Справа № 466/3030/16 Головуючий у 1 інстанції: Глинська Д.Б.
Провадження № 22-ц/783/4549/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 липня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Монастирецького Д.І.,

суддів: Кабаля І.І., Копняк С.М.,

секретаря Іванової О.О.,

з участю представника ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» - ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 17 травня 2016 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, -

в с т а н о в и л а:

28 березня 2016 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» звернулося до суду з вищезазначеним позовом, вимоги якого мотивувало тим, що 30 листопада 2011 року між ним та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № б/н, згідно умов якого ОСОБА_3 отримала кредит в розмірі 2000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії карти. ОСОБА_3 порушила виконання зобовязань за договором, внаслідок чого виникла заборгованість розміром 21 439,07 грн., яка складається з заборгованості за кредитом 1996,28 грн., заборгованості по процентах за користування кредитом 14815,69 грн., заборгованості з пені та комісії 3130 грн., штрафу (фіксована частина) 500 грн., штрафу (процентна складова) 997,10 грн.

Оскаржуваним рішенням у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором № б/н від 30.11.2011 р. відмовлено.

Рішення суду оскаржило ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», вважає його таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Мотивує апеляційну скаргу тим, що пунктом 1.1.7.31 Умов та Правил надання банківських послуг, які є невідємною частиною Кредитного договору встановлений строк позовної давності у 50 років. Укладаючи даний договір, відповідачка була ознайомлена з його умовами. Крім того, відповідачкою сплачувалась заборгованість за кредитним договором, зокрема, у розрахунку заборгованості відображено сплату 04 вересня 2013 року 150 гривень в рахунок погашення заборгованості. Просить суд скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» - ОСОБА_2, ОСОБА_3, перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

Частиною 1 ст. 292 ЦПК України передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обовязки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Пунктом 17 постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24 жовтня 2008 року «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» роз'яснено, що, перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, суд апеляційної інстанції повинен з'ясувати: чи враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення всі факти, що входять до предмета доказування; чи підтверджені обставини (факти), якими мотивовано рішення, належними й допустимими доказами та чи доведені вони; чи відповідають висновки суду встановленим фактам; чи дотримано та чи правильно застосовані норми матеріального й процесуального права. При перегляді судових рішень необхідно виходити з повноважень суду апеляційної інстанції, визначених статтею 307 ЦПК, і відповідних їм підстав щодо перегляду судових рішень в апеляційному порядку, передбачених статтями 308-311 ЦПК. При цьому апеляційний суд керується статтею 307 ЦПК (відповідним пунктом) та нормою ЦПК, що визначає підстави перегляду судового рішення в такому разі, і відповідно до неї та наданих суду апеляційної інстанції повноважень формулює резолютивну частину своєї ухвали чи рішення.

Відповідно до статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором.

Захист цивільних прав це передбачені законом або договором способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Частинами першою та другою ст. 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку, або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (ст. 57 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Крім того, важливим є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Виходячи з вимог ст. ст. 10, 214, 215 ЦПК України, суд повинен сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснювати особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджати про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяти здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом, та встановлювати у рішенні обставини справи (в тому числі пропущення позовної давності), характер правовідносин сторін, правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин, навести мотиви прийнятого рішення: встановлені судом обставини, які мають значення для справи, їх юридичну оцінку, оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог.

Однак зазначеним вимогам закону дане рішення не відповідає.

Згідно ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Суд першої інстанції відмовляючи в задоволенні позову виходив з того, що строк позовної давності, передбачений ст. 257 ЦК України, сплив, що є підставою для відмови у позові.

Проте з таким висновком колегія суддів не погоджується виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що 30.11.2011 року між ПАТ «Приватбанк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № б/н, згідно умов якого ОСОБА_3 отримала кредит в розмірі 2 000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку «Кредитка Універсальна» зі сплатою відсотків у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії карти (а.с. 8, 69, 70).

Відповідно до п. 2.1.1.2.4 Умов та Правил надання банківських послуг, підписання даного Договору є прямою і безумовною згодою Позичальника щодо прийняття будь-якого розміру Кредитного ліміту, встановленого Банком (а.с. 11-34).

04.09.2013 року ОСОБА_3 було проведено останнє погашення за наданим Кредитом в сумі 150 грн., чого вона не заперечує (а.с. 6-7).

Позивач предявив позов 28.03.2016 року (а.с. 4-5).

Згідно вимог статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За приписами ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства.

Статтею 530 ЦК України передбачено, що, якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Колегією суддів встановлено, що позивач виконав свої зобовязання за Договором, а відповідачка ОСОБА_3 порушила виконання зобовязань за цим Договором.

Також встановлено, що 30.11.2011 року ОСОБА_3 власноручно було заповнено, підписано та подано Анкету заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, з якої вбачається, що вона згідна з тим, що ця заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між нею та Банком договір про надання банківських послуг та що вона ознайомилася і згідна з Умовами і Правилами надання банківських послуг та Тарифами, які були надані їй для ознайомлення в письмовому вигляді (а.с. 8).

Пунктом 1.1.7.31 Умов та Правил надання банківських послуг встановлено, що позовна давність щодо вимог Банку по поверненню Кредиту, процентів за користування Кредитом і т.д. становить 50 років.

Згідно зі ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

З урахуванням встановлених під час розгляду справи обставин, суд приходить до висновку про додержання письмової форми Договору щодо збільшення позовної давності.

Пунктом 1.1.7.12 Умов та Правил надання банківських послуг передбачено, що Договір діє на протязі 12 місяців з моменту підписання. Якщо на протязі цього строку жодна із сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії Договору, він автоматично продовжується на той самий строк та відповідає строку дії кредитної карти.

Відповідно до вимог ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Згідно ч. 1 ст. 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

На підставі викладеного, колегія приходить до переконання, що позивач не пропустив строк звернення до суду з вказаним позовом, оскільки умовами Договору, а саме п. 1.1.7.31 Умов та Правил надання банківських послуг сторони встановлено строк позовної давності стосовно повернення Кредиту, оплати відсотків, винагороди, штрафів та пені в 50 років, що відповідає вимогам ч. 1 ст. 259 ЦК України.

Крім того, перебіг позовної давності переривався вчиненням ОСОБА_3 дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку відповідно до ч. 1 ст. 264 ЦК України, шляхом здійснення сплати 04 вересня 2013 року заборгованості за Кредитом в сумі 150 грн.

Слід зазначити, що ОСОБА_3 не зверталася до суду з позовом про визнання п. 1.1.7.31 Умов та Правил надання банківських послуг недійсним, отже цей пункт договору є дійсним.

Оскільки з позовною заявою Банк звернувся 28 березня 2016 року, тобто в межах строку позовної давності, то правових підстав для відмови у задоволенні позову за спливом строку позовної давності у суду першої інстанції не було.

Відповідно до матеріалів справи, а саме Розрахунку заборгованості за Договором вбачається, що внаслідок неналежного виконання відповідачкою умов Договору виникла заборгованість по кредиту та відсотках, штрафу та пені.

З розрахунку заборгованості за Договором вбачається, що заборгованість за Кредитом становить 1996,28 грн., а заборгованість по процентах за користування Кредитом становить 14815,69 грн. (а.с. 6-7).

У звязку з неналежним виконанням ОСОБА_3 зобовязань за Договором позивачем було проведено нарахування пені та комісії в сумі 3 130,00 грн., штрафу (фіксована частина) 500 грн. та штрафу (процентна складова) 997,10 грн.

Представлені позивачем суду розрахунки їх нарахування, повністю відповідають умовам Кредитного договору.

Будь-яких належних доказів на спростування розміру заборгованості по тілу кредиту та процентах відповідачкою ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції не представлено.

На підставі викладеного колегія приходить до переконання, що з ОСОБА_3 в користь Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» необхідно стягнутизаборгованість за кредитом в сумі 1 996,28 грн. та заборгованість по процентах за користування кредитом, яка становить 14 815,69 грн.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Згідно статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

У відповідності до п. 2.1.1.7.6 Умов та Правил надання банківських послуг, при порушенні позичальником строків платежів по кожному з грошових зобовязань, передбачених цим договором більше ніж на 30 днів, позичальник зобовязаний сплатити Банку штраф в розмірі 500 грн. + 5% від суми позову.

Пеня згідно умов кредитування з використанням кредитки «Універсальна» також розраховується за несвоєчасне погашення заборгованості.

З викладеного вбачається, що за вказаними умовами Договору, який укладений між сторонами, передбачено як стягнення пені так і штрафу за одне і теж порушення договірного зобовязання, а саме порушення строків платежів - несвоєчасне погашення заборгованості.

За наведених обставин, колегія приходить до висновку, що в даному випадку до задоволення підлягає лише позовна вимога в частині стягнення пені в сумі 3 130,00 грн., тому позов слід задовольнити частково в сумі 19 941,97 грн. (14 815,69+1 996,28+3 130,00=19 941,97).

Частиною першою статті 88 ЦПК України передбачено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Враховуючи зазначену правову норму з ОСОБА_3 в користь Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» слід стягнути 2691,70 грн. сплаченого судового збору.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції відповідно до ст. 303 ЦПК України, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції, як таке, що ухвалене з неповним з'ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, при невідповідності висновків суду обставинам справи, - підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307 ч. 1 п. 2, 309 ч. 1 п.п. 1, 3; 313, 314 ч. 2, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 17 травня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 (ІПН: НОМЕР_1) в користь Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» заборгованість у розмірі 19941,97 грн. (девятнадцять тисяч девятсот сорок одну гривню 97 копійок) за кредитним договором № б/н від 30.11.2011 року та 2 691,70 грн. сплаченого судового збору, а всього 22633,67 грн. (двадцять дві тисячі шістсот тридцять три гривні 67 копійок).

В решті позову відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: Монастирецький Д.І.

Судді: Кабаль І.І.

ОСОБА_4