Справа № 296/2915/12-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"19" жовтня 2016 р. м.Житомир

Корольовський районний суд м. Житомира в складі:

головуючого судді - Шалоти К.В.,

за участю секретаря судового засідання Яковенко О.В., Каторжинської Т.В.,

прокурорів Цьомика І.О., Шишкіної А.Є.,

відповідача ОСОБА_1,

представників відповідачів ОСОБА_1 - ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянувши y відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Житомирі цивільну справу за позовом заступника прокурора міста Житомира Сича Ю.М. в інтересах ОСОБА_5 та неповнолітніх ОСОБА_6, ОСОБА_7 в особі законного представника ОСОБА_5 до ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_1, за участю особи, яка бере участь у справі - органу опіки та піклування в особі виконкому Житомирської міської ради про визнання недійсними договору купівлі-продажу та договору дарування житлового будинку, -

В С Т А Н О В И В :

У липні 2012 року заступник прокурора м. Житомира звернувся до Корольовського районного суду міста Житомира із вказаним вище позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що згідно договору купівлі-продажу від 17 березня 2012 року ОСОБА_8 передав у власність ОСОБА_9 належний йому житловий будинок АДРЕСА_1, в якому проживала ОСОБА_5 разом з малолітніми дітьми ОСОБА_6 та ОСОБА_7, без згоди органу опіки та піклування на відчуження вказаного житла. При цьому попередньо, а саме 15 грудня 2010 року ОСОБА_5 була знята з реєстраційного обліку з вказаного місця проживання на підставі заяви та підробленої довіреності, виданої на ім'я ОСОБА_8 13 червня 2012 року на підставі договору дарування № 2308 ОСОБА_9. подарував вказаний житловий будинок ОСОБА_10 Враховуючи наведене прокурор вважає, що відчуження вказаного житлового будинку без згоди органу опіки та піклування є порушенням прав малолітніх ОСОБА_6 та ОСОБА_7, а тому просив позов задовольнити.

Справа розглядалася судами неодноразово. Скасовуючи рішення попередніх інстанцій та направляючи справу на новий розгляд, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вказувала на те, що суди не визначилися належним чином з характером спірних правовідносин, не надали належної оцінки наданими сторонами доказам у їх сукупності, не в повному обсязі встановили фактичні обставини справи та дійшли передчасного висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Прокурор у судовому засіданні поданий позов підтримав у повному обсязі, посилаючись на те, що злочинні дії ряду осіб з приводу незаконного зняття ОСОБА_5 з реєстраційного обліку призвели до укладення спірних правочинів з відчуження нерухомого майна із порушенням вимог закону, що спричинило позбавлення єдиного житла неповнолітніх дітей ОСОБА_6 та ОСОБА_7, у зв'язку з чим просив позов задовольнити.

Законний представник неповнолітніх ОСОБА_6, ОСОБА_7 - ОСОБА_5 у судове засідання не з'явилася, хоча неодноразово повідомлялася про дату, час та місце розгляду справи, про причини своєї неявки суд не повідомляла.

Відповідач ОСОБА_1 та його представники у судовому засіданні проти позову заперечували, вказували, що відповідач за участю агенства нерухомості «Альфа» придбав у ОСОБА_10 спірний житловий будинок, з метою особистого користування житлом разом з сім'єю, та посилаючись на те, що останній є добросовісним набувачем спірного нерухомого майна, просили у задоволенні позову відмовити.

Відповідачі ОСОБА_8, ОСОБА_9 та ОСОБА_10 у судове засідання не з'явилися, хоча неодноразово повідомлялися про дату, час та місце розгляду справи, будь-яких пояснень чи заперечень у обсязі пред'явленого позову до суду не направляли.

Представник органу опіки та піклування у судовому засіданні позов прокурора підтримала, надала матеріали облікових справ дітей ОСОБА_6 та ОСОБА_7 як таких, що проживають у сім'ї, в якій батьки ухиляються від виконання батьківських обов'язків, просила захистити житлові та майнові права дітей.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши у сукупності докази, які мають юридичне значення для розгляду справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає до часткового задоволення, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_8 на праві власності належав будинок АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 06.12.2010 за реєстром №3-728 та на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 17.07.1987 за реєстром за №2942 (а.с. 71-76 т.1).

У спірному будинку АДРЕСА_1 з 25 лютого 2006 року була зареєстрована ОСОБА_5, яка є донькою ОСОБА_8 (а.с. 181,182 т.1).

При цьому, ОСОБА_5 є матір'ю ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 13,14 т.1).

15 грудня 2010 року, ОСОБА_8 на підставі довіреності № 1222 від 15.12.2010 року від імені ОСОБА_5 зняв останню з реєстрації у спірному будинку(а.с. 22-24 т.1).

З наявного в матеріалах справи вироку Корольовського районного суду міста Житомира від 13 травня 2014 року у справі №296/94/12-к вбачається, що ОСОБА_11, діючи за попередньою змовою групою осіб з ОСОБА_12 та ОСОБА_13, підробила документ, який видається та посвідчується приватним нотаріусом, а саме: довіреність №1222 серія ВРД 238382 від 15.12.2010 року, на право вчиняти ОСОБА_8 юридичні дії від імені ОСОБА_5 та після отримання даного документу у нотаріуса в той же день, час та місці вказану довіреність разом з паспортом громадянки України на ім'я ОСОБА_5 передала ОСОБА_13 (а.с.124-147 т.1).

Вказаним вироком суду ОСОБА_13 та ОСОБА_12 визнано винними у вчинені ряду злочинів, зокрема й передбаченого ст. 358 ч. 3 (як підробка офіційного документа (довіреності), який видається чи посвідчується приватним нотаріусом та який надає права або звільняє від обов'язків, з метою використання його іншою особою, за попередньою змовою групою осіб).

17 березня 2012 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_9 був укладений договір купівлі-продажу будинку, на підставі якого останній придбав у власність житловий будинок АДРЕСА_1, до якого належать сарай - літ «Б»; погріб - літ. «В» і огорожа №1 (а.с. 32,33 т.1).

13 червня 2012 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_10 було укладено договір дарування, відповідно до якого останній отримав безоплатно у дар будинок АДРЕСА_1 (а.с. 34-35 т.1).

21 червня 2012 року між ОСОБА_10 та ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 з допоміжними спорудами (а.с. 43-47 т.1).

За статтею 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів і загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 ЦК України.

Так, відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України).

Таким чином при вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права.

Так, звертаючись з даним позовом до суду прокурор вказував, що відчуження 17.03.2012 року ОСОБА_8 житлового будинку АДРЕСА_1, право користування яким мали малолітні діти ОСОБА_6 та ОСОБА_7 та подальші відчуження спірного житла, в порушення ч. 4 ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» відбулося без попередньої згоди органу опіки та піклування, що призвело до неправомірного позбавлення єдиного житла малолітніх дітей, а тому оспорювані правочини є недійсними.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно з ч.ч. 1,2 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону.

У постановах Верховного Суду України від 27 січня 2016 року у справі №6-1055цс15, від 10 лютого 2016 року у справі № 6-1793цс15, викладено правовий висновок про те, що виходячи з положення статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», статей 203, 215 ЦК України відсутність попередньої згоди органу опіки та піклування на здійснення будь-якого правочину стосовно нерухомого майна, право власності або користування яким мають діти, є підставою для визнання такого правочину недійсним. Вирішуючи таку категорію справ судам необхідно в кожному конкретному випадку: 1) перевіряти наявність у дитини права користування житловим приміщенням на момент укладення оспорюваного договору, яке може ґрунтуватися на документальній підставі або на законі (стаття 29 ЦК України); за відсутності реєстрації дитини в спірному приміщенні на момент укладення оспорюваного договору з'ясовувати наявність у дитини іншого місця проживання; 2) ураховувати добросовісність поведінки іпотекодавців (продавців) щодо надання документів про права дітей на житло, яке є предметом оспорюваних договорів.

Відтак, договір, що вчинений власниками стосовно нерухомого майна, право користування яким мають діти, за відсутності обов'язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування може бути визнаний судом недійсним (частина шоста статті 203, частина перша статті 215 ЦК України) за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам дитини, - звужує обсяг існуючих майнових прав дитини або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує права та інтереси дитини щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження права дитини на житло.

З наявних матеріалів справи вбачається, що з 4 жовтня 2010 року малолітні діти ОСОБА_6, 2007 року народження та ОСОБА_7, 2008 року народження перебували на обліку в службі у справах дітей Житомирської міської ради як діти, які проживають у сімї, в якій батьки або особи, що їх замінюють, ухиляються від виконання батьківських обов'язків (а.с.96 т.2).

Встановлено, що мати дітей - ОСОБА_5 з 25 лютого 2006 року була зареєстрована та проживала у житловому будинку АДРЕСА_1 (а.с.207,144 т.2).

Відповідно до рішення Короловського районного суду м. Житомира від 6 травня 2009 року шлюб, зареєстрований 05.10.2007 року між ОСОБА_5 (до шлюбу ОСОБА_5) та ОСОБА_14 було розірвано. Дітей ОСОБА_6 та ОСОБА_7 залишено на проживання з матір'ю ОСОБА_5 (а.с.112 т.2).

Відповідно до довідки у справах дітей Житомирської міської ради №2038, 2042 від 18.10.2012 батько дітей ОСОБА_6 та ОСОБА_7 - ОСОБА_14 з 7 жовтня 2010 року з ОСОБА_5 перебуває у розлученні, проживає окремо, матеріально дітей не забезпечує (а.с. 208, 209 т. 1).

Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

Статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Отже, за змістом зазначеної норми матеріального права за умови встановлення місця проживання батьків (усиновлювачів) або одного з них місце проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, презюмується за місцем їх проживання, а відсутність або наявність факту реєстрації за цим місцем проживання сама по собі не впливає на реалізацію права на свободу вибору місця проживання.

Факт постійного проживання дітей ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у житловому будинку АДРЕСА_1 без реєстрації на час укладення спірного правочину купівлі-продажу від 17.03.2012 року також стверджується наявними в матеріалах справи актами обстеження умов проживання від 04.10.2010 р., 13.10.2010 р., 03.11.2011 р., 02.03.2012 р., 28.09.2012 р., 14.10.2013 р. складеними спеціалістами служби у справах дітей Житомирської міської ради спільно з працівниками з соціальної роботи Житомирського міського центру соціальних служб для дітей, сімї та молоді (а.с. 117-124 т.2).

Встановлено, що з 18 жовтня 2012 року малолітні ОСОБА_6 та ОСОБА_7 почали перебувати в Обласному реабілітаційному центрі «Сонячний дім» та у липні 2013 року були повернуті матері ОСОБА_5 (а.с. 208-212, т. 1).

Статтею 56 ЖК України передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири) які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

З огляду на викладене суд дійшов висновку, що на час укладення спірного договору купівлі-продажу будинку від 17 березня 2012 року малолітні ОСОБА_6, 2007 року народження та ОСОБА_7, 2008 року народження без реєстрації постійно проживали у будинку АДРЕСА_1 разом зі своєю матір'ю ОСОБА_5 та дідом ОСОБА_8, а тому вказані малолітні особи мали право користуватися даним житлом нарівні з власником - ОСОБА_8, а відсутність реєстрації не обмежує їх у праві користування житловим приміщенням.

Як вбачається з листа служби у справах дітей Житомирської міської ради №1417 від 04.07.2012 р. ОСОБА_8 для отримання дозволу на відчуження житла від імені малолітніх ОСОБА_6 та ОСОБА_7 упродовж 2010-2012 років не звертався (а.с. 18 т.1).

Зважаючи на те, що оспорюваний договір купівлі-продажу будинку АДРЕСА_1 від 17.03.2015 року, право на користування яким мали малолітні ОСОБА_6, ОСОБА_7, які з 2010 р. перебували на обліку як діти, які проживають у сім'ї, в якій батьки ухиляються від виконання батьківських обов'язків, вчинений власником ОСОБА_8 за відсутності обов"язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування, що спричинило порушення охоронюваних законом прав та інтересів малолітніх дітей та порушуло гарантії збереження прав дітей на єдине наявне житло, а тому суд дійшов висновку, що оспорю- ванний договір купівлі-продажу спірного житлового будинку від 17.03.2015 року підлягає визнанню недійсним згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України з підстав його невідповідності нормам ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей».

Щодо вимог про визнання недійсним договору дарування від 13.06.2012 року, укладеного між ОСОБА_9 та ОСОБА_10, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 10 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9, норма ч. 1 ст. 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України передбачено, що в разі придбання майна за відплатним договором в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у випадку, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Таким чином, враховуючи, що договір купівлі -продажу від 17.03.2015 року на підставі якого ОСОБА_9 набув право власності на будинок АДРЕСА_1 вже визнаний недійсним, то суд дійшов висновку, що вимоги про визнання в подальшому недійсним договору дарування від 13.06.2012 року, укладеного між ОСОБА_9 та ОСОБА_10 щодо відчуження спірного житлового будинку, який був вчинений після недійсного правочину, задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 3, 10, 11, 57 - 60, 88, 208, 209, 212 - 215, 218 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В :

Позов заступника прокурора м. Житомира, задовольнити частково.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу будинку АДРЕСА_1, укладений 17 березня 2012 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_9, посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Рогальською Р.І., зареєстрований в реєстрі за №562.

В задоволеннні решти позову відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до апеляційного суду Житомирської області через Корольовський районний суд м.Житомира шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні при оголошенні рішення суду, протягом того ж строку з дня отримання його копії.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Cуддя К. В. Шалота