Провадження № 2/200/4140/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"08" листопада 2016 року Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська

в складі: головуючого-судді: Женеску Е.В.

за участю секретаря: Санжаровської Я.В.

представника позивача: ОСОБА_1

відповідача: ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,-

В С Т А Н О В И В:

30 вересня 2015 року позивач ОСОБА_3 звернувся до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

В обґрунтування позову зазначив, що 29.11.2003 року між ним та відповідачем був укладений шлюб. Від шлюбу вони мають доньку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. За час перебування у шлюбі сторонами було набуте нерухоме майно - квартира АДРЕСА_1, загальною площею 43,8 кв.м., житлова - 30,6 кв.м. Дана квартира була отримана відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та Управлінням житлового господарства Дніпропетровської міської ради видано свідоцтво про право власності на житло від 24.03. 2008 року, яким посвідчено, що вказана квартира належить на праві приватної спільної часткової власності ОСОБА_2 та членам сім'ї - ОСОБА_5 Відповідно до Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно за № НОМЕР_2 від 29.05.2008 року, право власності було зареєстроване КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» за ОСОБА_2 в розмірі частки 1/2, форма власності приватна, а також за ОСОБА_5 в розмірі частки 1/2, форма власності приватна. Враховуючи редакцію Сімейного кодексу України, яка була чинна на час приватизації квартири, положення ст. 368 ЦК України, згідно з якою майно, набуте подружжям під час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом, позивач вважає, що 1/2 частина квартири АДРЕСА_1, право власності на яку зареєстровано за відповідачем, належить йому та відповідачу на праві спільної сумісної власності.

З урахуванням викладеного, позивач просив суд визнати за ним право власності на ? частини квартири АДРЕСА_1, загальною площею 43,8 кв.м.

Відповідач ОСОБА_2 надала суду письмові заперечення на позов (а.с. 36-37), де зазначила, що вперше у законодавстві норма про спільну сумісну власність подружжя на приватизовані об'єкти з'явилась 9 лютого 2011 року, у зв'язку з набуттям чинності Закону України «Про внесення змін до статті 61 Сімейного кодексу України щодо об'єктів права спільної сумісної власності подружжя». А 17 травня 2012 року були внесені зміни в Закон України «Про внесення змін до Сімейного кодексу України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка» № 4766-VI, де частину першу статті 57 доповнено пунктом 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Таким чином, норма, яка передбачала, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, діяла в період з 09.02.2011 по 13.06.2012 року, та не може бути застосована до спірних правовідносин. З огляду на викладене, просила у позові відмовити.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі, надав пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, надала пояснення, аналогічні викладеним у письмових запереченнях.

Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного висновку.

Право на звернення до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів закріплено безпосередньо у Конституції України (ст. 55), Цивільному кодексі України (ст. 16), Цивільному процесуальному кодексу України (ст.3).

Згідно ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів.

Відповідно до статті 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

В судовому засіданні встановлено наступне.

ОСОБА_3 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі з 29 листопада 2003 року, що підтверджується копією свідоцтва про одруження (а.с. 12).

На підставі рішення Бабушкінського районного суду від 16.10.2015 року у справі № 200/18039/15-ц шлюб між сторонами розірвано.

Згідно свідоцтва про право власності на житло, виданого Управлінням житлового господарства Дніпропетровської міської ради 24 березня 2008 року, квартира АДРЕСА_1, загальною площею 43,8 кв.м належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_2 та членам сім'ї ОСОБА_5 (а.с. 9).

Відповідно до Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно за № НОМЕР_2 від 29.05.2008 року, право власності було зареєстроване КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» за ОСОБА_2 в розмірі частки 1/2, форма власності приватна, а також за ОСОБА_5 в розмірі частки 1/2, форма власності приватна.

Відповідно до ст. 57 СК України в редакції від 16.01.2007 року, чинній на час приватизації квартири, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Особистою приватною власністю дружини та чоловіка є речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть тоді, коли вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є премії, нагороди, які вона, він одержали за особисті заслуги. Суд може визнати за другим з подружжя право на частку цієї премії, нагороди, якщо буде встановлено, що він своїми діями (ведення домашнього господарства, виховання дітей тощо) сприяв її одержанню. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, яка їй, йому належала, а також як відшкодування завданої їй, йому моральної шкоди. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є страхові суми, одержані нею, ним за обов'язковим особистим страхуванням, а також за добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою приватною власністю кожного з них. Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 61 СК України, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного із цивільного обороту

Відповідно до ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 « Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

Відповідно до п.24 вказаної Постанови Пленуму Верховного Суду України, до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню.

Отже, станом на момент приватизації квартири чинним законодавством до особистої приватної власності одного з подружжя не було віднесено майно, а саме житло, набуте під час приватизації державного житлового фонду.

Зміни до Сімейного кодексу України, згідно з яким житло, набуте одним з подружжя за час шлюбу внаслідок його приватизації, внесені в 2012 році, тобто вже після набуття відповідачем права власності на спірну квартиру. Відповідно до ч.1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної сили у часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

З урахуванням викладеного, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 61, 88, 209, 212-215, 224-226, 294 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя - задовольнити.

В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя виділити у власність ОСОБА_3 (ІНПП НОМЕР_1) 1/4 частину квартири АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженки м. Дніпропетровська, громадянки України, яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_3 (ІНПП НОМЕР_1) витрати по сплаті судового збору у сумі 487,20 грн.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Дніпропетровської області протягом десяти днів з дня проголошення рішення через Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий-суддя: Е.В. Женеску