АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________
Провадження:№ 22ц/790/1400/16 Головуючий 1 інст. - Бутенко В.М.
Справа № 623/4450/15-ц Доповідач - Карімова Л.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного

суду Харківської області в складі:

головуючого - Карімової Л.В.,

суддів колегії: Бурлака І.В.,

Яцини В.Б.,

за участю секретаря Маковецької О.П.

розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за

апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 11 грудня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, третя особа: Ізюмський районний сектор ГУ ДМС України в Харківській області про поновлення порушеного права на проживання, реєстрацію та вселення в житло,

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про поновлення його порушеного права на проживання, реєстрацію та вселення в житловий будинок № АДРЕСА_1

В обгрунтування своїх вимог посилався на те, що з дитинства проживав в цьому будинку разом з батьками та був зареєстрований в ньому. З 7 грудня 2006 року він перебував під вартою, був засуджений до позбавлення волі відповідно до вироку суду, відбував покарання і 5 грудня 2014 року його було звільнено з місця позбавлення волі.

9 липня 2013 року Балаклійським PC ГУ ДМС в Харківській області йому було видано новий паспорт, так як попередній паспорт зник з кримінальної справи, з зазначенням місця його реєстрації: АДРЕСА_1, але в Ізюмському районному ceктopi ГУ ДМС України в Харківській області відсутні відомості, а в новому паспорті - штамп щодо реєстрації за вказаною адресою. На його звернення до Ізюмського РС ГУ ДМС України в в Харківській області щодо внесення до нового паспорту штампу про реєстрацію місця проживання, йому було надано відповідь про те, що 02 червня 2009 року його знято з реєстрації місця проживання.

Вказував, що він не знімався з реєстрації, оскільки знаходився під вартою, паспорт у нього було вилучено під час попереднього слідства, і на яких підставах та хто зняв його з реєстрації, йому не відомо.

На час взяття його під варту в спірному будинку проживала його мати ОСОБА_3, на яку й зареєстровано на праві власності будинок. Вважав, що він має право на частину спадку в спірному будинку, так як ІНФОРМАЦІЯ_3 року помер його батько ОСОБА_5, і він прийняв спадщину, оскільки був неповнолітнім, проживав в цьому будинку з матір'ю, яка оформила спадковий будинок тільки на себе.

На його звернення до КП «Ізюмське МБТІ» щодо переоформлення будинку йому була надана відповідь, що реєстрація права власності на домоволодшня не змінювалась.

Вважав, що оскільки він був відсутній в спірному будинку з поважних причин, він не втратив право користування ним.

Відповідач ОСОБА_3 позов не визнала, посилаючись на те, що 29 січня 2004 року між нею та ОСОБА_4 був укладений уклала договір найму| жилого приміщення, на підставі якого позивач був зареєстрований в належному їй на праві власності спірному будинку відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті своєї матері ОСОБА_6 3 7 грудня 2006 року позивач був взятий під варту i з цього часу у зазначеному будинку не з'являвся.

У зв'язку з погіршенням здоров'я, вона не мала можливості за собою доглядати, тому 21.05.2009 року знялася з реєстрації у будинку і виїхала проживати до дочки у м. Харків. 02.06.2009 року її дочка ОСОБА_7 в Ізюмському MB ГУМВС України в Харківській області зустрілася з позивачем, розповіла про те, що вона (відповідач) не має можливості більше утримувати свій будинок, тому відповідно до п. 6 договору найму жилого приміщення від 29.01.2004 року змушена розірвати з ним зазначений договір, попередивши його про це за один місяць. На що позивач повідомив, що не заперечує проти того, щоб виписатися з будинку. Після цього у кабінеті слідчого ОСОБА_4 в присутності паспортиста написав заяву про зняття його з реєстрації за зазначеною адресою. Одночасно з цим дочка навіть сплатила штраф за ОСОБА_4, оскільки у нього в паспорті не було другої фотографії, і позивача було знято з реєстрації, про що паспортистом було зроблено відповідні записи у книзі реєстрації та у домовій книзі.

У грудні 2014 року ОСОБА_8 звільнився з місць позбавлення волі, проживав на протязі дев'яти місяців з фактичною дружиною за адресою: АДРЕСА_2, тому його не проживання в спірному будинку не було викликано поважними причинами, і позивач не є членом її сім'ї, оскільки вона проживає разом з дочкою. 08.09.2015 року позивач вперше з'явився у належному їй будинку, без дозволу зламав замки у будинку, та став проживати в ньому, змінив замки в дверях, не дає можливості потрапити в будинок, вчиняє сварки, не бажає звільнити будинок, у зв'язку з чим вона звернулася до суду з позовом про виселення ОСОБА_4

Рішенням Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 11 грудня 2015 року позов ОСОБА_4 задоволено частково: поновлено його порушене право на користування жилим приміщенням у будинку АДРЕСА_1 Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 судові витрати в сумі 487 грн 20 коп. У задоволенні іншої частини позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати це рішення в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_4 та відмовити у задоволенні цих вимог.

Зазначає, що судом першої інстанції безпідставно не враховано, що ОСОБА_4 не надав доказів про продовження дії договору найму, укладеному між ними безстроково з урахуванням вимог ст.. 821 ЦК України, у зв'язку з чим втратив право користування спірним житловим приміщенням, оскільки після звільнення без поважних причин проживав за іншою адресою, не є членом її сім'ї, та не надав доказів неправомірності зняття його з місця реєстрації в цьому будинку, в якому з 2009 році ніхто не проживав.

Вказує, що проживання ОСОБА_4 в належному їй будинку порушує її право власності на розпорядження цим будинком, оскільки вона не може продати будинок.

Вислухавши пояснення учасників процесу, що з'явилися до суду апеляційної інстанції, перевіривши відповідно до вимог ч.1 ст. 303 ЦПК України матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи житловий будинок АДРЕСА_1, належить на праві власності ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом ОСОБА_9, померлої ІНФОРМАЦІЯ_4, посвідченим 05.06.1979 року Ізюмською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 1713, та зареєстрованим в Ізюмському МБТІ 12.06.1979 року за № 1856.

Права власника житлового будинку визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР, які передбачають, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживания i проживания членів їx сімей i мають право розпоряджатися цієюю власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

В зазначеному будинку проживали та були зареєстровані як його власник ОСОБА_3 так і її син ОСОБА_4, який відповідно до 64, 156 ЖК України як член її сім'ї набув право користування спірним жилим будинком, і відповідно до зазначених норм права припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляло позивача право користування цим житлом.

У зв'язку з конфліктними відносинами між сторонами останні відповідно до вимог ст.. 158 -159 ЖК України 29.01.2004 року уклали безоплатний та безстроковий договір найму житлового приміщення - жилого будинку АДРЕСА_1 зареєстрований в книзі реєстрації договорів найму Ізюмського міськвиконкому за № 343 з визначенням прав і обов'язків наймодавця та наймача.

Відповідно до ч.1 ст. 821 ЦК України договір найму житла укладається на строк, встановлений договором. Якщо у договорі строк не встановлений, договір вважається укладеним на п'ять років.

Як випливає із змісту копії договору, що міститься в матеріалах справи, при укладанні договору найму жилого приміщення від 29.01.2004 року сторони погодили усі істотні умови такого договору, у тому числі й строк його дії, який в даному випадку є безстроковим, у зв'язку з чим дія даного договору не є припиненою.

За таких обставин, посилання в апеляційній скарзі на те, що строк дії договору найму від 29.01.2004 року не був встановлений, тому відповідно до вимог ч.1 ст.821 ЦК України є укладеним на п'ять років, сплив на час виникнення спору в суді і ОСОБА_4 не надано доказів щодо його поновлення або продовження, колегія суддів вважає безпідставним.

Доводи апеляційної скарги на те, що судом першої інстанції необґрунтовано не взято до уваги довідка Ізюмського районного сектору ГУ ДМС України в Харківській області від 04.06.2015 року № 39/1208 щодо зняття з реєстрації ОСОБА_4 за місцем м проживання в спірному житловому будинку 02.06.2009 року під час його перебування під слідством, колегія суддів вважає безпідставними.

Як вбачається з зазначеної довідки надати відомості про підстави зняття з реєстрації за 2009 рік неможливо у зв'язку зі спливом строків зберігання документів.

Між тим відповідно до копії вироку Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 27.07.2011 року щодо ОСОБА_4 останній зареєстрований в АДРЕСА_1, фактично проживав в АДРЕСА_3.

Зазначені обставини місця реєстрації позивача узгоджуються з даними його паспорта про реєстрацію місця проживання АДРЕСА_1 з 1999 року, довідкою про звільнення. Будь-яких даних про те, що ОСОБА_4 мав бажання та здійснював будь-які дії по розірванню договору найму відповідно до ст.. 167 ЖК України, матеріали справи не містять.

Відповідно до вимог ст.. 168 ЖК України дострокове розірвання договору найму жилого приміщення з ініціативи наймодавця можливе лише за згодою наймача.

Однак матеріали справи не містять об'єктивних даних про те, що відповідач ОСОБА_3 зверталася до ОСОБА_4 або до суду з вимогою про розірвання договору найму з передбачених вказаною нормою права підстав.

Доводи апеляційної скарги на те, що ОСОБА_4 без поважних причин не проживав в спірному будинку після звільнення з місць позбавлення волі, тому відповідно до вимог ст.ст. 71, 163 ЖК України за ним не збереглася житлова площа, колегія суддів також вважає безпідставними, оскільки власник житла ОСОБА_3 не зверталася до суду з вимогою про визнання позивача таким, що втратив право користування належним їй будинком.

Крім того, як пояснював в суді першої та апеляційної інстанції позивач та не спростовувалося представниками відповідача, ОСОБА_4 після звільнення з місць позбавлення волі знаходився на лікуванні в тубдиспансері, а потім у вересні 2015 року самостійно вселився у спірний будинок та проживає в ньому.

Доводи апеляційної скарги на те, що судом першої інстанції всупереч вимог ст. 5 Закону України «Про судовий збір» стягнуто на користь позивача судовий збір, оскільки ОСОБА_3 є інвалідом першої групи, не ґрунтується на законі.

Відповідно до ст. 79ЦПК України та вимог ст. 1-4, 6, 9 Закону України «Про судовий збір» судовий збір є видом судових витрат, і сплачується позивачами при зверненні до суду з відповідним позовом (заявою) та зараховується до спеціального фонду Державного бюджету України.

Пільги щодо сплати судового збору в дохід держави мають позивачі та відповідні категорії громадян, перелік яких міститься в статті 5 цього Закону.

Оскільки ОСОБА_3 ( яка є інвалідом першої групи) не є позивачем, вона не сплачувала судовий збір в дохід держави, такі судові витрати поніс позивач ОСОБА_4 в сумі 487,20 грн. відповідно до вимог п.п.2 п.1 ч.2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір».

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 88 ЦПК України судом першої інстанції присуджено стягнення зазначених витрат не в дохід держави, а на користь позивача, який поніс ці витрати і вони підтверджені документально банківською квитанцією.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, рішення якого в оскаржуваній частині відповідає вимогам матеріального та процесуального права, що відповідно до ст. 308 ЦПК України є підставою для відхилення апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п.1.ч.1 ст. 307, ст. ст. 308, 313 - 315, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу відхилити.

Рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 11 грудня 2015 року в оскаржуваній частині залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання цією ухвалою законної сили.

Головуючий:

Судді: