Справа № 372/71/13-ц Головуючий у І інстанції Зінченко О.М.
Провадження № 22-ц/780/253/16 Доповідач у 2 інстанції Савченко С. І.
Категорія 46 14.04.2016
УХВАЛА

Іменем України

14 квітня 2016 року м.Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Білоконь О.В., Касьяненко Л.І.,

при секретарі Воробей В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2, Української міської ради Обухівського району Київської області на рішення Обухівського районного суду Київської області від 16 жовтня 2015 року у справі за позовом прокурора Обухівського району Київської області в інтересах держави до ОСОБА_2, Української міської ради Обухівського району Київської області, третя особа ОСОБА_4 про визнання недійсним і скасування рішення міської ради, визнання недійсним договору оренди земельної ділянки та її повернення, -

в с т а н о в и л а:

У березні 2011 року прокурор Обухівського району Київської області звернувся до суду в інтересахдержави в особі Обухівської районної державної адміністрації із вказаним позовом,який надалі доповнив і мотивував тим, що рішенням Української міської ради Обухівського району Київської області від 4 червня 2002 року було надано відповідачу ОСОБА_2 в тимчасове довгострокове користування на умовах оренди терміном на 49 років земельну ділянку для культурно-оздоровчих і рекреаційних потреб площею 0,1500 га, яка розташована між основною приватизованою ділянкою і укосом захисної дамби Конча-Заспи-Плюти в районі садового товариства «Роздолля». На підставі вказаного рішення між відповідачами ОСОБА_2 і Українською міською радою 10 грудня 2003 року укладено договір оренди даної ділянки з кадастровим номером НОМЕР_1.

Вказував, що передача в оренду ОСОБА_2 земельної ділянки відбулася з порушенням вимог чинного законодавства. Зокрема спірна земельна ділянка перебуває за межами м.Українка, а тому органом, уповноваженим на розпорядження цією ділянкою, відповідно до п.12 Перехідних положень ЗК України 2001 року, є Обухівська районна державна адміністрація. Отже, приймаючи рішення про передачу цієї ділянки в оренду ОСОБА_2 та укладаючи з ним договір оренди, Українська міська рада діяла із перевищенням своїх повноважень у галузі земельних відносин.

У зв'язку з наведеним, просив визнати незаконним та скасувати рішення Української міської ради від 4 червня 2002 року про надання ОСОБА_2 в тимчасове довгострокове користування на умовах оренди терміном на 49 років земельну ділянку, визнати недійсним, укладений 10 грудня 2003 року між Українською міською радою та ОСОБА_2, договір оренди земельної ділянки ділянки площею 0,1500 га вартістю 15796 грн. 90 коп., та зобов'язати ОСОБА_2 повернути державі в особі Обухівської районної державної адміністрації земельну ділянку площею 0,1500 га.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Останнім рішенням Обухівського районного суду Київської області від 16 жовтня 2015 року позов прокурора задоволено. Визнано незаконним та скасовано рішення Української міської ради від 4 червня 2002 року про надання ОСОБА_2 на умовах оренди земельну ділянку, визнано недійсним договір оренди земельної ділянки, укладений 10 грудня 2003 року між Українською міською радою та ОСОБА_2, та зобов'язано ОСОБА_2 повернути державі в особі Обухівської районної державної адміністрації спірну земельну ділянку.

Не погоджуючись із таким рішенням відповідач Українська міська рада подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову прокурора в повному обсязі, посилаючись на його незаконність та необгрунтованість, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, порушення судом норм матеріального і процесуального права. Скаргу мотивує тим, що відповідно до ч.5 ст.122 ЗК України право розпорядження спірною земельною ділянкою має не Обухівська районна державна адміністрація, а Київська обласна державна адміністрація, яка і має бути позивачем у справі. Крім того, вважає, що позивач пропустив строк позовної давності, бо право на звернення виникло у прокурора у 2003 році після укладення договору оренди, а тому суд при ухваленні рішення не застосував строки позовної давності про застосування яких просив відповідач, подавши відповідну письмову заяву.

Відповідач ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу аналогічного змісту, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову прокурора в повному обсязі, посилаючись на його незаконність та необгрунтованість, порушення судом норма матеріального і процесуального права. Зокрема зазначає, що Обухівська районна державна адміністрація не є належним позивачем, а також те, що позивачем пропущено строк позовної давності, який було слід застосувати при вирішенні справи.

В суді апеляційної інстанції представник Української міської ради апеляційну скаргу міської ради підтримав, просив задоволити і скасувати рішення Обухівського районного суду Київської області. Також, підтримав апеляційну скаргу ОСОБА_2, посилаючись на її підставність.

Відповідач ОСОБА_2 неодноразово повідомлявся судом про час розгляду справи за місцем проживання, однак судові повістки йому вручені не були, суд продовжив розгляд справи понад строки, встановлені ст.3031 ЦПК України, направивши повторні повістки, які теж не були вручені за його відсутністю. Загалом ОСОБА_2 судом дев'ять разів направлялися повістки, які повернуті за відсутністю адресата, у зв'язку з чим відповідно до приписів ч.9 ст.74 ЦПК України суд здійсним виклик ОСОБА_2 до суду через оголошення у пресі (Урядовий кур'єр № 68 від 9 квітня 2016 року). За таких обставин його неявка відповідно до ст.305 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Прокурор та представник Київської обласної державної адміністрації в суді апеляційної інстанції проти задоволення апеляційних скарг заперечували, посилаючись на законність і обгрунтованість судового рішення та відсутність підстав для його скасування.

Решта учасників, належним чином повідомлені про час розгляду справи, що стверджується рекомендованими повідомленнями про вручення судових повісток, до суду не з'явилися, їх неявка відповідно до ст.305 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційниї скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що обидві апеляційні скарги не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Задовольняючи позов прокурора, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що на момент прийняття Українською міською радою рішення щодо передачі в оренду ОСОБА_2 ділянки площею 0,1500 га межі м.Українка у встановленому законом порядку визначені не були, генеральний план населеного пункту відсутній. Отже, міською радою не було з'ясовано чи знаходиться передана в оренду земельна ділянка в межах міста, а відтак розпоряджатися цією ділянкою міська рада не мала права, що у свою чергу відповідно до ст.152 ЗК України є підставою для визнання недійсними оспорюваного рішення ради та договору оренди.

Такі висновки суду є правильними і такими, що відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до п.«в» ч.1 ст.12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.124 ЗК України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування шляхом укладення договору оренди земельної ділянки.

Статтею 173 ЗК України визначено, що межа району, села, селища, міста, району у місті - це умовна замкнена лінія на поверхні землі, що відокремлює територію району, села, селища, міста, району у місті від інших територій.

Відповідно до ч.1 ст.174 ЗК України рішення про встановлення і зміну меж районів і міст приймається Верховною Радою України за поданням Верховної Ради Автономної Республіки Крим, обласних, Київської та Севастопольської міської рад.

Згідно ст.176 ЗК України межі адміністративно-територіальних одиниць посвідчуються державним актом України.

Відповідно до п.12 розділу X «Перехідні положення» ЗК України до розмежування земель державної та комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями (крім земель, переданих у приватну власність, та земель, зазначених в абзаці третьому цього пункту) в межах населених пунктів здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади.

Відповідно до ст.21 Закону України «Про основи містобудування» визначення територій і вибір земель для містобудівних потреб здійснюється відповідно до затвердженої містобудівної документації місцевих правил забудови з урахуванням планів земельно-господарського устрою.

Згідно з ч.2 ст.12 Закону України «Про планування і забудову територій» сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи в межах повноважень, визначених законом, відповідно до генеральних планів населених пунктів, у тому числі, вирішують питання вибору, вилучення (викупу), надання у власність чи в користування земельних ділянок.

Судом першої інстанції встановлено і підтверджується матеріалами справи, що рішенням Української міської ради Обухівського району Київської області від 4 червня 2002 року відповідачу ОСОБА_2 було надано в тимчасове довгострокове користування на умовах оренди терміном на 49 років земельну ділянку для культурно-оздоровчих і рекреаційних потреб площею 0,1500 га, яка розташована між основною приватизованою ним ділянкою і укосом захисної дамби Конча-Заспи-Плюти в районі садового товариства «Роздолля» (т.1 а.с.51).

На підставі вказаного рішення між Українською міською радою та ОСОБА_2 10 грудня 2003 року укладено договір оренди вказаної земельної ділянки з кадастровим номером НОМЕР_1 з послідуючою додатковою угодою від 23 грудня 2008 року та змінами від 27 квітня 2010 року (т.1 а.с.45-49).

Згідно листа ТОВ НВК «Горизонт» спірна земельна ділянка під час проведення обмірів розташована за межами населеного пункту м.Українка в адміністративних межах Української міської ради.

Відповідно до листів Управління земельних ресурсів в Обухівському районі від 20 серпня 2009 року № 03-15/2451 та від 1 квітня 2009 року № 948 із 01 січня 2002 року повноваження щодо надання дозволу на приватизацію земельної ділянки в межах садового товариства «Роздолля», яке знаходиться за межами населеного пункту згідно наявних в управлінні земельних ресурсів картографічних матеріалів та індексної карти, належать до повноважень Обухівської районної державної адміністрації (т.1 а.с.13-14,19).

Також, судом встановлено, що на час передачі Українською міською радою в оренду ОСОБА_2 спірної земельної ділянки межі м.Українка у встановленому законом порядку не установлювалися, проект встановлення меж не розроблявся і не затверджувався, державний акт, який би визначав межі міста та генеральний план населеного пункту відсутні.

Межі м.Українка не встановлені, документація щодо встановлення меж знаходиться на розгляді у Верховній Раді України і на даний час не затверджена.

За таких обставин суд першої інстанції прийшов до обгрунтованих висновків, що межі м.Українка у встановленому законом порядку визначені не були, генеральний план населеного пункту відсутній, а відтак розпоряджатися цією ділянкою міська рада не мала права.

Такі висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 25 червня 2014 року у справі № 6-67цс14 (а також ряді аналогічних справ за позовами прокурора м.Ірпінь до Коцюбинської селищної ради про визнання недійсним рішення), згідно якої, встановивши факт відсутності на час прийняття селищною радою рішення про надання громадянину земельної ділянки затвердженої у встановленому законом порядку документації, яка б встановлювала межі селища, суд на підставі ст. ст. 116, 122, ч. 1 ст. 155, п. 12 Перехідних положень ЗК України, дійшов обґрунтованого висновку про перевищення селищною радою повноважень щодо розпорядження землями, які знаходяться за межами населеного пункту та недійсності такого рішення селищної ради.

Згідно п.п. «в», «г» ст.152 ЗК України захист прав на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання угод недійсними; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або місцевого самоврядування.

За положеннями ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Згідно ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами 1-3,5,6 ст.203 цього Кодексу.

З огляду на вимоги закону та встановлені обставини справи суд вірно задоволив позов і визнав нендійсним рішення ради і договір оренди та зобов'язав відповідача повернути земельну ділянку у власність

Колегія суддів вважає необгрунтованими доводи обох апеляційних скарг про пропуск прокурором строку звернення до суду за захистом інтересів держави, бо право на звернення виникло у прокурора у 2003 році в момент укладення догвоору оренди, а тому суд при ухваленні рішення помилково не застосував строки позовної давності згідно заяв відповідачів з наступних підстав.

Суд першої інстанції вірно відмовив у застосуванні строку позовної давності, поскільки позивач звернувся до суду з даним позовом в межах строків позовної давності коли стало відомо про порушення права держави.

Відповідно до положень глави 5 «Позовна давність» ЦК УРСР 1963 року, який діяв на момент виникнення спірних правовідносин, загальна позовна давність була установлена у три роки і застосовувалася судом незалежно від заяви сторони.

Проте 1 січня 2004 року набрав чинності ЦК України 2003 року згідно п.6 Прикінцевих і перехідних положень якого правила цього Кодексу про позовну давність застосовуються до позовів строк пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом.

З огляду на те, що оспорюване прокурором рішення було прийняте Українською міською радою у червні 2002 році, а договрі укладено у 2003 році, і станом на 1 січня 2004 року строк пред'явлення позову про визнання цього рішення недійсним не сплив, то застосуванню підлягають правила ЦК України 2003 року про позовну давність.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.268 ЦК України (станом на момент пред'явлення прокурором позову у березні 2011 року) позовна давність не поширювалася на вимоги власника або іншої особи про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право (в даному випадку спір стосується порушень права власності держави на землю).

Отже доводи відповідачів про пропуск строку позовної давності безпідставні.

Крім того, колегія суддів важає безпідставними посилання відповідачів на те, що державі стало відомо про порушення її права у 2003 році, тобто в момент укладання оспорюваного договору оренди. На підтвердження таких слів відповідачі не надали жодного доказу. Такі посилання спростовуються матеріалами справи, з яких вбачається, що рішення про виділення спірної ділянки приймала міська рада і про прийняття такого рішення вона не інформувала держадміністрацію, бо вважала ділянку своєю. Це ж стосується договору оренди, який був укладений між ОСОБА_2 і Українськорю міською радою і зареєстрований у книзі записів державної реєстрації договорів оренди землі Української місьткої ради за № 49 від 10 грудня 2003 року. Про укладення договору та його реєстрацію державі відомо не було. І лише після скарг у 2009 році ОСОБА_4, який не зміг приватизувати віділену йому ділянку, про це стало відомо Обухівській райдержадміністрації та Київській облдержадміністрації.

Посилання апелянтів на те, що право розпорядження спірною земельною ділянкою має не Обухівська районна державна адміністрація, а Київська обласна державна адміністрація, яка і має бути позивачем у справі безпідставні та не спростовують пред'явлення позову в інтересах держави в особі Обухівської районної державної адміністрації. Згідно наявного в матеріалах справи розпорядженням Обухівської районної державної адміністрації від 25 липня 2007 року щодо затвердження матеріалів попереднього погодження місця розташування спірної земельної ділянки третій особі у справі ОСОБА_4, що у сваою чергу свідчить про право розпорядження ділянкою у райдержадміністрації (т.1 а.с.15).

Це ж стверджується листом управління земельних ресурсів у Обухівському районі від1 квітня 2009 року, згідно якого повноваження щодо розпорядлження спірною ділянкою належать до компетенції Обухівської районної державної адміністрації (т.1 а.с.19).

Київська обласна державна адміністрація також приймала участь в розгляді справи і підтримала позов прокурора.

Доводи апелянтів про те, що рішення суду суперечить практиці Європейського суду з прав людини у питаннях дотримання принципів верховенства права та справедливого балансу між інтересами суспільства та правом особи на мирне володіння майном необгрунтовані. При цьому колегія суддів виходить з такого.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права. Основною метою ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі «Новоселецький проти України» від 11 березня 2003 року, «Федоренко проти України» від 1 червня 2006 року). Зокрема, практика Європейського суду з прав людини зводиться до того, що особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності мусить бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника.

Також Європейський суд з прав людини у своїй практиці зауважує, що при визначенні суспільних інтересів завдяки безпосередньому знанню суспільства та його потреб національні органи мають певну свободу розсуду, оскільки вони першими виявляють проблеми, які можуть виправдовувати позбавлення власності в інтересах суспільства та знаходять засоби для їх вирішення. Отже, створена Конвенцією система захисту покладає саме на національні органи влади обов'язок визначальної оцінки щодо існування проблеми суспільного значення, яка виправдовує як заходи позбавлення права власності, так і необхідність запровадження заходів з усунення несправедливості.

У справі «Федоренко проти України», на рішення Європейського суду з прав людини від 1 червня 2006 року на яку посилається апелянт, встановлено такі обставини. 9 квітня 1997 року заявник продав свій будинок Головному управлінню юстиції в Кіровоградській області. Згідно з договором купівлі-продажу продавець мав виплатити за будинок кошти в розмірі 35 000 грн. в два етапи: 5 та 30 000 грн. відповідно 1 травня та 1 вересня 1997 року. У договорі також зазначалося: «У випадку падіння валютного курсу гривні загальна сума, що підлягає сплаті, не може бути меншою за гривневий еквівалент 17 000 доларів США». В подальшому покупець своєчасно розрахунку за придбаний будинок не провів, а тим часом курс гривні відносно долара США значно знизився, у зв'язку з чим, на думку заявника, він втратив приблизно 6 553 долари США. Зважаючи на такі обставини справи, Європейський суд з прав людини дійшов висновку, що заявник мав щонайменше «законні сподівання» на дохід відповідно до пункту договору про доларовий еквівалент суми в гривні, і це сподівання може вважатися «майном» у розумінні ст. 1 Першого протоколу до Конвенції. Європейський суд з прав людини також констатував, що дії управління юстиції можна розцінити як такі, що звели нанівець «законні сподівання» заявника за договором і позбавили його, зокрема, умови, на яку він погодився під час укладання договору. За таких обставин Європейський суд зробив висновок, що в цій справі мало місце непропорційне втручання в мирне володіння своїм майном, а отже було порушено ст. 1 Першого протоколу до Конвенції.

За обставинами справи «Стретч проти Сполученого Королівства», на рішення Європейського суду з прав людини від 24 липня 2003 року у якій також послається апелянт, заявник в 1969 році уклав договір оренди земельної ділянки строком на 22 роки. Відповідно до умов цього договору він за власні кошти побудував на цій земельній ділянці кілька будівель для легкої промисловості, які здав в суборенду. Договір оренди також надавав йому право в подальшому продовжити оренду ще на 21 рік. У 1990 році заявник повідомив місцеву владу про намір продовжити договір оренди, в процесі переговорів він погодився на збільшення орендної плати. Однак, орган місцевої влади повідомив заявника, що продовження договору оренди відбутися не може, оскільки, погодившись з умовою договору про можливість його пролонгації орган місцевої влади перевищив свої повноваження. Застосовуючи положення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції до обставин цієї справи Європейський суд з прав людини вказав, що зЗаявник погодився з умовами договору оренди з огляду на те, що надалі він зможе продовжити термін його дії, і жодна із сторін не знала, що існувала якась юридична перешкода цій умові. У ситуації, яка склалася, заявник мав право, принаймні, очікувати на законних підставах, що він зможе продовжити термін дії договору, і таке очікування можна вважати - в цілях застосування положень ст. 1 Першого протоколу до Конвенції - складовою частиною його права власності, наданого йому за договором оренди. Дії місцевої влади Європейський суд з прав людини розцінив як порушення права заявника на законне очікування виконання певних умов і, таким чином, вони утворювали акт втручання у реалізацію його права власності. Вирішуючи питання про те, чи був дотриманий сторонами справедливий баланс між інтересами суспільства та правами заявника Європейський суд з прав людини відзначив, що місцева влада отримала узгоджену з заявником орендну плату і не стояло питання про те, що дії органу влади були спрямовані проти інтересів суспільства чи що порушувалися інтереси якоїсь третьої сторони, або що продовження терміну оренди могло бути всупереч з якою-небудь передбаченою законом функцією органу влади. Оскільки сама місцева влада при укладенні договору вважала, що вона має право продовжити термін його дії, то заявник міг на розумних підставах сподіватися на виконання цих умов. Він не тільки мав право законного очікування отримання майбутніх доходів від зроблених ним капіталовкладень, але можливість продовження терміну дії договору оренди була важливим елементом його підприємницької діяльності з огляду на зобов'язання, взяті ним на себе у зв'язку з експлуатацією побудованих будівель, і взагалі періоду часу, що скоротився, за який він міг розраховувати на відшкодування своїх витрат. За таких обставин цієї справи Європейський суд з прав людини виніс рішення на користь заявника.

Однак у справі, яка переглядається, обставини справи є істотно відмінними.

Так, як зазначав прокурор, відповідач ОСОБА_2 набув права оренди на земельну ділянку незаконно, адже та була передана йому в оренду з перевищенням компетенції, бо рада розпорядилася землею, щоджо якої не мала повноважень на розпорядження, що є обов'язковим згідно закону. Фактично звернення прокурора до суду спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання про передачу земельної ділянки в оренду та повернення її державі.

Вирішуючи питання про справедливу рівновагу між інтересами суспільства і конкретної особи Європейський суд з прав людини у своєму рішенні у справі «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року категорично ствердив, що «правильне застосування законодавства незаперечно становить «суспільний інтерес» (п. 54 рішення). Отже, обставини справ «Федоренко проти України» і «Стретч проти Сполученого Королівства» та даної справи істотно різняться і тому не повинні бритися до уваги при вирішенні даного спору.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, а тому визнає дане рішення законним та обґрунтованим.

Підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія судів, -

у х в а л и л а:

Апеляційні скарги ОСОБА_2, Української міської ради Обухівського району Київської області відхилити.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 16 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді: