Справа №: 398/5375/15-ц
РІШЕННЯ

Іменем України

"21" квітня 2016 р. Олександрійський міськрайонний суд Кіровоградської області в складі головуючої судді Бугайченко Т.А., за участі секретаря Величко Т.Г., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Олександрія цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Олександрійської міської ради, ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи ОСОБА_4, Управління Держгеокадастру в Олександрійському районі Кіровоградської області про скасування рішення міської ради, визнання недійсним державного акту на право власності на землю та договору дарування, усунення та зобов»язання не чинити перешкод у користуванні земельною ділянкою та дотримання правил добросусідства, відшкодування моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ :

Позивач звернулась до суду з вказаним позовом в якому просить визнати частково незаконним та скасувати рішення Олександрійської міської ради № 40 від 24 грудня 2010 року в частині надання пунктом 9 ОСОБА_2 безоплатно у спільну часткову власність 2/3 частини земельної ділянки розташованої по вул.6-го Грудня , 90 в м.Олександрії за рахунок земель запасу житлової та громадської забудови Олександрійської міської ради для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд ; визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 566015, виданий ОСОБА_2 ; визнати недійсним з моменту вчинення договір дарування земельної ділянки укладений ОСОБА_2 з ОСОБА_3; усунути їй перешкоди у користуванні земельною ділянкою, розташованою по вул.6-го Грудня , 90 в м.Олександрії, зобов»язавши ОСОБА_3 демонтувати встановлений ним на території земельної ділянки паркан; зобов»язати ОСОБА_3 не чинити їй перешкод у здійсненні права користування земельною ділянкою розташованої по вул.6-го Грудня , 90 в м.Олександрії ; зобов»язати ОСОБА_3 дотримуватись правил добросусідства; стягнути з ОСОБА_3 на її користь 10 000 грн моральної шкоди.

Позовні вимоги мотивує тим, що на підставі договору дарування частини житлового будинку їй належить 1/3 частина житлового будинку з належною частиною господарсько-побутових будівель та споруд, розташованого в м.Олександрії по вул.6-го Грудня , 90. У серпні 2013 року власниця іншої частини будинку - ОСОБА_2 разом з ОСОБА_3 шляхом вмовляння та погроз змусили її надати згоду на продаж останньому належної ОСОБА_2 другої частини будинку. Також у серпні 2013 року їй стало відомо, що ОСОБА_2 отримала у власність 2/3 частини землі, на якій розміщений будинок № 90, по вул.6-го Грудня в м.Олександрії. Дана земельна ділянка у подальшому власницею була відчужена ОСОБА_3 ОСОБА_3 самовільно встановив на території вказаного домоволодіння паркан з металевого профілю, відгородивши свою частину будинку від її частини та чинить їй перешкоди у користуванні спільним двором та господарськими будівлями та спорудами. Він самовільно захопив частину використовуваної нею земельної ділянки та відгородив від неї її більшу частину. На її вимоги знести огорожу він не реагує. Вирішити дане питання в позасудовому порядку їй не вдалось. Діями ОСОБА_3 їй була завдана моральна шкода, яка полягає у душевних стражданнях та переживаннях пов»язаних з необхідністю відстоювати свої права , яку вона оцінює в розмірі 10 000 грн. Також зазначає, що вона як співкористувач спірної земельної ділянки згоди на виділ ОСОБА_2 в натурі частки земельної ділянки та її приватизацію не давала, акт погодження меж земельної ділянки не підписувала, у зв»язку з чим вважає приватизацію ОСОБА_2 землі незаконною. Враховуючи, що її батькові, яким здійснено дарування на її користь частини будинку, земельна ділянка в м.Олександрії по вул.6-го Грудня , 90 не належала, до неї у відповідності до ч.2 ст. 120 ЗК України перейшло право користування тією частиною земельної ділянки на якій розміщенні об»єкти нерухомості та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування. Тому за захистом своїх прав вимушена звернутись до суду.

Ухвалою суду від 22 грудня 2015 року до участі у справі в якості правонаступника Управління Держземагенства в Олександрійському районі було залучено Управління Держреокадастру в Олександрійському районі (а.с. 57).

В судовому засіданні позивачем та її представником позовні вимоги підтримали з посиланням на викладені у позові обставини. Позивач пояснила, що право користування чи право власності після отримання в дарунок 1/3 частини будинку в м.Олександрії по вул.6-го Грудня, 90 нею оформлено не було, в натурі земельна ділянка не виділялась. Згідно правовстановлюючих документів їй належить 1/3 частина будинку, але згідно технічної документації фактично у її користуванні знаходиться 2/3 частини будинку, тож вважає, що їй повинно належати і 2/3 частини земельної ділянки. Вона разом з батьками проживає в своєму будинку з 1984 року. За згодою колишніх сусідів, земельні ділянки між ними були розмежовані парканом та ніяких спорів не виникало. З того часу як власником 2/3 частин будинку та земельної ділянки став ОСОБА_3 всі раніше встановлені умови користування земельною ділянкою ним були порушені. Він зніс старий паркан, яким раніше були розмежовані земельні ділянки та замість нього встановив новий так, що вона з батьками не може користуватись туалетом під літ. «Д» та погребом під літ «З». На користування гаражем під літерою «Л» не претендує, оскільки він до її правовстановлюючих документів був внесений помилково, фактично він побудований іншими людьми та її батькові ніколи не належав. Неодноразові звернення до представників місцевої влади з приводу вказаних порушень жодного результату не дали.

Представник Олександрійської міської ради просив відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що оспорюване позивачем рішення було прийняте відповідно вимог закону, про нього позивач знала з 2009 року , але звернулась до суду пропустивши строк позовної давності та просив суд застосувати його. Крім того пояснив, що дійсно позивач зверталась зі скаргами до погоджувальної комісії Олександрійської міської ради, їй було рекомендовано оформити свої права відповідно вимог закону, але вона цього не зробила.

Представник ОСОБА_3 позовні вимоги не визнав та просив відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що ОСОБА_3 є добросовісним набувачем і 2/3 частин будинку в м.Олександрії по вул.6-го Грудня , 90 і 2/3 частин земельної ділянки. Після набуття у власність земельної ділянки він почав нею користуватись. З метою захисту своєї дитини від собаки позивача,на місці старого паркану він поставив новий, при цьому не порушував ні прав позивача ні будь-яких норм закону.

ОСОБА_2 позовні вимоги не визнала та пояснила, що з 2010 року позивач знала про приватизацію нею земельної ділянки, всі необхідні документи були зібрані та на їх підставі вона отримала Державний акт. Всі необхідні дозволи були отримані, в тому числі і позивача та вони знаходяться у технічній документації на земельну ділянку.

ОСОБА_4 пояснила, що позивач є її донькою і вона проживає разом з нею по вул. 6-го Грудня , 90 в м.Олександрії . Вони фактично проживають у 2/3 частинах будинку, тому і право мають на 2/3 частини земельної ділянки. ОСОБА_2 приватизувала земельну ділянку без погодження з ними, що є порушенням законодавства, тому державний акт про право власності на земельну ділянку є недійсним. Після набуття ОСОБА_3 права власності на 2/3 частини будинку № 90 по вул. 6-го Грудня , в м.Олександрії та на спірну земельну ділянку він встановив паркан таким чином, що вони не мають можливості користуватись погребом під літ. «З» та вбиральнею під літ «Д». Паркан встановлений на відстані 1-2 метри від туалету але практично впритул до альтанки , що не дає можливості безперешкодно потрапити до вбиральні. ОСОБА_3 встановивши паркан таким чином, фактично захопив частину їхньої земельної ділянки площею 2 метри шириною та 18 метрів довжиною, захопивши прохід до вбиральні та до погреба.

Представник Управління Держгеокадастру пояснила, що вимоги позивача вважає безпідставними, оскільки технічна документація на земельну ділянку розроблена відповідно вимог законодавства. Погодження меж спірної земельної ділянки з позивачем не здійснювалось , оскільки вона не являється її власником. Фактично земельна ділянка якою користується ОСОБА_1 являється комунальною власність, тому межі погоджувались з представником Олександрійської міської ради . Оскільки ОСОБА_2 належить право власності на 2/3 частини будинку , то і земельна ділянка їй була виділена відповідно дольової частки будинку , в розмірі 2/3 частин від її загальної площі.

Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи дійшов висновку про необхідність відмовити у задоволенні позову, з наступних підстав.

Судом встановлено, що на підставі договору дарування від 20.12.2008 року, реєстровий номер 2815, ОСОБА_1 набула права власності на 1/3 частину житлового будинку № 90 по вул. 6-го Грудня в м.Олександрія житловою площею 52.2 кв. м, загальною площею 100,4 кв. м, до нього примикають господарсько-побутові будівлі та споруди : Л- гараж; М - вбиральня. Зі змісту договору вбачається, що земельна ділянка, на якій розташована відчужувана частина житлового будинку в приватну власність не передана. Згідно реєстраційного посвідчення право власності на 1/3 частину вказаного будинку за позивачем в Олександрійському міжміському БТІ було зареєстровано 18 лютого 2009 року (а.с. 10,11).

2/3 частини житлового будинку № 90 по вул. 6-го Грудня в м.Олександрія житловою площею 52.2 м. кв. до якого примикають надвірні будівлі : вбиральня 2Д, 5М, погріб 3-З, гараж 4-Л, огорожа -6 на підставі договору купівлі продажу від 15.08.2003 року належала ОСОБА_5 (а.с.90, 92-93 ). На підставі договору купівлі-продажу від 15.08.2013 року ОСОБА_6 продала ОСОБА_3 2/3 частини житлового будинку № 90 по вул. 6-го Грудня в м.Олександрія (а.с. 94-95).

Отже , з правовстановлюючих документів вбачається, що вбиральня під літерою «М» є спільною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_1, а погріб під літерою «З» та вбиральня під літерою «Д» - приватною власністю ОСОБА_3

Згідно даних технічного паспорту загальна площа земельної ділянки, яка знаходиться в фактичному користуванні за адресою: м.Олександрії по вул.6-го Грудня , 90, складає 610.3 кв. метри (а.с. 12 зворотний бік).

Рішенням Олександрійської міської ради Кіровоградської області від 24 грудня 2010 року № 40, зокрема пунктом 9, ОСОБА_7 безоплатно у спільну часткову власність за рахунок земель запасу житлової та громадської забудови Олександрійської міської ради для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд було передано 2/3 частини земельної ділянки по вул. 6-го Грудня , 90, площею 566.45 кв.м. (у тому числі площею 566.45 кв.м. земель одно та двоповерхової житлової забудови), 1/3 частину земельної ділянки залишено за Олександрійською міською радою (а.с.41).

На підставі вказаного рішення ОСОБА_2 було видано державний акт серії ЯЛ № 566015 на право власності на земельну ділянку площею 0.0566 , яка розташована в м.Олександрія Кіровоградської області по вул.6-го Грудня , 90. Вказаний державний акт було зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та право постійного користування землею, договорів оренди землі 14 червня 2011 року за № 00118 (а.с. 18).

На підставі договору дарування від 15.08.2013 року ОСОБА_3 набув право власності на земельну ділянку площею 0.0566 , кадастровий номер :10:400:0039, яка розташована в м.Олександрія Кіровоградської області по вул.6-го Грудня , 90 (а.с. 20-21, 85-86).

З оглянутого оригіналу інвентерезаційної справи № 2186 на будинок № 90 по вул. 6-го Грудня в м.Олександрія вбачається, що жодні рішення органами місцевого самоврядування про виділення земельної ділянки під забудову не приймались.

Після набуття у власність вказаної земельної ділянки, з метою відмежування від сусідів, ОСОБА_3 встановив паркан.

З пояснень позивача та третьої особи ОСОБА_4 встановлено, що на час набуття позивачем права власності на домоволодіння, суміжні земельні ділянки мали спільну межу, яка визначалась дерев'яною огорожею.

При приватизації ОСОБА_2 земельної ділянки, погодження зовнішніх меж земельної ділянки в натурі з суміжним землекористувачем ОСОБА_1 не було здійснено.

Між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 відсутні добросусідські відносини, тривалий час існують неприязні стосунки.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України (далі - ЦК України) визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси, суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до статей 57-60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Сторонам у справі було роз»яснино обов»язок надання доказів та наслідки їх ненадання (а.с.100-101)

Відповідно до ч. 2 ст. 120 Земельного кодексу України (в редакції від 15.01.2009 року), що діяла на момент набуття позивачем права власності на частину домоволодіння, виходячи від дати реєстрації договору дарування (а.с.11), до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначено, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для їх обслуговування. Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то в разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування. При переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянкувизначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди.

Відповідно ч.1, 3 ст. 125 ЗК України (в редакції від 15.01.2009 року),право власностіта право постійного користуванняна земельну ділянкувиникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Приступати до використання земельної ділянкидо встановлення її меж у натурі (на місцевості), одержання документа, що посвідчує право на неї, та державної реєстрації забороняється.

Відповідно ч.1, 3 ст. 126 ЗК України (в редакції від 15.01.2009 року), право власності на земельну ділянкуі право постійного користування земельною ділянкоюпосвідчується державними актами. Формидержавних актів затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ст. 377 ЦК України, станом на 25.12.2008 року, що діяла на момент набуття позивачем права власності на частину домоволодіння, до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянкине визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.

Згідно з роз'ясненнями, викладеними у п.18 «в,г» постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ (із змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року № 2)вирішуючи спори про право власності на земельну ділянку, суди мають виходити з того, що з 1 січня 2002 р. відповідно до статті 125 ЗК право користування земельною ділянкою виникало після одержання її власником або землекористувачем документа, що посвідчує право

власності чи право постійного користування або укладення договору оренди, їх державної реєстрації та встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), а з 2 травня 2009 р. у відповідності із Законом України від 5 березня 2009 р. N 1066-VI ( 1066-17 ) право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав;при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 1 січня 2002 р., згідно з положеннями чинної до цієї дати статті 30 ЗК ( 2768-14 ) до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані

будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження. Після 31 грудня 2001 р. в таких випадках право власності на земельну ділянку або її частини могло переходити відповідно до статті 120 ЗК 2001 року на підставі цивільно-правових

угод, а право користування - на підставі договору оренди, укладених відповідно відчужувачем або набувачем. До особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду після 31 грудня 2003 р., згідно зі статтею 377 ЦК ( 435-15 ), а з часу внесення змін до статті 120 ЗК Законом України від 27 квітня 2007 р. N 997-V ( 997-16 ) - і згідно зі статтею 120 ЗК, переходило право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором; а якщо договором це не було визначено, до набувача переходило право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для її обслуговування. При переході права власності на будинок або його частину за договором довічного утримання до набувача переходило право на земельну ділянку, де вони розташовані, на умовах, на яких ця ділянка належала відчужувачу. В разі переходу права власності на будівлі та споруди до кількох осіб право на земельну ділянку визначалось пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено в договорі відчуження останніх, а при переході права власності на будівлі та споруди до фізичних або юридичних осіб, які не могли мати у власності земельні ділянки, до них переходило право користування земельною ділянкою. З 1 січня 2010 р. до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони

розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача) відповідно до статті 377 ЦК і статті 120 ЗК в редакції Закону України від 5 листопада 2009 р. N 1702-VI

( 1702-17 );

Частиною першою статті 116 ЗК України встановлено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Отже, указаним положенням визначено правові підстави набуття громадянами і юридичними особами права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності. Такими підставами є рішення органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Відповідно до частини 6 статті 118 Земельного кодексу України (в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин) громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та висновки конкурсної комісії (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим.

Зазначена стаття містить виключний перелік документів, які повинен подати громадянин для отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність.

Перелік підстав припинення права власності на земельну ділянку визначений ст. 140 ЗК України. Так, підставами припинення права власності на земельну ділянку є: добровільна відмова власника від права на земельну ділянку; смерть власника земельної ділянки за відсутності спадкоємця; відчуження земельної ділянки за рішенням власника; звернення стягнення на земельну ділянку на вимогу кредитора; відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності та для суспільних потреб; конфіскація за рішенням суду; не відчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом. Указаний перелік є вичерпним.

Підстав для застосування строків позовної давності судом не встановлено.

Доводи відповідачів у справі, з приводу того, що позивач не оформила своє право на земельну ділянку та не є її власником суд визнає безпідставними, оскільки згідно правового висновку Верховного Суду України від 11 лютого 2015 року у справі № 6-2цс15, при відсутності цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на обєкт нерухомості, як і у справі, яка переглядається, слід застосовувати положення частини четвертої статті 120 ЗК України з огляду на таке. Аналіз змісту норм статті 120 ЗК України у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені. Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності обєкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей обєкт розташований. Згідно з цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині четвертій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди, стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких ця ділянка належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на обєкт нерухомості у встановленому законом порядку право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці обєкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстровано одночасно із правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак обєкта права власності.

Разом з тим ні позивачем, ні її представником доказів , які б свідчили про порушення оскаржуваними рішенням , передачею у власність ОСОБА_2 земельної ділянки та діями ОСОБА_3 особисто прав, свобод чи інтересів позивача суду не надано, клопотання про призначення земельно-технічної експертизи не заявлялось, вбиральня під літерою «Д» та погріб під літерою «З», якими бажають користуватись позивач та третя особа ОСОБА_4, являються приватною власністю ОСОБА_3, а тому у задоволенні позову необхідно відмовити за безпідставністю вимог. Такий висновок узгоджується із правовою позицією , висловленою Верховним Судом України у постанові від 25.12.2013 року , справа № 6-94 цс 13.

Також слід зазначити, що відповідно до правової позиції висловленої Верховним судом України 13.05.2015 року у справі № 6-67цс15, норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчудження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до набувача з використанням правового механізму, установленого статтями 215, 216 ЦК України. Такий спосіб захисту можливий лише шляхом подання віндикаційного позову , якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати у набувача це майно.

Вказана правова позиція є свідченням того, що позивачем вибрано невірний спосіб захисту, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову

Питання розподілу судових витрат судом вирішується у відповідності з вимогами ст. 88 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 57-61, 88, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд,-

в и р і ш и в :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Олександрійської міської ради, ОСОБА_2, ОСОБА_3 - відмовити.

Судові витрати залишити по фактично понесеним.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Кіровоградської області через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя Т.А.Бугайченко