УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 липня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

СитнікО.М., Завгородньої І.М., МаляренкаА.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа - Реєстраційна служба Головного управління юстиції у м. Києві, про визнання недійсним договору купівлі-продажу та витребування майна з чужого незаконного володіння, за касаційною скаргою представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 18 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 22 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що він згідно договору купівлі-продажу від 27 червня 2012 року набув право власності на квартиру АДРЕСА_1.

22 лютого 2013 року Реєстраційна служба головного управління юстиції у м. Києві зареєструвала його право власності на вказану квартиру.

29 вересня 2014 року йому стало відомо, що відповідно до даних державного реєстру на нерухоме майно квартира зареєстрована за іншою особою, а саме за відповідачем ОСОБА_6 Оскільки він квартиру не відчужував, ніяким чином права третім особам на квартиру не передавав, довіреностей іншим особам на вчинення вищезазначених дій не видавав, тобто не вчиняв будь-яких дій, направлених на перехід права власності до іншої особи, оспорювана квартира не є предметом будь-якого обтяження, він звернувся до ВМ Шевченківського РУ ГУ МВС України у м. Києві з заявою про вчинення злочину невстановленою особою, яка шахрайським шляхом заволоділа спірною квартирою, відомості по даній заяві внесені до єдиного реєстру досудових розслідувань № 0011240 від 14 жовтня 2014 року.

Під час досудового слідства було встановлено, що право власності на квартиру перейшло до ОСОБА_6 за договором купівлі-продажу квартири посвідченого 12 вересня 2014 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Черниш Є.В.

З наданих нотаріусом документів, вбачається, що відповідач ОСОБА_5 з метою заволодіння спірною квартирою шляхом обману звернувся до Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві та пред'явив для реєстрації підроблені документи, а саме рішення апеляційного суду м. Києва у справі № 22-ц/799/1155/2014 від 23 квітня 2014 року на підставі яких здійснено перереєстрацію права власності. Разом з тим з листа апеляційного суду м. Києва від січня 2015 року № 06.03/04-193/14 вбачається, що у провадженні вказаного суду відповідна справа ніколи не перебувала, рішення не приймалося (а. с. 55).

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 18 листопада 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 22 березня 2016 року, позовні вимоги задоволено частково. Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений 12 вересня 2014 року між ОСОБА_5 від імені якого діяв на підставі довіреності ОСОБА_9 та ОСОБА_6, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Чернишом Є.В., зареєстрований у реєстрі нотаріуса за № 764. Витребувано у ОСОБА_6 з чужого незаконного володіння квартиру АДРЕСА_1 та повернуто її ОСОБА_4 Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_6 - ОСОБА_7, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга не може бути задоволена з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи у касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 27 червня 2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кузьміним О.О. та зареєстрованого в реєстрі за № 15, ОСОБА_4 купив квартиру АДРЕСА_1 (а. с. 7, 8, т. 1).

Право власності на зазначену квартиру зареєстровано в Державному реєстрі прав на нерухоме майно за ОСОБА_4, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна: 0, що підтверджується Витягом з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 22 лютого 2013 року № 686591 (а. с. 9).

ОСОБА_5 зареєстрував своє право власності на спірну квартиру в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 21557383 від 13 травня 2014 року, на підставі рішення апеляційного суду м. Києва від 23 квітня 2014 року (а. с. 77).

У матеріалах справи наявне рішення апеляційного суду м. Києва (апеляційне провадження № 22-ц/799/1155/2014) від 23 квітня 2014 року у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_11, який діяв на підставі довіреності в інтересах ОСОБА_5 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 02 листопада 2012 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу квартири укладеним та визнання права власності, згідно з яким - за ОСОБА_5 визнано право власності на трикімнатну квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 97,20 кв. м. та водночас припинено право власності ОСОБА_4 на вказану квартиру, яке належало йому на підставі договору купівлі-продажу квартири, серія та номер: 269, виданого 27 червня 2012 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кузьмін О.О. (а. c. 75, 76).

Згідно з договором купівлі-продажу від 12 вересня 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Черниш Є.В., зареєстрованого у реєстрі за № 764, ОСОБА_5, від імені якого діяв ОСОБА_11 на підставі довіреності, посвідченої 02 вересня 2014 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Лозенко В.В., за реєстровим № 2562 (продавець за договором), передав у власність ОСОБА_6 (покупець за договором) квартиру АДРЕСА_1 (а. с. 10, 11).

Право власності ОСОБА_6 зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 26752675 від 12 вересня 2014 року (а. с. 113, т. 1 на звороті).

У провадженні Шевченківського районного суду м. Києва не перебувало справи за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу квартири укладеним та визнання право власності, що підтверджується листом Шевченківського районного суду м. Києва від 05 лютого 2015 року № 3869/07-01/14-Вих/К-301 (а. с. 139, т. 1).

З Витягу по кримінальному провадженню № 0011240, внесеному до ЄРДР за заявою ОСОБА_13 14 жовтня 2014 року вбачається, що 20 вересня 2014 року невстановлена особа шахрайським шляхом заволоділа квартирою АДРЕСА_1 що належить ОСОБА_4 (а. с. 12 т. 1).

Водночас, 29 вересня 2014 року до Шевченківського РУ ГУ МВС України в м. Києві із заявою звернувся ОСОБА_6, який повідомив, що 12 вересня 2014 року у АДРЕСА_2 у приватного нотаріуса Черниша С.В. невстановлена особа, під приводом продажу квартири АДРЕСА_1 шахрайським шляхом заволоділа його грошовими коштами, про що дані внесені до ЄРДР № 0010513 від 30 вересня 2014 року, що підтверджується довідкою Шевченківського РУ ГУ МВС України в м. Києві (а. с. 48 т. 1).

У ст. 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Згідно зі ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Примусове відчуження об'єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Право витребувати майно із чужого незаконного володіння передбачено у ст. 388 ЦК України як спосіб захисту права власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Суди встановили, що рішення апеляційного суду м. Києва у справі № 22-ц/799/1155/2014 від 23 квітня 2014 року, яким було визнано за ОСОБА_5 право власності на квартиру АДРЕСА_1 та припинено право власності позивача на зазначену квартиру ніколи не приймалось, що підтверджується матеріалами справи, дійшли правильного висновку, що укладення договору купівлі-продажу від 12 вересня 2014 року вчинено з порушенням вимог ст. 203 ЦК України щодо вільного волевиявлення учасника правочину на його укладення, а саме законного власника спірної квартири - ОСОБА_4 і відповідності такого правочину його внутрішній волі як власника відповідного майна, а отже згідно зі ст. 215 ЦК України такий правочин правильно визнаний судом недійсним.

Інші доводи касаційної скарги на правильність висновків судів не впливають та їх не спростовують та зводяться до переоцінки доказів.

Згідно ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 18 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 22 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:

Ситнік О.М. Завгородня І.М. Маляренко А.В.