Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/638/16 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Доповідач Чорнобривець О. С.
РІШЕННЯ

Іменем України

12.04.2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Кіровоградської області в складі:

головуючого судді - Чорнобривець О.С.

суддів - Потапенка В.І.

ОСОБА_2

за участю секретаря - Гончар В.В.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Кіровограді цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3, ОСОБА_4 на рішення Новомиргородського районного суду Кіровоградської області від 26 листопада 2015 року, у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди завданої злочином,-

встановила:

У серпні 2015 року ОСОБА_5 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди завданої злочином.

В обґрунтування зазначала, що 23 липня 2012 року відповідачі з надуманих мотивів, з метою безпідставної помсти, прибули до її домоволодіння де у присутності її близьких родичів та сусідів умисно спричинили їй тілесні ушкодження. За даним фактом досудовим слідством було розпочато кримінальне провадження за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 125 КК України, позивач була визнана потерпілою. Ухвалою Новомиргородського районного суду Кіровоградської області від 31.07.2015 року обвинувачених ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було звільнено від кримінальної відповідальності по обвинуваченню їх у вчиненні злочину у звязку із закінченням строків давності.

Злочинними діями відповідачів позивачу було заподіяно матеріальну шкоду. З 23.07. по 13.08.2012 рік позивач знаходилась на стаціонарному лікуванні у регіональному територіальному медичному обєднанні «Новомиргородське», а потім в Кіровоградській обласній лікарні. Внаслідок нанесених їй відповідачами тілесних ушкоджень загострились її хронічні хвороби.

Знаходячись на стаціонарному лікуванні, позивач витратила кошти на лікування на загальну суму 5 500 гривень.

Також діями відповідачів позивачу заподіяно моральну шкоду, яка полягає в тому, що їй було завдано фізичний біль, через хворобливий стан та перебування у лікарні у неї порушились нормальні життєві звязки, позбавлена можливості приділяти увагу дитині та чоловікові, наявність у неї на обличчі, шиї та руках гематом та саден унаслідок нанесення їй тілесних ушкоджень викликали постійні негативні емоції в естетичному плані, що вплинуло на її психічний стан.

Посилаючись на вказані обставини просила суд стягнути солідарно з відповідачів на її користь 5500 гривень в рахунок відшкодування матеріальної шкоди та 10000 гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Новомиргородського районного суду Кіровоградської області від 26 листопада 2015 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 солідарно на користь ОСОБА_5 5500 гривень в рахунок відшкодування матеріальної шкоди та 2000 гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди.

В апеляційній скарзі відповідачі, посилаючись на порушенням судом норм матеріального і процесуального права, неповне зясування обставин справи, просять скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. В обґрунтування зазначають, що вина відповідачів у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.125 КК України не встановлена у визначеному законом порядку з ухваленням вироку, а також не встановлено факту вчинення злочину, тому відсутні підстави задоволення вимог позивача. Всупереч нормам діючого законодавства, суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні не навів розрахунок матеріальної шкоди, без належних правових підстав задовольнив вимоги про відшкодування моральної шкоди.

Також вважають безпідставним відмову у застосуванні строку позовної давності.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції відповідачка ОСОБА_3 підтримала доводи апеляційної скарги.

Відповідачка ОСОБА_4 у судове засідання суду апеляційної інстанції не прибула, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про що свідчать поштові повідомлення та підтверджено відповідачем ОСОБА_3

Позивачка ОСОБА_5 заперечувала проти доводів апеляційної скарги, просила рішення суду залишити без змін.

Неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи(ст.305 ЦПК України).

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню через недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, з ухваленням нового рішення.

Судом першої інстанції встановлено, що ухвалою Новомиргородського районного суду Кіровоградської області від 31 липня 2015 року, яка набрала законної сили, ОСОБА_4 та ОСОБА_3 звільненні від кримінальної відповідальності по обвинуваченню їх у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України у звязку з закінченням строків давності та кримінальне провадження закрито. Цивільний позов ОСОБА_5 до ОСОБА_3 та ОСОБА_6 про відшкодування моральної та матеріальної шкоди залишено без розгляду.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції, виходив із того, що факт та розмір завданої шкоди під час закриття провадження по кримінальній справі відповідачем не оспорювався, провадження по кримінальній справі закрито з нереабілітуючих підстав, тому позов підлягає задоволенню на підставі ч. 1 ст. 1166 ЦК України.

Проте погодитись із таким висновком суду не можна, оскільки суд дійшов його з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Таким вимогам закону судове рішення не відповідає.

Закриття провадження по кримінальній справі у звязку із закінченням строку давності, не звільняє особу від обов'язку відшкодувати в установленому законом порядку матеріальні збитки, завдані нею державним, громадським організаціям або громадянам.

За положеннями ст. ст. 1166, 1167 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Таким чином, при вирішенні спорів про відшкодування шкоди за вказаними нормами права доказуванню підлягають: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіюча і його вина, причинний звязок між протиправною дію і негативними наслідками.

На обґрунтування рішення суд зазначив, що під час проведення досудового розслідування кримінальної справи органами досудового слідства ОСОБА_5 визнано потерпілою стороною внаслідок злочинних дій відповідачів, та посилаючись на ухвалу Новомиргородського районного суду Кіровоградської області від 31 липня 2015 року, з підстав ч.4 ст.61 ЦПК України, визнав встановленим факт нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_7 відповідачами ОСОБА_4 та ОСОБА_3, який мав місце 23 липня 2012 року, наявність шкоди для позивача у звязку з неправомірною виною поведінкою відповідачів (отримані тілесні ушкодження та витрати на лікування від отриманих тілесних ушкоджень).

Суд не надав належної оцінки ухвали суду про закриття провадження в кримінальній справі відповідно до вимог ст. ст. 57, 212 ЦПК України, за якими доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

Проте, відповідно до змісту ухвали суду від 31 липня 2015 року, суд не встановлював факти і обставини події, які відбулися 23.07.2012року та наслідки цих подій, вина ОСОБА_4 та ОСОБА_3 М у скоєні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України не була доведена.

Тому, поклавши в основу своїх висновків лише постанову суду про закриття провадження у кримінальній справі, суд першої інстанцій помилково виходив із того, що вказана постанова є преюдиціальною, тобто встановлені нею факти не підлягають повторному доказуванню.

Такий висновок суперечить положенням ч.4 ст. 61 ЦПК України, відповідно до яких не підлягають доказуванню факти, встановлені вироком у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення.

Також суд не звернув увагу на наявну у матеріалах справи ухвалу колегії суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 18грудня 2014року.

Зазначеною ухвалою обвинувальний вирок Новомиргородського районного суду Кіровоградської області від 15 квітня 2014року та ухвала Апеляційного суду Кіровоградської області від 15липня 2014року, якою вирок залишено без змін, щодо засуджених ОСОБА_4 та ОСОБА_3 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України скасовані та матеріали кримінального провадження направлені на новий розгляд до суду першої інстанції(а.с.21-23).

В ухвалі зазначено, що вироком ОСОБА_4 та ОСОБА_3 визнані винуватими та засуджені за те, що 23липня 2012року о 17 годині прийшли до домоволодіння ОСОБА_5, де з останньою вчинили сварку, звинувачуючи її у ненаданні належної медичної допомоги батьку ОСОБА_3 та чоловіку ОСОБА_4 під час його перебування на лікуванні у РТМО „Новоміргородське, де потерпіла працює медичною сестрою. Під час сварки ОСОБА_3 та ОСОБА_4 нанесли їй удари в голову, задню поверхню шиї та верхніх кінцівок, заподіявши потерпілій тілесні ушкодження у виді внутрішньочерепної травми у формі забою головного мозку 1ст., гематоми тімяно-потиличної частини голови і гематоми лівого ока, які відносяться до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоровя, а також гематоми задньої поверхні шиї та верхніх кінцівок, які відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень.

Відповідно до ухвали суду касаційної інстанції обвинувальний вирок та ухвала апеляційної інстанції скасовані за касаційною скаргою ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з підстав їх невідповідності вимогам законності та обґрунтованості. Зокрема, вказується про суперечливість висновку експерта та медичних досліджень щодо отриманих тілесних пошкоджень ОСОБА_5 та її короткочасного розладу здоровя саме внаслідок заподіяних тілесних ушкоджень. Також вказується, що матеріалами кримінальної справи не доведені витрати на лікування потерпілої належними доказами.

Відповідач ОСОБА_3, не заперечуючи проти факту сварки, що відбулася між сторонами 23.07.2012року, заперечувала факт нанесення побоїв позивачу, зокрема, посилалась на ухвалу суду Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 18 грудня 2014року за якою твердження позивача у причинені ними тілесних ушкоджень та завдання шкоди не мають належного підтвердження.

Суд першої інстанції посилаючись на дослідження матеріалів кримінального провадження, не вказав на докази, які б доводили факт побиття позивачки відповідачами. За матеріалами справи ці обставини також не є доведеними.

Крім того, доводи відповідача ОСОБА_3 щодо суперечливості даних в листках призначень медичних препаратів за час перебування позивача в РТМО „Новоміргородське та відсутність належних доказів щодо витрат на придбання ліків, підтверджується матеріалами, підтверджені позивачем у судовому засіданні суду апеляційної інстанції та не спростовані нею(а.с.5,6, 80-83).

Таким чином, у порушення положень ст. ст. 213, 214 ЦПК України суд першої інстанції не зясував повно і всебічно дійсні обставини справи, не встановив чи мали місце обставини, якими сторони обгрунтовували свої вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду, доводи якіми сторони обгрунтовували свої вимоги і заперечення, апеляційний суд, на виконання положень ч. 4 ст.10 ЦПК України, для всебічного і повного з'ясування обставин справи роз'яснив сторонам їх права та обов'язки, сприяючи здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом, розяснив та попередив сторони про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій.

Сторони наданим їм правом не скористались, клопотань про виклик свідків, проведення експертизи, огляд матеріалів кримінального провадження та інше, до суду не надали.

За правилами загальної цивільно-правової відповідальності законодавство передбачає презумпцію вини заподіювача шкоди; якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. Доведення відсутності вини у спричиненні шкоди відповідно до вимог ст. 1166 ЦК України покладено на відповідача (постанова Верховного Суду України від 19 серпня 2014 р. у справі № 3-51гс14).

Особа, яка вимагає відшкодування збитків, повинна довести факт заподіяння шкоди, розмір понесених збитків, безпосередній причинно-наслідковий зв'язок між заподіянням шкоди і збитками.

Як вбачається із матеріалів справи, позивач, як того вимагають статті 10, 11, 60 ЦПК України, не довела факт її побиття відповідачами, тобто не доведено вчинення відповідачами неправомірних дій, внаслідок яких позивачеві завдана матеріальна та моральна шкода.

За таких обставин позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Неправильне застосування судом норм матеріального і процесуального права призвело до неправильного вирішення спору, що відповідно до п.п.1-4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.303, ст.307, п.п.1-4 ч.1 ст.309, ст.314, ст.316 ЦПК України, колегія суддів, -

Вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Новомиргородського районного суду Кіровоградської області від 26 листопада 2015 року скасувати і ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди завданої злочином, відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий суддя:

Судді: