Справа № 296/2064/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"22" квітня 2016 р. м.Житомир

Корольовський районний суд м. Житомира в складі:

головуючого судді Адамовича О.Й.,

за участю: секретаря судового засідання Світко Т.І.,

позивача ОСОБА_1

розглянувши y відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача - ОСОБА_2 про визнання дій протиправними, зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В

ОСОБА_1 звернувся з позовом до суду, в якому просить скасувати наказ міністра оборони України по особовому складу керівників державних підприємств від 08.02.2016 року №5-ДП; визнати дії відповідача щодо не укладення контракту та не призначення його директором ДП «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат» як такого, що пройшов конкурсний відбір, протиправними; зобовязати відповідача: - видати наказ Міністра оборони України про призначення його директором ДП «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат», як такого, що пройшов конкурсний відбір відповідно до Порядку проведення конкурсного відбору, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.09.2008 року № 777; - укласти з позивачем контракт за типовою формою з керівником підприємства, що є у державній власності, затвердженою постановою КМУ від 02.08.1995 року № 597; - не оголошувати та не проводити повторний конкурс на заміщення вакантної посади директора ДП «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат» до винесення рішення у справі.

Позов обґрунтовано тим, що відповідно до Наказу Міністра оборони України від 17.07.2015 року № 21-ДП на позивача було покладено виконання обовязків директора ДП «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат».

Маючи на меті очолити дане підприємство та знаючи про оголошення конкурсного відбору на заміщення вакантної посади керівника ДП «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат», позивач подав пакет документів визначений в оголошенні з метою участі в даному конкурсному відборі. За результатами конкурсного відбору його було визначено переможцем та запропоновано пройти психофізіологічне інтервю із застосуванням поліграфа, на що позивач погодився та успішно пройшов та його кандидатура на посаду керівника даного підприємства була погоджена відповідно до вимог законодавства головою Івано-Франківської обласної державної адміністрації. Однак, на день подання позову контракт з позивачем так і не був укладений, що на думку ОСОБА_1 є порушенням норм чинного законодавства, зокрема постанови КМУ від 09.10.2013р. №818 "Про затвердження Порядку погодження з ОСОБА_3 міністрів Автономної Республіки Крим, головами місцевих державних адміністрацій призначення на посади та звільнення з посад керівників підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління міністерств, інших центральних органів виконавчої влади". Крім того, позивач вказує, що тимчасово виконуючим обов'язки директора ДП «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат» він перебував понад два місяці, а тому виходячи з роз'яснення Державного комітету ОСОБА_3 Міністрів СРСР з питань праці і заробітної плати і Секретаріату ВЦРПС "Про порядок оплати тимчасового замісництва" від 29.12.1965 року №30/39 зі змінами та доповненнями внесеними постановою від 11.12.1986 р. №521/30/18 є підстави вважати, що він затверджений на цій посаді, хоча відповідного документа не було видано. Тому вважає незаконним наказ від 08.02.2016 року №5-ДП щодо його увільнення від виконання обов'язків керівника підприємства.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та просив задовольнити з підстав викладених у позові.

Представник відповідача в судове засідання не зявився, подав клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку із прийняттям участі в іншій справі. В судовому засіданні 11.04.2016р. заперечив щодо позову та просив відмовити у його задоволенні, оскільки призначати на посади керівників державних підприємств, які відносяться до сфери управління Міністерства оборони України, є функцією Міністра оборони України, яка не може перебиратися іншими державними органами. Крім того, постанова КМУ від 09.10.2013р. №818, якою визначено порядок погодження керівників державних підприємств, не поширюється на Збройні Сили України.

Третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору на стороні відповідача ОСОБА_2 в судове засідання не зявився, причини неявки суду не відомі. Про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

Суд вважає, що неявка представника відповідача та третьої особи не перешкоджають розгляду справи по суті. Суд зазначає, що причини неявки представника відповідача не є поважними, оскільки Міністерство оборони України не обмежене в праві щодо представництва своїх інтересів в суді іншими уповноваженими особами. Крім того, представник відповідача не з'явився в судове засідання вдруге.

Заслухавши позивача, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що наказом Міністерства оборони України № 21-ДТ від 17.07.2015 року на начальника відділу по роботі з підприємствами Концерну «Військессетменеджмент» ОСОБА_1 було покладено тимчасове виконання обовязків директора підприємства ДП «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат» (а.с. 10). Підставою для покладання на позивача виконання обов'язків директора підприємства стало Подання департаменту економічної діяльності Міністерства оборони України та заява ОСОБА_1

Відповідно до наказу по підприємству ДП «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат» № 97-к від 22.07.2015 року «Про виконання наказу Міністерства оборони України» ОСОБА_1 приступив до тимчасового виконання обовязків директора підприємства з 22.07.2015р. (а.с. 11).

Знаючи про оголошення конкурсного відбору на вакантну посаду керівника ДП «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат», позивач подав пакет документів визначений в оголошенні з метою участі в даному конкурсному відборі, який мав відбутися на засіданні постійно діючої комісії для проведення конкурсного відбору керівників державних суб'єктів господарювання, що належать до сфери управління Міністерства оборони України 11.09.2015р.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 за результатами засідання комісії набрав найбільшу кількість голосів членів комісії та був визначений переможцем на заміщення вакантної посади директора ДП «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат», що підтверджується протоколом засідання постійно діючої комісії від 11.09.2015 року (а.с. 15-16).

16.12.2015р. Міністр оборони України, на підставі ч.2 ст. 36 Закону України "Про місцеві державні адміністрації" та п.4 Порядку погодження з ОСОБА_3 міністрів Автономної Республіки Крим, головами місцевих державних адміністрацій призначення на посади та звільнення з посад керівників підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 09.10.2013р. №818, надіслав лист №220/13430 на ім'я голови Івано-Франківської обласної державної адміністрації про погодження призначення ОСОБА_1 на посаду директора ДП «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат» (а.с. 22).

Листом від 30.12.2015р. №9188/1/1-15/01-056 голова Івано-Франківської обласної державної адміністрації погодив призначення ОСОБА_1 на посаду директора державного підприємства «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат», у зв'язку з чим було подано "картку погодження" (а.с. 23, 24).

Позивач вказує, що незважаючи на перемогу в конкурсному відборі на заміщення вакантної посади керівника ДП «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат», наявність погодження голови Івано-Франківської обласної державної адміністрації, наявність подання до призначення на посаду та укладання контракту, яке разом з іншими документами погоджено департаментами державної власності, фінансів, внутрішнього аудиту з фінансового контролю Міністерства оборони України, та які були наданні до департаменту кадрової політики міністерства оборони України, відповідач не призначає його на посаду директор ДП «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат» та не укладає контракту, що зобов'язаний зробити в тижневий строк після погодження призначення керівником ОДА, згідно Постанови КМУ від 09.10.2013р. №818.

Окрім того, наказом Міністерства оборони України № 5-ДП від 08.02.2016 року ОСОБА_1 увільнено від тимчасового виконання обов'язків директора ДП «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат» та повернуто до виконання обовязків за посадою начальника відділу по роботі з підприємствами Концерну «Військессетменеджмент», а тимчасове виконання обовязків директора ДП «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат» покладено на радника Генерального директора Концерну «Військессетменеджмент» ОСОБА_4 (а.с. 27).

Отже, вбачається наявність спору між позивачем, як найманим працівником та відповідачем, як роботодавцем з приводу виконання повноважень та зайняття вакантної посади керівника державного підприємства, яке входить в сферу управління Міністерства оборони України, при цьому, такий спір не є публічно-правовим, оскільки не пов'язаний з владними управлінськими функціями відповідача та позивача, як суб'єкта публічної служби.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач посилається на порушення відповідачем положень постанови КМУ "Про проведення конкурсного відбору керівників державних суб'єктів господарювання" від 03.09.2008 року №777; постанови КМУ від 09.10.2013р. №818 "Про затвердження Порядку погодження з ОСОБА_3 міністрів Автономної Республіки Крим, головами місцевих державних адміністрацій призначення на посади та звільнення з посад керівників підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, і внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 19 березня 1993 р. №203" та роз'яснення Державного комітету ОСОБА_3 Міністрів СРСР з питань праці і заробітної плати і Секретаріату ВЦРПС "Про порядок оплати тимчасового замісництва" від 29.12.1965 року №30/39 зі змінами та доповненнями внесеними постановою від 11.12.1986 р. №521/30/18.

Разом з тим, при вирішенні даного трудового спору, окрім вказаних вище нормативних актів, слід керуватися положення Кодексу законів про працю України, іншими нормативними та локальними актами, які регулюють спірні правовідносини між сторонами.

Так, згідно з п.п. 9, 10 Положення про Міністерство оборони України, затвердженого Указом Президента України від 06.04.2011 №406/2011 міністр у межах повноважень, на основі та на виконання Конституції та законів України, актів і доручень Президента України, актів Кабінету Міністрів України видає накази, організовує і контролює їх виконання.

Накази Міноборони України, прийняті в межах його повноважень, обов'язкові для виконання центральними органами виконавчої влади, їх територіальними органами та місцевими державними адміністраціями, органами влади Автономної Республіки Крим, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами та організаціями всіх форм власності і громадянами.

Міністр призначає на посади та звільняє з посад у встановленому порядку керівників та заступників керівників самостійних структурних підрозділів апарату Міноборони України, присвоює їм ранги державних службовців, приймає рішення щодо їх заохочення та притягнення до дисциплінарної відповідальності.

У відповідності зі ст.4, п. 4 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про управління об'єктами державної власності» уповноважені органи управління (в т.ч. міністерства) відповідно до покладених на них завдань: призначають на посаду та звільняють з посади керівників державних підприємств, установ, організацій та господарських структур, укладають і розривають з ними контракти, здійснюють контроль за дотриманням їх вимог.

Наказом Міністра оборони України від 08.07.2013р. №470 було затверджено Статут Концерну "Воєнремсервіс", який втратив чинність згідно наказу Міністра оборони України від 30.10.2015р. №598 "Про затвердження Статуту Концерну "Військессетменеджмент" у новій редакції (а.с. 70-117).

Згідно Статуту Концерну "Воєнремсервіс" та Статуту Концерну "Військессетменеджмент" вказані концерни - державні господарські об'єднання, засновані на державній власності у формі концерну та належать до сфери управління Міністерства оборони України (Уповноважений орган управління), які у своїй діяльності керуються, зокрема наказами Уповноваженого органу Управління.

Згідно п.6 статутів, учасники концерну є державні підприємства та належать до сфери управління Уповноваженого органу управління, який згідно п. 7 Статуту Концерну "Воєнремсервіс" призначає на посаду та звільняє з посади керівників державних підприємств - учасників концерну.

Відповідно переліку державних підприємств - учасників концерну, який міститься в додатку до статутів концернів, ДП «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат» є учасником концернів.

Згідно п.1.3 Статуту ДП «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат», який затверджений наказом Міністра оборони України від 23.11.2012р. №798, підприємство у своїй діяльності керується Конституцією України та Законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, наказами Уповноваженого органу управління, нормативно-правовими актами, які видаються міністерствами, іншими органами виконавчої влади, а також Статутом (а.с. 62-69).

Пунктом 8 вказаного Статуту передбачено, що Уповноважений орган управління призначає на посаду та звільняє з посади керівника підприємства, укладає і розриває з керівником підприємства контракт, здійснює контроль за додержанням вимог контракту (а.с. 67).

Таким чином, Міністр оборони України наділений правом призначати на посади та звільняти з посад у встановленому законодавством порядку керівників підприємств, що перебувають в управлінні Міністерства оборони України, зокрема ДП «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат».

Згідно ч.1 ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Частиною 3 статті 21 КЗпП України визначено, що особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Згідно ч.1 ст. 32 КЗпП України переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, а також переведення на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або в іншу місцевість, хоча б разом з підприємством, установою, організацією, допускається тільки за згодою працівника, за винятком випадків, передбачених у статті 33 цього Кодексу та в інших випадках, передбачених законодавством.

Чинним законодавством чітко не врегульоване питання покладання на працівника тимчасово виконувати обов'язки відсутнього працівника.

Разом з тим, виходячи з того, що основним місцем роботи позивача є посада начальника відділу по роботі з підприємствами Концерну "Військессетменеджмент", який є державним господарським об'єднання, заснований на державній власності та належать до сфери управління Міністерства оборони України, та створений з метою підвищення конкурентоспроможності його учасників і отримання прибутку, вбачається, що Міністр оборони України, у межах своїх повноважень, за згодою позивача поклав на нього тимчасово виконувати обов'язки директора ДП «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат» (без звільнення з займаної основної посади) та у межах своїх повноважень увільнив позивача від тимчасового виконання таких обовязків, повернувши до виконання основної роботи.

Обґрунтовуючи позов позивач послався на пункт 2 роз'яснення Державного комітету ОСОБА_3 Міністрів СРСР з питань праці і заробітної плати і Секретаріату ВЦРПС "Про порядок оплати тимчасового замісництва" від 29.12.1965 року №30/39 зі змінами та доповненнями внесеними постановою від 11.12.1986 р. №521/30/18, в якому вказується, що призначення працівника виконувачем обов'язків за вакантною посадою не допускається. Таке можливе лише за посадою, призначення на яку здійснюється вищим органом управління. Керівник підприємства, установи, організації зобов'язаний не пізніше місячного строку з дня прийняття працівника на роботу надати документи для його призначення на посаду до вищого органу управління. Цей орган в місячний строк з дня отримання документів повинен розглянути питання і повідомити керівникові про результат. Тому, позивач вважає, що призначення працівника виконувачем обов'язків можливе до затвердження на цій посаді вищим органом управління на строк не більше двох місяців. Якщо ж працівник виконує обов'язки більше двох місяців, є підстави вважати, що він затверджений на цій посаді, хоча відповідного документа не було видано.

Однак, суд вважає такі доводи позивача необґрунтованими. В даному випадку призначення на посаду керівника підприємства здійснюється безпосередньо Міністром оборони України, при цьому в роз'ясненні вказується про обставини, коли з працівником укладається трудовий договір за основним місцем роботи, хоча на тимчасовій основі до затвердження його кандидатури уповноваженим органом. До того ж наслідком не затвердження працівника на такій посаді є його звільнення з підстав трудового законодавства.

Слід зазначити, що позивачем не вказано, які саме вимоги трудового законодавства порушено відповідачем при зволіканні з його призначенням на посаду та прийняттям наказу про його увільнення від виконання обов'язків керівника підприємства.

Суд не бере до уваги посилання позивача, що обов'язок відповідача призначити його на посаду керівника підприємства випливає з положень постанови КМУ "Про проведення конкурсного відбору керівників державних суб'єктів господарювання" від 03.09.2008 року №777 та постанови КМУ від 09.10.2013р. №818 "Про затвердження Порядку погодження з ОСОБА_3 міністрів Автономної Республіки Крим, головами місцевих державних адміністрацій призначення на посади та звільнення з посад керівників підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, і внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 19 березня 1993 р. №203".

Вказані нормативні акти регулюють процедуру добору кандидатів на вакантну посаду керівника державного підприємства та порядок її погодження з керівником місцевої адміністрації. Виходячи зі змісту постанови №777 від 03.09.2008р., а також з протокольного рішення постійної діючої комісії від 11.09.2015р. призначення особи, яка набрала найбільшу кількість голосів за результатами конкурсу носить рекомендаційний характер для Уповноваженого органу управління та є лише підставою для прийняття рішення відповідачем щодо призначення на посаду, а не обов'язком.

При цьому, в пункті 10 постанови КМУ №818 від 09.10.2013р. вказано, що у разі погодження ОСОБА_3 міністрів Автономної Республіки Крим, головою місцевої держадміністрації пропозиції щодо погодження призначення на посаду та звільнення з посади керівника підприємства керівник центрального органу виконавчої влади видає у тижневий строк в установленому порядку наказ про призначення, а у дводенний строк наказ про звільнення.

Разом з тим, листом Івано-Франківської обласної державної адміністрації за підписом першого заступника голови облдержадміністрації від 01.02.2016 року № 89/0/2-16/01-056 було відкликано лист від 30.12.2015 року № 9188/1/1-15/01-056 щодо погодження призначення ОСОБА_1 на посаду директора ДП «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат» та запропоновано розглянути кандидатуру ОСОБА_2 для призначення його на посаду директора вказаного підприємства (а.с. 48-49).

Твердження позивача, що заступник голови облдержадміністрації в даному випадку перевищив свої повноваження не беруться судом до уваги, оскільки встановлення таких обставин виходить за межі даного цивільного спору. Позивачем не було надано доказів визнання таких дій неправомірними в судовому порядку.

Таким чином, є недоведеним обов'язок відповідача призначити позивача на посаду, як переможця конкурсу та укласти з ним відповідний контракт.

Пунктом 6 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06.11.1992 року передбачено, що відповідно до ч.2 ст.232 КЗпП суди безпосередньо розглядають позови про укладення трудових договорів:- працівників, запрошених на роботу в порядку переведення з іншого підприємства, установи, організації; - молодих спеціалістів, які закінчили вищий навчальний заклад і в установленому порядку направлені на роботу на дане підприємство, в установу, організацію; - вагітних жінок, жінок, які мають дітей віком до трьох років або дитину-інваліда, а одиноких матерів - при наявності дитини віком до 14 років; - виборних працівників після закінчення строку повноваження; - працівників, яким надано право поворотного прийняття на роботу; - інших осіб, з якими власник або уповноважений ним орган відповідно до чинного законодавства зобов'язаний укласти трудовий договір (наприклад, коли у випадках, передбачених законодавством, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний приймати в порядку працевлаштування інвалідів і неповнолітніх, направлених на роботу в рахунок броні; осіб, які були звільнені в зв'язку з направленням на роботу за кордон, призовом на строкову чи альтернативну військову службу і повернулись після закінчення цієї роботи чи служби), або які вважають, що їм відмовлено в укладенні трудового договору всупереч гарантіям, передбаченим ст.22 КЗпП.

При обґрунтованості позову суд рішенням зобов'язує власника або уповноважений ним орган укласти трудовий договір з особою, запрошеною на роботу в порядку переведення - з першого робочого дня наступного після дня звільнення з попереднього місця роботи (якщо була обумовлена інша дата - з цієї дати), з іншими особами - з дня їх звернення до власника або уповноваженого ним органу з приводу прийняття на роботу.

Суд вважає, що позивачем не доведено його безумовне право на укладання з ним трудового договору, в тому числі з підстав порушення відповідачем гарантій передбачених ст. 22 КЗпП. Крім того, зволікання із призначенням не можна вважати відмовою. Будь-які офіційні документи про відмову позивачу в укладанні трудового договору відсутні.

Слід зазначити, що Міністр оборони України діє у межах своїх дискреційних повноважень, під яким слід розуміти таке повноваження, яке надає певний ступінь свободи уповноваженій особі при прийнятті рішення, тобто, коли у межах, які визначені законом, вона має можливість самостійно (на власний розсуд) вибрати один з кількох варіантів рішення.

Згідно ст. 1 Цивільного процесуального кодексу України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною першою ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 16 ЦК України визначено способи захисту порушених або невизнаних цивільних прав та інтересів.

У своїй практиці Європейський суд з прав людини виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його цивільних прав і обов'язків. Проте право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку держави.

Принцип розподілу влади заперечує перебирання судом дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Надання судом оцінки щодо того, чи може особа зайняти певну посаду переступає компетенцію суду і є втручанням в права роботодавця.

Тому, незважаючи на гарантоване Конституцією України право на звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України, судові органи не можуть собою замінити діяльність інших органів.

Таким чином, задовольняючи вимоги про зобов'язання вчинити дії, які відносяться до компетенції власника, суд фактично виходитиме за межі завдань цивільного судочинства та втручається в дискреційні повноваження відповідача.

Крім того, вимога про визнання дій відповідача протиправними, в даних правовідносинах, не є належним способом захисту порушеного цивільного права.

З цих же підстав не підлягає задоволенню вимога про зобов'язання відповідача не чинити певні дії до завершення розгляду справи судом.

Враховуючи вищевикладене, у задоволенні позову слід відмовити повністю.

Керуючись ст.ст. 3, 10, 11, 57 - 60, 88, 208, 209, 212 - 215, 218 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Міністерства оборони України - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до апеляційного суду Житомирської області через Корольовський районний суд м.Житомира шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні при оголошенні рішення суду, протягом того ж строку з дня отримання копії рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя О. Й. Адамович