом, у якому посилалось на те, що квартира АДРЕСА_1 належить на праві власності ЗАТ «Чернігівоблбуд», правонаступником якого є ПАТ «Чернігівоблбуд». У 1997 році відповідачі на підставі ордера вселилися у цю квартиру та мешкають у ній на даний час. 15 січня 2015 року між ПАТ «Чернігівоблбуд» та фізичною особою - підприємцем ОСОБА_6 укладено договір № ДГ-150102 про надання послуг з технічної інвентаризації житла, для проведення якої власник житла повинен забезпечити доступ до приміщення, однак особи, які проживають у ньому, чинять перешкоди у доступі до квартири. У зв'язку з цим позивач просив зобов'язати відповідачів не чинити перешкоди у здійсненні права власності щодо квартири АДРЕСА_1 та зобов'язати відповідачів надати вільний доступ до цієї квартири технікам з інвентаризації нерухомого майна фізичної особи - підприємця ОСОБА_6 з метою обстеження та проведення технічної інвентаризації протягом 20 днів з дня набрання рішенням законної сили.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 28 квітня 2015 року у задоволенні позову ПАТ «Чернігівоблбуд» відмовлено.

Справа в апеляційному порядку переглядалась неодноразово і останньою ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 2 грудня 2015 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ПАТ «Чернігівоблбуд» просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, із ухваленням нового рішення про задоволення позову.

Відповідно до п. 6 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи скарги та вивчивши обставини справи, дійшла висновку, що касаційна скарга ПАТ «Чернігівоблбуд» підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що на підставі ордера, виданого ЗАТ «Чернігівоблбуд» 12 листопада 1997 року, до квартири АДРЕСА_1, яка відносилась до відомчого житлового фонду, вселились ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5; вони постійно проживають у цій квартирі і в ній зареєстровані.

Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 1 квітня 2010 року ЗАТ «Чернігівоблбуд», правонаступником якого є ПАТ «Чернігівоблбуд», є власником трикімнатної квартири АДРЕСА_1 загальною площею 78 кв.м, житловою площею 40,9 кв.м.

18 грудня 2014 року ПАТ «Чернігівоблбуд» направив повідомлення ОСОБА_3 про те, що 18 січня 2015 року з 10 год до 14 год техніками «БТІ-ЕКСПЕРТ» буде проводитися обстеження та проведення технічної інвентаризації квартири АДРЕСА_1, яка належить ПАТ «Чернігівоблбуд», та з вимогою до ОСОБА_3 у вказаний проміжок часу 18 січня 2015 року забезпечити доступ вказаних вище осіб та представників ПАТ «Чернігівоблбуд» до даної квартири. Повідомлення направлено рекомендованим листом, проте повернулося на адресу відправника неврученим з відміткою «за закінченням терміну зберігання».

14 січня 2015 року комісією у складі начальника ДП «Соціально-побутове управління» ПАТ «Чернігівоблбуд» ОСОБА_7, електрика ОСОБА_8 та прибиральниці ОСОБА_9 складено акт про те, що 14 січня 2015 року о 9 год ОСОБА_3 вручено лист ПАТ «Чернігівоблбуд» № 315 від 18 грудня 2014 року про проведення обстеження та технічної інвентаризації квартири, в якій він проживає. Також зазначено, що ОСОБА_3 зі змістом листа ознайомився, але отримувати його під підпис відмовився.

15 січня 2015 року між ПАТ «Чернігівоблбуд» (замовником) та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_6 (виконавцем) укладено договір № ДГ-150102 про надання послуг з технічної інвентаризацій житла, згідно умов якого замовник доручає, приймає та оплачує, а виконавець виконує поточну технічну інвентаризацію житлових квартир, у тому числі квартири АДРЕСА_2.

19 січня 2015 року виконавець повідомив листом замовника про непроведення технічної інвентаризації зазначеної квартири через відсутність доступу до неї.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, пославшись на положення ч. 7 ст. 319 ЦК України, ст. 30 Конституції Українита ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, дійшов висновку про те, що, маючи намір здійснити інвентаризацію квартири, позивач зобов'язаний поважати недоторканість сімейного життя відповідачів та їх житла, узгоджувати свої дії з останніми, а не вказувати в ультимативній формі про необхідність доступу до квартири технічних працівників. Суд апеляційної інстанції вказав на те, що позивач обрав неправильний спосіб захисту своїх прав, оскільки ці правовідносини ЦК України не регулюються, пославшись на правову позицію Верховного Суду України у справі № 6-92цс15.

Однак такі висновки є передчасними і повністю погодитися з ними не можна з огляду на наступне.

Частиною першою ст. 360-7 ЦПК України визначено, що висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Однак правовідносини, що виникли між сторонами у цій справі, не є подібними до правовідносин, щодо яких прийнято вказану постанову. Тому вказане рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви, про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судами касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, не є обов'язковими для застосування при вирішенні дійсної справи.

Суд касаційної інстанції, переглядаючи 7 жовтня 2015 року судове рішення апеляційної інстанції, ухвалене у цій справі, вказав, зокрема, на необхідність перевірки мети проведення власником обстеження і технічної інвентаризації квартири та встановлення правової підстави для таких його дій.

Усупереч вимогам ст. 338 ЦПК України, висновки і мотиви, з яких скасовано ухвалу апеляційної інстанції від 27 травня 2015 року, при новому розгляді враховані не були.

Крім того, відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Позивач самостійно визначає предмет й підстави позову та на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета позову (ст. ст. 27, 31 ЦПК України).

При цьому цивільний процесуальний закон не вимагає від позивача визначення норми матеріального права, яка підлягає застосуванню (ст. 119 ЦПК України), але позивач зобов'язаний зазначити у позовній заяві фактичні обставини, якими він обґрунтовує свої вимоги, та докази на підтвердження цих вимог.

Звернувшись до суду з позовом, позивач посилався на те, що він є власником квартири, в якій проживають відповідачі, і йому як власнику приміщення необхідно в порядку, установленому Інструкцією про порядок проведення технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна, провести роботи з інвентаризації об'єктів нерухомого майна, у тому числі квартири № 21, але відповідачі у цьому перешкоджають.

Відмовляючи у задоволенні позову, суди послались на те, що між позивачем та відповідачами існують правовідносини, які врегульовані ЖК Української РСР і застосування положень ЦК України до правовідносин сторін у даному випадку неправильне.

Проте судами не враховано, що квартира, в якій проживають відповідачі, на час надання їм ордеру належала до відомчого житлового фонду, до комунальної власності не передавалася і після набуття позивачем права власності на квартиру будь-яких договорів з відповідачами укладено не було.

Так, судами не враховано, що користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду врегульовано ст. 61 ЖК Української РСР і за положеннями ст. 62 цього Кодексу до відносин, що випливають з договору найму жилого приміщення, у відповідних випадках застосовуються також правила цивільного законодавства Союзу РСР і Української РСР. Не встановивши на підставі належних і допустимих доказів, що між сторонами укладений договір найму, суди дійшли передчасного висновку про те, що відповідачі є наймачами житлового фонду у розумінні ст. 61, 62 ЖК Української РСР.

Оскільки судами попередніх інстанцій судові рішення ухвалені з такими порушеннями норм процесуального права, що унеможливили встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду підлягають скасуванню з підстав, передбачених ст. 338 ЦПК України, з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Чернігівоблбуд» задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 28 квітня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 2 грудня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О.Кузнєцов
Судді: О.І.Євтушенко О.В.Кадєтова С.О.Карпенко Г.І.Мостова