Справа № 473/2051/16-ц
РІШЕННЯ

іменем України

"26" липня 2016 р. Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області в складі: головуючого судді Старжинської О.Є., при секретарі судового засідання Ніколаєнко Г.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Вознесенськ Миколаївської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсними Державних актів на право власності на земельну ділянку

ВСТАНОВИВ:

30.06.2016 року позивач ОСОБА_1, яка є спадкоємцем першої черги за законом після смерті 25.02.2013 року батька ОСОБА_3, звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4, яка є спадкоємцем першої черги за законом після смерті їх спільного батька, але не прийняла спадщину і спадкоємцем за заповітом після смерті 08.08.2008 року бабусі ОСОБА_5, що прийняла спадщину, про визнання права власності на 1/8 частку земельної ділянки загальною площею 4,11 га, яка складається з двох земельних ділянок: площею 2,3 га (кадастровий номер :15:000:0048), площею 1,81 га (кадастровий номер :15:000:0047), які призначені для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовані в межах Бузької сільської ради Вознесенського району (за межами населеного пункту) та належать ОСОБА_5 згідно Державного акту на право власності серія МК №081019 виданого 20.01.2004 року Вознесенською районною державною адміністрацією.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначала, що вона прийняла спадщину після смерті батька шляхом постійного проживання разом зі спадкодавцем на час його смерті згідно з ч.3 ст. 1268 ЦК України, а він в свою чергу прийняв спадщину після смерті своєї матері ОСОБА_5 у вигляді обовязкової частки в спадщині, яка рішенням Вознесенського міськрайонного суду від 28.09.2009 року була зменшена йому та іншому спадкоємцю ОСОБА_6 до 1/8 частки у спадщині, яка складається з вказаних земельних ділянок.

Посилаючись на те, що вона оформити спадщину в нотаріальному порядку не може через відсутність зареєстрованого права власності спадкодавця ОСОБА_3 на земельну ділянку, позивач просила позов задовольнити.

Також, позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 (далі-відповідач-2), який є спадкоємцем першої черги за законом після смерті 02.06.2012 року ОСОБА_6, про визнання Державних актів на право власності на земельну ділянку(серія ЯИ №295180, серія ЯИ №295179) виданих Вознесенською районною державною адміністрацією 31.05.2010 року ОСОБА_7 на підставі рішення Вознесенського міськрайонного суду від 28.09.2009 року згідно яких вона є власником земельних ділянок площею відповідно 0,2300 га та 0,2900 га призначених для ведення товарного сільськогосподарського виробництва і розташованих на території Бузької сільської ради (за межами населеного пункту) Вознесенського району.

В обґрунтування цих вимог позивач зазначала, що вказані правовстановлюючі документи були отримані на неналежній підставі, а саме на підставі рішення суду про зменшення розміру обовязкової частки в спадщині без отримання свідоцтва про право на спадщину за законом. Крім того, ці правовстановлюючі документи повинні були посвідчити право спільної часткової власності всіх власників: ОСОБА_4 (3/4 частки), ОСОБА_6 (1/8 частка) та ОСОБА_3 (1/8 частка), а натомість у них зазначено, що ОСОБА_6 є власником окремих земельних ділянок площами відповідно 0,2900 га та 0,2300 га з визначенням меж, площ та конфігурації земельних ділянок без виготовлення технічної документації.

Посилаючись на те, що норми Земельного Кодексу України, Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на землю, затвердженої наказом Держкомітету України по земельним ресурсам 15.04.1993 року, діючої на час видачі вказаних Державних актів, не передбачали передачі земельних ділянок без виготовлення технічної документації для їх видачі, видачі одному співвласнику двох Державних актів на право приватної власності на земельні ділянки, що перебували у спільній частковій власності інших співвласників без їх зазначення, відображення на плані меж всіх переданих їм земельних ділянок, позивач просив позов задовольнити.

Ухвалою суду від 26.07.2016 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за законом були залишені без розгляду.

В судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги про визнання недійсними Державних актів на право власності на земельну ділянку.

Представник відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_8 в судовому засіданні позов визнав.

Залучена третьою особою з самостійними вимогами на предмет спору ОСОБА_4 заперечень проти позову не мала.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи суд вважає, що позов підлягає задоволенню.

В судовому засіданні встановлено, що 08.08.2008 року померла ОСОБА_5 - власник земельної ділянки загальною площею 4,11 га, яка складається з двох земельних ділянок: площею 2,3 га (кадастровий номер :15:000:0048), площею 1,81 га (кадастровий номер :15:000:0047),які призначені для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовані в межах Бузької сільської ради Вознесенського району (за межами населеного пункту) та належать їй згідно Державного акту на право власності серія МК №081019 виданого 20.01.2004 року Вознесенською районною державною адміністрацією.

Статтею 1218 ЦК України встановлено, що до складу спадщини входять всі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Умовою для переходу порядку спадкування права власності на обєкти нерухомості, в тому числі земельну ділянку, є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством порядку.

Відповідно до статті 1225 ЦК право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом.

Відповідно до ст. 125 ЗК право власності на земельну ділянку виникає з моменту державної реєстрації цього права.

Право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом.

Третя особа з самостійними вимогами ОСОБА_4 згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом є власником ? частин вказаної земельної ділянки, іншим спадкоємцем за законом на обовязкову частку в спадщині: ОСОБА_3 та ОСОБА_6 рішенням Вознесенського міськрайонного суду від 28.09.2009 року була зменшена до 1/8 частки у спадщині.

Спадкоємець ОСОБА_6 не набувши права власності на успадковану частку земельної ділянки, тобто не отримавши свідоцтва про право на спадщину за законом, отримала 31.05.2010 року державні акти на земельні ділянки (серії ЯИ №295180, серія ЯИ №295179) видані Вознесенською районною державною адміністрацією на підставі рішення Вознесенського міськрайонного суду від 28.09.2009 року згідно яких вона є власником окремих земельних ділянок площею відповідно 0,2300 га та 0,2900 га призначених для ведення товарного сільськогосподарського виробництва і розташованих на території Бузької сільської ради (за межами населеного пункту) Вознесенського району. Підставою для їх видачі стало вказане судове рішення, яке не вирішувало право власності спадкоємців на земельну ділянку, а лише зменшувало розмір їх обовязкової частки в спадщині. Тому, суд приходить до висновку, що правовстановлюючі документи отримані без належної правової підстави.

Державні акти на право приватної власності на землю є лише документами, якими оформляється відповідне право, але не є правочином на підставі якого це право виникає, змінюється або припиняється.

Набуття права власності на земельну ділянку та перехід права власності на земельну ділянку в порядку спадкування має місце за наявності наступних юридичних фактів у їх сукупності:

ухвалення рішення компетентного органу про передачу у власність земельної ділянки спадкодавцю;

виготовлення технічної документації на земельні ділянки;

визначення меж земельної ділянки в натурі;

погодження із суміжними землевласниками та землекористувачами;

одержання у встановленому порядку Державного акта на землю;

реєстрація права власності на земельну ділянку.

ОСОБА_6 створила перешкоди в реалізації позивачу ОСОБА_1 та ОСОБА_4 прав на володіння та користування вказаною земельною ділянкою не зазначивши їх у Державних актах на право власності на землю, частки кожного співвласників земельної ділянки та без виготовлення технічної документації зазначила, що вона є власником окремих земельних ділянок площами відповідно 0,2900 га та 0,2300 га з визначенням меж, площ та конфігурації земельних ділянок.

На підставі викладеного, аналізу наведених правових норм та встановлених обставин, суд приходить до висновку, що Державний акт на право приватної власності на землю виданий ОСОБА_6 з порушенням визначеного законодавцем порядку отримання даного правовстановлюючого документу і є перешкодою в реалізації позивачу права переоформити права власності на вказану земельну ділянку, а належним та самостійним способом поновлення порушеного права позивача є визнання недійсним Державного акту про право власності на землю.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 209, 212-215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Визнати недійсним виданий 31.05.2010 року Вознесенською районною державною адміністрацією ОСОБА_6

- Державний акт на право власності на земельну ділянку (серія ЯИ №299179) площею 0,2900 га, кадастровий номер :15:000:0048, що призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташована: Миколаївська область, Вознесенський район, Бузька сільська рада (за межами населеного пункту);

- Державний акт на право власності на земельну ділянку (серія ЯИ №299180) площею 0,2300 га, кадастровий номер :15:000:0047, що призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташована: Миколаївська область, Вознесенський район, Бузька сільська рада (за межами населеного пункту).

Рішення може бути оскаржене в апеляційний суд Миколаївської області через міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів після проголошення рішення.

Суддя: О.Є. Старжинська