Справа №303/1752/16-ц
2/303/1078/16 ряд. стат. звіту 26
03 серпня 2016 року м. Мукачево
Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області
в особі головуючого-судді Куцкір Ю.Ю.
при секретарі Славич М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі засідань в м. Мукачево цивільну справу за позовом представника позивача ПАТ КБ «ПриватБанк» - ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4, треті особи, які не заявляють самостійних вимог: ОСОБА_5 та служба у справах дітей виконавчого комітету Мукачівської міської ради про виселення, -
У судове засідання представник позивача ПАТ КБ «ПриватБанк» - ОСОБА_1 не зявився, подав до суду заяву в якій просив розглядати справу без його участі, позовні вимоги підтримав повністю.
Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 і третя особа ОСОБА_5 в судове засідання не зявилися хоча про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином про причину неявки суд не повідомили.
Представник служби у справах дітей Мукачівської РДА ОСОБА_6 в судове засідання не зявився надіславши до суду заяву про розгляд справи у його відсутності та заперечує щодо задоволення позову.
Вивчивши заяву, дослідивши та перевіривши зібрані у справі докази, постановляючи рішення відповідно до вимог ст. 215 ЦПК України, суд вважає, що позов слід задовольнити частково з наступних підстав.
Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 3-4 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.
В судовому засіданні встановлено, що 16.07.2012 року заочним рішенням Мукачівського міськрайонного суду було ухвалено рішення та звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме на будинок, який розташований за адресою: с. Бенедиківці, вул. Бенедиківська, 48, Мукачівського району, а також виселено ОСОБА_5 Зазначене рішення суду набрало законної сили 27.07.2012 року (а.с. 10).
Згідно з ст. 109 ЖК України та ч. 1 ст. 40 ЗУ «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.
Відповідно до ч. 2, 3 ст. 40 ЗУ «Про іпотеку» законодавець встановлює певний порядок дій банку: після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення всі мешканці зобовязані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або нежитлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Аналогічний порядок щодо виселення всіх громадян, що мешкають у житловому будинку або житловому приміщенні, на які звернуто стягнення як на предмет іпотеки, передбачено ч. 3 ст. 109 ЖК України.
Оскільки законом передбачений вказаний порядок виселення позивач має право після звернення стягнення на будинок направити відповідачу, та особам, що мешкають у вказаному будинку письмову вимогу про їх добровільне виселення протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги. У разі відмови мешканців житлового будинку виселитися, їх виселення може бути проведено у судовому порядку.
Відповідно до п. 43 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при розгляді позову іпотекодержателя про виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення в разі задоволення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має враховувати наступне, відповідно до ч. 4 ст. 9, ст. 109 ЖК України, ст. 40 Закону України «Про іпотеку» ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як за підстав і в порядку, передбачених законом. При цьому примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк.
Згідно з положень ЗУ «Про іпотеку» виселення відповідача необхідне для вжиття заходів по реалізації предмета іпотеки, усунення перешкод для здійснення реалізації предмета іпотеки, а також забезпечення прав майбутніх покупців.
Відповідно до листа Ракошинської сільської ради Мукачівського району №02-10/213 від 10.05.2016 року за адресою: с. Ракошино, вул. Бенедиківська, 48, Мукачівського району зареєстровані ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (а.с. 42).
Крім цього, відповідно до ч. 2 ст. 109 ЖК України громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.
Таким чином, ч. 2 ст. 109 ЖК України встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.
Отже, за змістом цих норм, якщо в іпотеку передано жиле приміщення, яке було придбано не за рахунок отриманих кредитних коштів, підстави для виселення мешканців із зазначеного жилого приміщення без надання їм іншого постійного житла відсутні.
Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 18.03.2015 року № 6-39цс15, яка згідно з ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою для судів.
При цьому судом встановлено, що відповідно до умов кредитного договору такий виданий відповідачу для покупки житла, яке і є предметом договору іпотеки. Таким чином в іпотеку передано жиле приміщення, яке було придбано за рахунок отриманих кредитних коштів.
Крім того слід зазначити і те, що на спірні правовідносини розповсюджується дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», а тому на час дії даного закону не підлягає виконання рішення суду про виселення. Аналогічну позицію висловив у своєму рішенні і Верховний Суд України у справі №6-2947цс15 від 03.02.2016 року.
Одночасно слід звернути увагу на наступне. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підстав доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 33 ЦПК України суд може залучити до участі у справі іншу особу як співвідповідача виключно за клопотанням позивача. Виходячи із зазначених норм закону, суд вважає, що у задоволенні позовної вимоги позивача стосовно виселення інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у житловому будинку (предмет іпотеки), слід відмовити, оскільки враховуючи диспозитивність цивільного судочинства, повноваження щодо залучення інших осіб в якості відповідачів у справі у суду відсутні.
За таких обставин враховуючи те, що відповідачі у встановлений законом строк добровільно не звільнили спірний житловий будинок, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог в цій частині та вважає їх такими, що підлягають задоволенню.
Керуючись ст.ст. 10, 11, 14, 57-60, 209, 212-215, 218, 223, 294 ЦПК України, ст. 109 ЖК України, ст. 33, 39, 40 Закон України «Про іпотеку», суд, -
Позов задовольнити - частково.
Виселити ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, з житлового будинку за адресою: с. Бенедиківці, вул. Бенедиківська, 48, Мукачівського району Закарпатська область.
Стягнути солідарно із ОСОБА_2, мешканця ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_3, мешканки ІНФОРМАЦІЯ_4 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» - 2 067 (дві тисячі шістдесят сім) гривень сплаченого судового збору.
В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.
Рішення в частині виселення не підлягає виконанню на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Заочне рішення може бути переглянуте судом за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом 10 днів з дня отримання його копії.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Закарпатської області, протягом 10 днів з дня його проголошення, через суд першої інстанції, який виніс оскаржуване судове рішення.

Головуючий Ю.Ю. Куцкір