Ухвала

іменем україни

21 вересня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Євтушенко О.І., Ізмайлової Т.Л.,

КадєтовоїО.В., Мостової Г.І.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Львівської міської ради, третя особа - ЛКП «Господар», про визнання права власності,

за касаційною скаргою ОСОБА_3, поданою представником ОСОБА_4, на рішення апеляційного суду Львівської області від 29 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2014 року ОСОБА_3. звернулась до суду із позовом до Львівської міської ради, третя особа - ЛКП «Господар», про визнання права власності.

На обґрунтування позовних вимог зазначала, що за згодою попереднього користувача та на підставі рішення Виконкому Ленінської районної Ради депутатів трудящих м. Львова від 26 грудня 1962 року батько позивача ОСОБА_5 користувався гаражем у подвір'ї будинку АДРЕСА_1 з 1962 року. Після смерті батька вказаним гаражем користувалась мати позивача, де зберігала належний їй автомобіль. Проте, у зв'язку із похилим віком батьків, з 2000 року гаражем фактично користувалась позивач, несла витрати на його утримання, здійснювала ремонті роботи. Після смерті батьків позивач є їх єдиним спадкоємцем та на даний час користується вказаним гаражем. Оскільки остання відкрито та безперервно володіє гаражем протягом останніх 14 років, її батьки користувались вказаним гаражем протягом 35 років, ОСОБА_3 є їх спадкоємцем, просила на підставі положень ст. 344 ЦК України визнати за нею право власності на вказаний гараж.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 07 листопада 2014 року позовні вимоги задоволено. Визнано за ОСОБА_3 право власності на гараж площею 19 кв. м, позначений на поверхневому плані в технічному паспорті літ. «Б-1», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 29 грудня 2015 року рішення Личаківського районного суду м. Львова від 07 листопада 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким узадоволенні позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 просить скасувати рішення апеляційного суду Львівської області від 29 грудня

2015 року та залишити в силі рішення Личаківського районного суду

м. Львова від 07 листопада 2014 року, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_3 та її батьки добросовісно заволоділи спірним гаражем та відкрито безперервно користуються ним з 1962 року.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд апеляційної інстанції виходив із того, що позивачем у порушення вимог ст. 344 ЦК України не дотримано строку набувальної давності щодо нерухомого майна, який становить

10 років.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом, в якому просила визнати за нею право власності за набувальною давністю на гараж, мотивуючи позовні вимоги тим, що користується спірним гаражем після смерті матері ОСОБА_6 з ІНФОРМАЦІЯ_1 року. Мати, відповідно, користувалась гаражем після смерті чоловіка ОСОБА_5, інваліда війни, який помер у 1997 році. Батько користувався гаражем на правах оренди (а. с. 3-4).

Із матеріалів справи вбачається, що позивач відкрито безперервно володіє гаражем з 2009 року. До того часу гаражем володіли інші особи.

Відповідно до ст. 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном- протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не пред'явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п'ятнадцять, а на рухоме майно- через п'ять років з часу спливу позовної давності. Втрата не з своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності у разі повернення майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення в цивільній справі» рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до цих правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми. При відсутності таких норм рекомендується застосовувати норми закону, що регулює подібні відносини (аналогія закону), або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України (аналогія права).

Статтею 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Ураховуючи наведене, на підставі належним чином оцінених доказів (ст. 212 ЦПК України) суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, оскільки, подаючи позов про визнання права власності за набувальною давністю у 2014 році, позивач не дотримала строку набувальної давності щодо нерухомого майна, який становить 10 років. Крім того, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що судом першої інстанції не встановилено дійсної площі гаража, оскільки у матеріалах справи містяться суперечливі докази щодо площі будівлі ( 27 кв. м. (а. с. 5), у технічному паспорті вказана площа 24,2 кв м. і 19 кв. м, а у довідці КП БТІ - 25 кв. м), та доказів реалізації намірів райвиконкому помістити у це приміщення ще інших користувачів на правах оренди. Також відсутні висновки щодо можливості експлуатації будівлі та відповідності вимогам ДБН.

Відповідно до ч. 1 ст. 336 ЦПК України за наслідками розгляду касаційної скарги на рішення суд касаційної інстанції має право постановити ухвалу про відхилення касаційної скарги і залишення рішення без змін.

Згідно із ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, подану представником ОСОБА_4, відхилити.

Рішення апеляційного суду Львівської області від 29 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов
Судді:О.І. Євтушенко Т.Л. Ізмайлова О.В. Кадєтова Г.І. Мостова