АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження № 22-ц/796/5879/2016 Головуючий в суді 1 інстанції - Катющенко В.П.
Доповідач - Ящук Т.І.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді Ящук Т.І.

суддів Немировської О.В., Чобіток А.О.

при секретарі Сірій О.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», яка подана представником ГРИНЧУКОМ Станіславом Дмитровичем, на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 06 листопада 2015 року по справі за заявою Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про видачу виконавчого листа на підставі рішення Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків від 18 травня 2015 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості,

встановила:

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 06 листопада 2015 року відмовлено в задоволенні заяви «Укрсоцбанк» про видачу виконавчого листа на підставі рішення Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків від 18 травня 2015 року по справі за позовом ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості.

Не погоджуючись з ухвалою, представник ПАТ «Укрсоцбанк» - Гринчук С.Д. подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду та передати справу до суду першої інстанції для вирішення питання про видачу виконавчих листів, посилаючись на її незаконність, порушення та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Вказував, що позивачем у справі є ПАТ «Укрсоцбанк», який пред'явив до третейського суду позов про захист прав банку, а саме стягнення заборгованості за кредитним договором відповідно до третейського застереження, яке передбачало розгляд всіх вимог, що виникають з кредитного договору. Відповідач у третейській справі ніяких позовних вимог до банку про захист його прав не пред'являв. Тому у суду першої інстанції не було підстав робити висновок про те, що третейським судом розглянутий спір про захист прав споживачів, який виключений з підвідомчості третейського суду.

В судове засідання сторони не з'явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином,тому колегією суддів визнано за можливе розглянути справу у їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 25 травня 2007 року між АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_3 було укладено договір кредиту № 093 М/07, відповідно до умов якого банк надав позичальнику грошові кошти в сумі 22 000 доларів США, зі сплатою процентів за користування кредитом за ставкою 13% річних, з кінцевим терміном повернення не пізніше 24.05.2017 року.

У зв'язку з невиконанням умов договору кредиту позивач ПАТ «Укрсоцбанк» звернувся до Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості.

Рішенням Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 18 травня 2015 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість за договором кредиту в сумі 19 093, 79 доларів США, що за офіційним курсом НБУ на дату проведення розрахунку складає 446 447 грн. 02 коп. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» третейський збір у сумі 4864 грн. 47 коп.

Звертаючись до суду з заявою про видачу виконавчого листа на примусове виконання рішення третейського суду, ПАТ «Укрсоцбанк» посилається на те, що рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 18.05.2015 року, яким стягнуто заборгованість за договором кредиту з відповідача, добровільно виконано не було, заборгованість не погашена, тому просив суд видати виконавчий лист на примусове виконання рішення.

Відмовляючи у задоволені заяви про видачу виконавчого листа, суд першої інстанції, керуючись ст. 389-10 ЦПК України, виходив із того, що справа, у якій ухвалене рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків, не підвідомча третейському суду відповідно до п.14 ч.1 ст.6 Закону України «Про третейські суди».

З висновком суду першої інстанції колегія суддів погоджується, вважає його законним і обґрунтованим.

Згідно з ч. 3 ст. 389-9 ЦПК України при розгляді справи в судовому засіданні суд встановлює наявність чи відсутність підстав для відмови у видачі виконавчого листа на примусове виконання рішення третейського суду, передбачених статтею 389-10 цього Кодексу.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 389-10 ЦПК України, підставою для відмови у видачі виконавчого листа на примусове виконання рішення третейського суду є те, що справа, у якій прийнято рішення третейського суду, не підвідомча третейському суду відповідно до закону.

Статтею 5 Закону України «Про третейські суди» передбачено, що юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону.

Статтею 6 Закону України «Про третейські суди» визначено категорії справ, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, розгляд яких заборонений третейськими судами.

Законом України «Про внесення змін до статті 6 Закону України «Про третейські суди» щодо підвідомчості справ у сфері захисту прав споживачів третейським судам» частину першу статті 6 Закону України «Про третейські суди» доповнено пунктом 14, згідно з яким третейські суди не можуть розглядати справи у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки). Зазначений Закон набрав чинності 12 березня 2011 року.

Таким чином, на час розгляду справи Постійно діючим третейським судом при Асоціації Українських банків 18 травня 2015 року Закон України «Про третейські суди» містив заборону на розгляд третейськими судами справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

Доводи апеляційної скарги ПАТ «Укрсоцбанк» полягають в тому, що заборона, визначена п.14 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про третейські суди», розповсюджується лише на спори щодо захисту прав споживачів, у яких позивачем є споживач, який посилається на порушення його прав, передбачених Законом України «Про захист прав споживачів». Оскільки у даному випадку позивачем є банк, і вимог щодо захисту прав споживача ОСОБА_3 заявлено не було, то справа підвідомча третейському суду.

Проте зазначені доводи висновків суду першої інстанції не спростовують, враховуючи наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» між кредитодавцем та споживачем укладається договір про надання споживчого кредиту, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 04.11.2015 року у справі № 6-2074цс15, положення пункту 14 частини першої статті 6 Закону України «Про третейські суди», які містять заборону на розгляд третейськими судами справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної установи), поширюються на правовідносини з питань виконання, зміни, розірвання договору споживчого кредиту. Тому Верховний Суд визнав помилковим висновок про те, що заборона на розгляд третейськими судами справ у спорах щодо захисту прав споживачів не поширюється на спори про захист прав банківських установ, тобто спори, в яких позивачем є банківська установа, а відповідачем - споживач.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, висловленої у постанові від 03.02.2016 року у справі № 6-2630цс15, спори між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання цього договору, відповідно до пункту 14 ч.1 ст. 6 Закону України «Про третейські суди», не зважаючи на наявність третейського застереження в договорі, не можуть бути предметом третейського розгляду, оскільки Законом від 3 лютого 2011 року виключено з компетенції третейського суду вирішення спорів щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

Незалежно від предмета і підстав позову та не зважаючи на те, хто звертається з позовом до суду (банк або інша фінансова установа чи споживач), на правовідносини, що виникають зі споживчого кредиту, поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів».

Отже, заборона на розгляд третейськими судами справ у спорах щодо захисту прав споживачів поширюється також і на спори щодо виконання кредитного договору, в яких позивачем є банківська установа, а відповідачем - споживач.

Оскільки ОСОБА_3 є споживачем послуг банку, спір виник щодо заборгованості за кредитом, наданому в іноземній валюті - доларах США, третейському суду в силу положень пункту 14 частини 1 статті 6 Закону України «Про третейські суди» така справа не підвідомча.

Доводи представника апелянта про неправильне застосування судом першої інстанції правової позиції Верховного Суду України у постанові від 02.09.2015 року у справі № 6-856цс15 є безпідставними, адже відповідно до вказаної правової позиції : оскільки заявник є споживачем послуг банку, спір виник щодо заборгованості за кредитом, третейському суду в силу положень пункту 14 частини 1 статті 6 Закону України «Про третейські суди» така справа не підвідомча.

Крім того, відповідно до постанови Верховного Суду України № 6-831цс15 від 21.10.2015 року, за змістом статей 1, 2, 6 Закону України «Про третейські суди» підвідомчість справ, які можуть бути вирішені в рамках третейського судочинства, обмежена сферою приватного права. До сфери компетенції третейських судів входить вирішення спорів, що виникають між приватними особами з питань, які не торкаються публічно значимих відносин. Спір, що має публічно-правове значення, не підлягає вирішенню третейським судом.

Порядок здійснення на території України розрахунків в іноземній валюті регулюється Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Цей закон установлює режим здійснення валютних операцій на території України, визначає загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ в регулюванні валютних операцій, права й обов'язки суб'єктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення валютного законодавства.

Отже, норми закону щодо регулювання обігу іноземної валюти в Україні, зокрема і проведення грошових розрахунків валютними цінностями, мають публічну основу, переслідують публічний інтерес і спрямовані на досягнення результату, необхідного в публічних цілях для задоволення публічних потреб - забезпечення стабільності української грошової одиниці - гривні.

Наявність в правовідношенні щодо проведення розрахунку за договором кредиту, наданого в іноземній валюті, такої концентрації суспільно-значимих публічних елементів не дозволяє віднести такі спори до спорів суто приватного характеру між приватними особами, які можуть розглядатися в приватному порядку - третейськими судами.

Отже, суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні заяви ПАТ «Укрсоцбанк» про видачу виконавчого листа на примусове виконання рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 18 травня 2015 року, оскільки справа, у якій прийнято рішення третейського суду, не підвідомча третейському суду відповідно до закону.

Доводи апеляційної скарги щодо порушення норм матеріального та процесуального права не можуть бути прийняті судом апеляційної інстанції в якості підстав для скасування оскаржуваної ухвали, оскільки висновків суду не спростовують та на їх правильність не впливають.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржувана ухвала суду постановлена з дотриманням норм матеріального та процесуального права, підстави для її скасування відсутні, тому апеляційну скаргу необхідно відхилити, а ухвалу суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 312-315, 317, 218 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» - відхилити.

Ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 06 листопада 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий : Судді: