Справа №442/3353/16-ц
Провадження №2/442/1276/2016
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 липня 2016 року Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області в складі:

головуючого Коваля Р.Г.,

при секретарі Антоненко В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дрогобичі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Грушівської сільської ради Дрогобицького району про визнання права власності в порядку спадкування за законом, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з вищезазначеним позовом, посилається на те, що 25.02.2016 року звернулася до нотаріуса для оформлення своїх спадкових прав після смерті батька ОСОБА_3, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1.

Спадкове майно складається з житлового будинку з господарськими будівлями по АДРЕСА_1. Даний будинок належить колгоспному двору гр. ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок. членами даного колгоспного двору була дружина ОСОБА_4 - ОСОБА_5 Відтак, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 належала кожному по ? частині житлового будинку з приналежними до нього будівлями і спорудами. Після смерті ОСОБА_5, її чоловік, а відповідно батько позивача, фактично прийняв спадщину, однак не оформив своїх спадкових прав. В зв»язку з цим, вона змушена звернутися до суду з даним позовом.

В судове засідання позивач ОСОБА_1 не з»явилася, подала заяву про розгляд справи за її відсутності. Позовні вимоги підтримала повністю, посилаючись на підстави, викладені в заяві. Просила задоволити позов.

Представник відповідача Грушівської сільської ради в судове засідання не з»явився, подавши заяву про розгляд справи у його відсутності, не заперечує проти задоволення позовних вимог позивача.

У відповідності до ст.197 ЦПК України у зв'язку з неявкою всіх учасників процесу, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Оглянувши матеріали справи, суд встановив, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача ОСОБА_3, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 16.10.2015 року.

25 лютого 2016 року позивач звернулась до приватного нотаріуса Дрогобицького районного нотаріального округу Москалик Л.П. про прийняття спадщини за законом після смерті батька та відповідно нотаріусом було заведено спадкову справу № 34/2016.

Спадкове майно складається з житлового будинку з господарськими будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1. Вказаний житловий будинок належить колгоспному двору гр. ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок, виданого 30.12.1987 року виконкомом Дрогобицької районної ради народних депутатів, зареєстрованого в Дрогобицькому МЕТІ 30.12.1987 року, реєстраційний номер 36.

Судом встановлено, що членами цього колгоспного двору станом на 1991-1995 роки, крім ОСОБА_3, була його дружина, ОСОБА_5, що підтверджується довідкою № 630 від 01.04.2016 року, виданою на підставі записів в погосподарських книгах виконкомом Грушівської сільської ради Дрогобицького району.

Відтак, батькам позивача належала по ? частині житлового будинку з приналежними до нього будівлями і спорудами по АДРЕСА_1. Після смерті матері позивача, ОСОБА_5, яка сталась ІНФОРМАЦІЯ_2, її чоловік, батько позивача, прийняв фактично спадщину після її смерті, однак не оформив своїх спадкових прав.

У відповідності до роз»яснень, наведених у інформаційному листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 , при вирішенні спору про визнання права власності на спадкове майно потрібно розмежовувати час і підстави виникнення права власності у спадкодавця, які кваліфікуються відповідно до законодавства України чинного на час виникнення права власності та підстави спадкування зазначеного майна, що визначаються на час відкриття спадщини та згідно із п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК.

У відповідності з п.1 постанови Пленуму Верхового Суду України від 30.05.2008 року спадкові відносини регулюються ЦК України, законами України від 02.09.1993 року «Про нотаріат», від 23.06.2005 року «Про міжнародне приватне право», іншими законами, а також прийнятими відповідно до них підзаконними нормативно-правовими актами.

Відповідно до п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 04.10.91 р. № 7 "Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок", право власності на жилий будинок, збудований громадянином на відведеній в установленому порядку земельній ділянці і прийнятий в експлуатацію, виникає з часу його реєстрації у виконкомі місцевої ради.

Відповідно до свідоцтва про право власності на жилий будинок від 30.12.1987 року колгоспному двору ОСОБА_4 належить на праві власності житловий будинок з приналежними спорудами у АДРЕСА_1.

Згідно ст. 120 ЦК УРСР 1963 року, яка діяла до 16.12.1993 року, двір може мати статус колгоспного за умови, якщо члени двору працюють у колгоспі.

Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 р. № 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, які до 15 квітня 1991 р. не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років поспіль до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (у цей строк не включаються час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, а також хвороба). Розмір частки члена двору визначається, виходячи з рівності усіх його членів.

На витребування частки з майна колишнього колгоспного двору, що збереглося на 15 квітня 1991 року, поширюється загальний трирічний строк позовної давності. Розгляд позову про право на майно колишнього колгоспного двору не залежить від вирішення питань землекористування.

У зв'язку з тим, що право власності на житловий будинок в АДРЕСА_1, було зареєстровано у встановленому порядку відповідно до діючого на той час законодавства за колгоспним двором, членом якого на момент припинення існування колгоспних дворів був батько позивача, відтак на підставі закону він був власником цього будинку.

У відповідності до роз»яснень, наведених у другому та третьому абзацах пункту 23 Постанови № 7 Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 р. «Про судову практику у справах про спадкування», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку , установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Частиною 5 ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ч.1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. У відповідності до ч.1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно, що і було зроблено позивачем.

Відповідну до ст.16 ЦК України визнання права є одним із способів захисту цивільних прав та інтересів, що підлягають захисту судом.

Згідно ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше право не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За правилами ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Як видно з представлених доказів, будинок знаходиться в сільському населеному пункті, має в ньому окремий порядковий номер, зареєстрований в погосподарських книгах, зареєстрований на праві особистої власності в цілому за ОСОБА_3, як головою колгоспного двору на підставі Свідоцтва про право власності, виданого на підставі рішення виконкому Дрогобицької районної ради, дане будиноволодіння є колгоспним двором, яким спільно володіли багато років родина ОСОБА_3, батьки позивача померли та придатність будинку для проживання ніким не оспорюється.

В той же час, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, а також якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою (ст.344, ч.2 ст.382, ст.392 ЦК України).

За таких встановлених у судовому засіданні обставин, суд, розглядаючи вказану справу в межах заявлених позивачем вимог, та на підставі наданих сторонами доказів, які оцінені судом в їх сукупності, дійшов висновку, що слід визнати за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок з господарськими будівлями по АДРЕСА_1 в порядку спадкування після смерті батька ОСОБА_3, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1.

Керуючись ст.ст. 209, 212, 215, 218 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в :

Позов задоволити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок № 135, загальною площею 63,3 кв м., житловою - 25,8 кв.м, допоміжною - 37,5 кв.м, з надвірними спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1, в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_3, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішення може бути оскаржене протягом десяти днів з моменту його проголошення шляхом подання апеляційної скарги через Дрогобицький міськрайонний суд.

Головуючий