Справа № 461/6793/15 Головуючий у 1 інстанції: Фролова Л.Д.
Провадження № 22-ц/783/2138/16 Доповідач в 2-й інстанції: Богонюк М.Я.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2016 року м. Львів

колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Львівської області в складі: головуючого судді: Богонюка М.Я.

суддів: Бермеса І.В., Ванівського О.М.

при секретарі: Жукровській Х.І.,

з участю: представника позивача - Гнатишака О.В.,

представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 22 січня 2016 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_3, Галицького відділу Державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції про звільнення майна з-під арешту, -

встановила:

Оскарженим рішенням задоволено зазначений позов.

Ухвалено звільнити автомобіль марки «Nissan», модель «Micra 1.4 LX», рік випуску 2007, легковий-комбі-В, номер кузова/шасі НОМЕР_2, реєстраційний номер НОМЕР_1, що належить на праві власності ОСОБА_3 з під арештів, накладених:

Постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження від 11.03.2015 року у ВП №46786686 державного виконавця Галицького ВДВС ЛМУ (запис в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна №15280400 від 30.03.2015 року);

Постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження від 13.05.2015 року у ВП №46786846 державного виконавця Галицького ВДВС ЛМУ (запис в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна №15342928 від 13.05.2015 року).

Крім того, ухвалено стягнути з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» суму сплаченого судового збору в розмірі 121,80 грн. та з Галицького ВДВС ЛМУЮ на користь ПАТ КБ «Приватбанк» суму сплаченого судового збору в розмірі 121,80 грн..

Зазначене рішення оскаржила представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4.

Апелянт вважає, що оскаржене рішення ухвалено з порушенням норм процесуального і матеріального права при неповно з'ясованих обставинах, що мають значення для справи, а тому висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. Зокрема, вказує на те, що при ухваленні зазначеного рішення судом не перевірено та враховано того, що позивач не має права вищого пріоритету над зареєстрованим обтяженням на предмет обтяження, що підтверджується витягом з реєстру, наявного в матеріалах справи. Вважає, що позивач не надав суду належних та допустимих доказів існування в ОСОБА_3 зобов'язань перед ПАТ КБ «Приватбанк». Крім того, зазначає, що на його думку, права банку щодо зобов'язань за договором застави не порушуються, оскільки кредитора за спірним договором кредиту і застави було змінено на компанію «Юкрейн Авто Лоун Файненс №1 пі-ел-сі». Вважає, що судом також не враховано, що заява позивача про проведення розгляду справи у відсутності позивача стосувалася лише судового засідання, розгляд справи в якому було відкладено. Після цього, у наступні два судові засідання представник позивача не з'явився без поважних причин. Просить також апеляційний суд звернути увагу на те, що позивач не є стороною виконавчого провадження, а тому заявлений позов повинен був бути поданий в порядку адміністративного судочинства.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення на підтримання та заперечення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що така підлягає до часткового задоволення.

Частиною 1 ст. 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін відповідно до вимог ст.10 ЦПК України. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ч.1 ст.214 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Частиною 1 ст.16 ЦК України закріплено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч.2 цієї ж статті способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, 17.09.2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, на підставі якого банк видав кредит на суму 23069,97 доларів США зі сплатою 12,96% річних до 17.09.2012 року.

З метою забезпечення виконання зазначеного грошового зобов'язання, 17.09.2007 року між сторонами був укладений договір застави, у відповідності до якого ОСОБА_3 передала в заставу банку автомобіль «Nissan Micra 1.4 LX», рік випуску 2007, номер кузова/шасі НОМЕР_2, реєстраційний номер НОМЕР_1, що належить їй на праві власності.

В червні 2015 року, ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3 про звільнення заставленого майна з-під арешту.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що на автомобіль, який перебуває в заставі в банку, постановами ДВС, в інших виконавчих провадженнях, де боржником є ОСОБА_3, накладено арешт на заставне майно. Вважає, що застава має пріоритетне право перед іншими обтяженнями, а відтак, просить звільнити вищевказаний автомобіль з-під арештів.

Задовольняючи позовні вимоги в повному обсязі суд погодився з мотивами позивача, які і поклав в основу оскарженого рішення.

Однак, з такими висновками суду першої інстанції погодитися не можна.

Згідно ч.1 ст.60 Закону України «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права на це майно і про зняття з нього арешту.

Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Частиною 1 ст.321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ч.1 ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Як роз'яснив Верховний Суд України в п.4 постанови Пленуму «Про судову практику у справах про виключення майна з опису» за правилами, встановленими для розгляду позовів про виключення майна з опису, розглядаються вимоги громадян і організацій, що ґрунтуються на праві власності на описане майно або на праві володіння ним.

Як зазначено вище, позивач не є власником арештованого автомобіля, і такий не перебуває в користуванні банку. Спірний автомобіль на праві власності належить відповідачеві у справі і такий в порядку забезпечення виконання грошового зобов'язання по кредитному договору знаходиться в заставі у позивача. Таке обтяження зареєстроване в Держаному реєстрі обтяжень рухомого майна 10.02.2012 року (а.с.48).

А відтак, права банку як заставодержателя при наявності інших обтяжень спірного майна можуть задовольнитися не шляхом звільнення майна з-під арешту, а пріоритетом задоволення його вимог.

На думку колегії суддів, позивач не вірно обрав спосіб захисту порушеного права.

А тому, у суду першої інстанції не було правових підстав для задоволення позову.

Таким чином, оскаржене рішення суду не можна вважати законним та обґрунтованим і таке підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

На підставі вказаного та керуючись ст.ст.303, 304, п.п.1, 2 ч.1 ст. 307, ст.308, п.п.1, 4 ч.1 ст.309, п.1 ч.1 ст.314, ч.2 ст.314, ст.ст.315, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

вирішила:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 - задовольнити частково.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 22 січня 2016 року - скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: М.Я.Богонюк

Судді: І.В.Бермес

О.М.Ванівський