Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
ЄУН 332/5228/15Головуючий у 1-й інстанції Ретинська Ю.І.
Пр. №22-ц/778/1386/16Суддя-доповідач ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 травня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

головуючого судді Гончар М.С.

суддів Каракуші К.В., Стрелець Л.Г.

при секретарі Евальд Д.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 на заочне рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 25 січня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про встановлення факту укладення договору купівлі-продажу 1/2 частки житлового будинку, про визнання договору купівлі-продажу 1/2 частки житлового будинку укладеним та дійсним, про визнання права власності на 1/2 частку житлового будинку з надвірними та господарськими будівлями та про визнання особи такою, що втратила право користування 1/2 частиною житлового будинку

ВСТАНОВИЛА:

15 грудня 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вищезазначеним позовом, в якому просив:

- встановити факт укладення 25 червня 2015 року договору купівлі-продажу 1/2 частки житлового будинку АДРЕСА_1 на земельній ділянці розміром 4000,00 кв. м між продавцем ОСОБА_4 та покупцем ОСОБА_5;

- визнати договір купівлі-продажу 1/2 частки житлового будинку АДРЕСА_1 на земельній ділянці розміром 4000,00 кв. м укладеним між продавцем ОСОБА_4 та покупцем ОСОБА_5;

- визнати договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 на земельній ділянці розміром 4000,00 кв. м між продавцем ОСОБА_4 та покупцем ОСОБА_5, дійсним;

- визнати за ОСОБА_5 право власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 на земельній ділянці розміром 4000,00 кв. м в порядку придбання за договором купівлі-продажу, укладеного 25 червня 2005 року між продавцем ОСОБА_4 та покупцем ОСОБА_5;

- визнати ОСОБА_4 такою, що втратила право користування 1/2 частиною житлового будинку АДРЕСА_1.

В обґрунтування свого позову позивач зазначав, що 18.12.1979 року на підставі договору купівлі - продажу його батько ОСОБА_6 та рідна сестра батька ОСОБА_4 - відповідач по справі придбали житловий будинок АДРЕСА_1, розташований на земельній ділянці розміром 400.00 кв.м. разом із надвірними та господарськими будівлями. ІНФОРМАЦІЯ_1 року його батько помер. Відповідно до витягу про реєстрацію прав власності на нерухоме майно від 20.10.2015 року йому на праві приватної спільної власності належить 1/2 частка зазначеного вище житлового будинку. З 1994 року по сьогоднішній день він постійно проживає в зазначеному будинку. Відповідач з часу придбання фактично не проживала в будинку, а з 15.10.2000 року остаточно перестала з'являтися в будинку та не користувалась своєю часткою. Весь цей час він ніс усі витрати по утриманню усього будинку. У зв'язку із тим, що відповідач не цікавилась своєю часткою він запропонував викупити у відповідача належну їй частину будинку. Так, 25.06.2005 року вони дійшли згоди щодо всіх істотних умов договору купівлі-продажу частини будинку та в усній формі уклали договір купівлі-продажу. В рахунок виконання укладеного договору він сплатив відповідачу 1500,00 доларів США, про що була надана розписка від 12.03.2006 року. Через відсутність правовстановлюючих документів та брак грошей відповідач зобов'язалась в подальшому нотаріально посвідчити договір купівлі-продажу. Чого так і не зробила. 13.08.2005 відповідач надала йому генеральну довіреність для отримання дублікату договору купівлі-продажу будинку від 18.12.1979 року та подальшого нотаріального оформлення укладеного між ним та відповідачем договору купівлі-продажу 1/2 частини будинку. 13.08.2008 року термін дії генеральної довіреності закінчився, він звернувся до відповідача з метою укладення належним чином договору купівлі-продажу 1/2 частини будинку та подальшого його нотаріального посвідчення, але відповідач йому в цьому відмовила, посилаючись на незадовільний стан свого здоров'я, небажання відлучатися із дому та брак грошей. Через вищезазначені неправомірні дії відповідача позивач звертається до суду і просить встановити факт укладення договору купівлі-продажу 1/2 частки житлового будинку АДРЕСА_1, визнати даний договір укладеним та дійсним, визнати право власності на 1/2 частку житловою будинку з надвірними та господарськими будівлями та визнати ОСОБА_4 такою, що втратила право користування 1/2 частиною житлового будинку.

Заочним рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 25 січня 2016 року позов залишено без задоволення.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, позивач ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 у своїй апеляційній скарзі просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Розгляд цієї справи, призначений апеляційним судом на 24 березня 2016 року, не відбувся через першу неявку відповідача ОСОБА_4, відносно якої в апеляційного суду були відсутні дані про належне її повідомлення про час і місце розгляду справи на цю дату.

У судове засідання 05 травня 2016 року належним чином повідомлені про час та місце розгляду цієї справи апеляційним судом, у тому числі відповідач за допомогою інших засобів зв'язку, що узгоджується із вимогами ст. 74 ч.6 ЦПК України (а.с. 151, 153-154), позивач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_4 повторно не з'явились, про причини своєї неявки апеляційний суд не сповістили, клопотань про відкладення апеляційному суду не подавали.

При вищевикладених обставинах, колегія суддів визнала неповажною причину неявку сторін та на підставі ст. 305 ч.2 ЦПК України ухвалила розглядати дану справу у даному судовому засіданні за відсутністю сторін за присутністю представників позивача ОСОБА_2 за довіреністю (а.с.67-68) ОСОБА_8 та ОСОБА_3

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників позивача ОСОБА_2 за довіреністю (а.с.67-68) ОСОБА_8 та ОСОБА_3, які у тому числі на запитання колегії суддів зазначали, що договір купівлі - продажу був укладений сторонами в усній формі 25 червня 2005 року, на підтвердження укладення останнього була складена розписка відповідача від 12.03.2006 року, відповідач спалила правовстановлюючий документ на свою частку будинку, позивач не обізнаний в галузі права, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про те, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, апеляційний суд має право її відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до ст. 308 ЦПК апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Встановлено, що суд першої інстанції, відмовляючи позивачу у задоволенні його позову у цій справі, керувався ст. ст. 10, 57, 60, 208-209, 212-215, 226 ЦПК України та виходив із необґрунтованості та недоказаності позовних вимог позивача у цій справі.

Такі висновки суду першої інстанції є правильними, оскільки основані на доказах, поданих сторонами, які оцінені судом у відповідності до вимог ст. 212 ЦПК України, до встановлених правовідносин вірно застосовані норми матеріального права, відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи.

Так, судом першої інстанції було правильно встановлено, що 18.12.1979 року на підставі договору купівлі -продажу ОСОБА_6 та ОСОБА_4 придбали житловий будинок АДРЕСА_1, розташований на земельній ділянці розміром 400.00 кв.м., разом із надвірними та господарськими будівлями (а.с. 16).

ІНФОРМАЦІЯ_1 року батько позивача - ОСОБА_6 помер (а.с. 19-20).

Заочним рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 01.07.2015 року встановлено факт прийняття спадщини ОСОБА_2, що відкрилась після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 року його батька - ОСОБА_6 у вигляді 1/2 частини житлового будинку АДРЕСА_1 та визнано за ОСОБА_2 право власності на цю частку будинку в порядку спадкування (а.с. 21-23).

Відповідно до витягу від 20.10.2015 року ОСОБА_2 зареєстрував своє право спільної часткової власності на 1/2 частку житлового будинку АДРЕСА_1 (а.с. 18).

Також судом першої інстанції було правильно встановлено, що відповідно до розписки від 12.03.2006 року ОСОБА_4 в присутності ОСОБА_9, отримала від ОСОБА_2 суму в розмірі 1500,00 доларів США за 1/2 житлового будинку, житлові прибудови, вбиральню, паркан, водовід, гараж, навіс та земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1. Отримання валюти проводилось частинами: 1100,00 доларів США - 25.06.2005 року та 400,00 доларів США - 12.03.2006 року. Наявні документи на будинок - технічний паспорт, прибудинкову книгу передані ОСОБА_2, окрім оригіналу договору купівлі-продажу, так як зі слів ОСОБА_4, він згорів. Претензій до ОСОБА_5 не має (а.с. 24).

В силу вимог ч. 1 ст. 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо -, відеозапису та іншими доказами.

При цьому, суд першої інстанції правильно вважав, що рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків, через що судом першої інстанції не були прийняті в якості належних, допустимих доказів у цій справі свідчення свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11

Крім того, згідно з нормами ст. 657 ЦК України, в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, встановлено, що договір купівлі-продажу житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Відповідно до положень ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Проте, ч. 2 ст. 220 ЦК України встановлено, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але один із сторін ухилився від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним.

Правовими нормами ст. 640 ЦК України, в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, визначено, що договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації.

Також в ст. 210 ЦК України передбачено, що правочин, який підлягає державній реєстрації у відповідності до вимог закону, є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

Із системного аналізу наведених правових норм та роз'яснень, які містяться в п. 13 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року, вбачається, що норма ч. 2 ст. 220 ЦК України не може бути застосована щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін, а тому суд першої інстанції був позбавлений права встановлення дійсності вищезазначеного договору сторін.

Судом першої інстанції також було правильно не прийнято посилання позивача та представників останнього на неможливість укладення, належного нотаріального посвідчення та реєстрації договору через брак коштів та стан здоров'я позивача, адже судом згідно норм ЦК України розглядається лише факт ухилення відповідача від нотаріального посвідчення договору.

Щодо посилань позивача з приводу ухилення відповідача від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу спірної частини житлового будинку, суд першої інстанції правильно оцінив їх критично, адже всі аргументи зводяться до відсутності в певний час правовстановлюючих документів, що не відповідає дійсності, адже сам позивач в позовній заяві зазначав і надав в якості доказів дублікат договору купівлі-продажу, що має силу оригіналу, який отримала його цивільна дружина ОСОБА_3 ще 17.08.2005 року (копія а.с.16).

Щодо відсутності коштів та поганого стану здоров'я відповідача, суд першої інстанції правильно не прийняв до уваги ці доводи в підтвердження факту ухилення відповідача від нотаріального посвідчення.

Крім того, ці та інші доводи щодо небажання відповідача посвідчувати договір у порушення вимог ст.ст. 57, 60 ЦПУ України не підтверджені належними та допустимими доказами у цій справі.

Хоча підстави для звільнення позивача ОСОБА_2 від доказування, передбачені ст. 61 ЦПК України, у цій справі відсутні.

ОСОБА_2 та представники останнього не надали суду першої інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування позову позивача у цій справі.

Таким чином, суд першої інстанції правильно дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про встановлення факту укладення договору купівлі-продажу 1/2 частки вищезазначеного житлового будинку, про визнання договору купівлі-продажу 1/2 частки вищезазначеного житлового будинку укладеним та дійсним не підлягають задоволенню з вищенаведених підстав у цій справі.

Крім того, суд першої інстанції правильно вважав, що у позивача ще не втрачена можливість належного оформлення, нотаріального посвідчення та державної реєстрації договору купівлі-продажу спірної частки житлового будинку.

Суд першої інстанції також правильно вважав, що у разі залишення без задоволення позовних вимог позивача до відповідача у цій справі про визнання договору купівлі-продажу 1/2 частки житлового будинку укладеним та дійсним, позовні вимоги позивача до відповідача про визнання права власності на цю 1/2 частку житлового будинку з надвірними та господарськими будівлями також не підлягали задоволенню у цій справі.

Щодо позовних вимог про визнання особи такою, що втратила право користування 1/2 частиною житлового будинку, суд першої інстанції правильно вважав, що в цій частині позовні вимоги також не підлягають задоволенню.

Оскільки, відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Суд першої інстанції також правильно вважав, що посилання позивача та представників останнього на те, що відповідач з 15.10.2000 року остаточно перестала з'являтися до будинку та не користувалась своєю часткою, не несе витрати по його утриманню, не є підставою для позбавлення останньої права користування належною їй частиною спірного будинку, адже право користування в даному випадку у відповідача, як у власника майна, є складовою її права власності, а згідно зі ст. 346 ЦК України підстав для припинення права власності останньої не вбачається.

Доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції, а лише відображають позицію позивача, висловлену ним в його позові та його представниками у судових засіданнях у цій справі, яку вони вважають такою, що є єдино вірною та єдино можливою.

ОСОБА_2 мав право на звернення до суду із вищезазначеним позовом у цій справі в силу вимог ст. 3 ЦПК України.

Однак, в силу вимог ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права фізичних осіб у спосіб, визначений законами України.

В силу вимог ст. 206 ч.1 ЦПК України усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.

Судом першої інстанції було правильно встановлено, що сторонами у цій справі - ОСОБА_2 та ОСОБА_4 не було додержано при укладенні в усній формі 25 червня 2005 року договору купівлі-продажу ? частини будинку АДРЕСА_1 одночасно письмової нотаріальної форми та державної реєстрації, як того вимагала чинна на той час ст. 657 ЦК України, що, у свою чергу, не може бути підставою для визнання судом дійсним цього договору у цій справі на підставі ст. ст. 118 ч.2, 120 ч.2 ЦК України судом, оскільки норма ч. 2 ст. 220 ЦК України не може бути застосована щодо правочину, який підлягає і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення такого правочину пов'язується з державною реєстрацією, тому він не є укладеним і не створює прав та обов'язків для сторін.

Неможливість в силу вимог закону визнання судом дійсним вищезазначеного договору купівлі-продажу частини будинку сторін у цій справі (первісних позовних вимог позивача), є підставою для відмови у задоволенні решти позовних вимог позивача у цій справі, які є похідними від цих первісних вимог позивача незалежно від наявності (відсутності) у матеріалах цієї справи будь-яких належних, допустимих доказів позивача на підтвердження останніх.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами (ст. 303 ч. 2 ЦПК України).

Докази, передбачені ст. 303 ч. 2 ЦПК України, у цій справі відсутні.

В силу вимог ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Суд першої інстанції розглянув дану справу повно, всебічно та з додержанням вимог ст. ст. 10-11, 57-61, 212 ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав належну оцінку.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань (ст. 308 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 309 ч. 3 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, лише якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Порушення, передбачені ст. 309 ч. 3 ЦПК України, у цій справі відсутні.

В силу вимог ст. 303 ч. 1 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді в першій інстанції.

При вищевикладених обставинах, доводи ОСОБА_2 в особі ОСОБА_3, як особи яка подала апеляційну скаргу, не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухвалено з додержанням вимог ст. ст. 213-214 ЦПК України.

Суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами по справі, дав їм належну правову оцінку, а також дослідив надані сторонами докази і відповідно їх оцінив. Суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального права та не допустив порушень процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи. Суд першої інстанції прийняв рішення, яким спір знайшов своє належне вирішення.

Судом першої інстанції оскаржуємим рішенням не вирішувалось питання про розподіл між сторонами понесених судових витрат у цій справі, пов'язаних із розглядом цієї справи судом першої інстанції, тому це питання не було предметом апеляційного перегляду у цій справі, та може бути вирішено у подальшому судом першої інстанції за ініціативою суду або за заявою осіб, які беруть участь у справі, в порядку ст. 220 ЦПК України.

За таких обставин, судова колегія не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції або ж його зміни.

Крім того, у разі відмови позивачу ОСОБА_2 у задоволенні його апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у повному обсязі у цій справі, останній не має права на компенсацію за рахунок відповідача ОСОБА_4 судових витрат, пов'язаних із розглядом цієї справи апеляційним судом.

Крім того, встановлено, що позивач ОСОБА_2, як інвалід І групи безстроково (а.с.36), був звільнений від сплати судового збору за подачу вищезазначеної апеляційної скарги у цій справі до апеляційного суду в силу вимог Закону України «Про судовий збір».

Керуючись ст.ст. 303, 307-308, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 відхилити.

Заочне рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 25 січня 2016 року у цій справі залишити без змін.

Судове рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Каракуша К.В.Стрелець Л.Г.