АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/2726/16 Справа № 203/2783/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - Колесніченко О. В. Доповідач - Красвітна Т.П.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2016 року колегія суддів Судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого - Красвітної Т.П.,

суддів: Котушенко С.П., Романюк М.М.

при секретарі Порубай М.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу по апеляційній скарзі комунального підприємства «Жилсервіс-5» Дніпропетровської міської ради на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 27 жовтня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до комунального підприємства «Жилсервіс-5» Дніпропетровської міської ради про скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди, -

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з даним позовом до КП "Жилсервіс-5" ДМР на предмет захисту свого права на працю з підстав незаконного звільнення з посади головного інженера за п.3 ст. 40 КЗпП України наказом №43-к від 27 квітня 2015 року, вважаючи його таким через відсутність обставин неналежного виконання посадових обов'язків, безпідставне обґрунтування наказу наявністю скарг, які взагалі не стосуються позивача, не перевірялися на предмет викладених у них обставин і виконання робіт по усуненню поламок, а також у зв'язку з тим, що накази від 24 березня 2015 року, 27 березня 2015 року, 27 квітня 2015 року про оголошення доган йому не вручали, можливості надати пояснення не надали, на засідання профкому 27 квітня 2015 року його не викликали і провели звільнення в день, коли він перебував на лікарняному, тому позивач, згідно уточнених позовних вимог, просив суд наказ №43-к від 27 квітня 2015 року «Про звільнення ОСОБА_2.» з посади головного інженера КП «Жилсервіс-5» ДМР визнати незаконним та скасувати; поновити з 27 квітня 2015 року позивача на роботі на посаді головного інженера КП «Жилсервіс-5» ДМР; стягнути з відповідача на свою користь середню заробітну плату за час вимушеного прогулу з 27 квітня 2015 року по день поновлення на роботі, а також моральну шкоду в сумі 5000,00 грн. Одночасно у травні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до КП «Жилсервіс-5» ДМР з вимогами скасувати накази в.о. директора КП «Жилсервіс-5» Ситницького В.А. №10/1-к від 24 березня 2015 року «Про невиконання своїх посадових обов'язків» та №42-к від 27 квітня 2015 року «Про недбале ставлення до своїх посадових обов'язків» позивачем, а також стягнути з відповідача на свою користь моральну шкоду в сумі 3000,00 грн., обґрунтовуючи такі вимоги безпідставністю їх винесення, відсутністю визначення конкретних допущених ним порушень посадових обов'язків, посилання в наказі №42-к на скарги вх.471 від 26 березня 2015 року, вх. 644 від 24 квітня 2015 року, вх.646 від 27 квітня 2015 року, вх. №1694 від 19 грудня 2014 року, вх.№ 893/3/13 від 31 жовтня 2013 року, службову записку вх.№1/285 від 29 серпня 2013 року, вх. №650 від 27 квітня 2015 року, які взагалі не містять посилання на допущення порушення позивачем посадових обов'язків, порушення трудової дисципліни, а обставини, викладені в скаргах взагалі не перевірялися, як і не перевірявся їх розгляд і виконання, тоді як зі змістом скарг його, позивача, не знайомили і не надали можливості подати поясненя, та, крім того, стягнення застосовано після спливу строку притягнення до дисциплінарної відповідальності, визначеного ст. 148 КЗпП України. Ухвалою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 02 липня 2015 року вказані позови об'єднані в одне провадження.

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 27 жовтня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволені частково. Вирішено визнати накази комунального підприємства «Жилсервіс-5» Дніпропетровської міської ради №10/1-к від 24 березня 2015 року «Про невиконання своїх посадових обов'язків» та №42-к від 27 квітня 2015 року «Про недбале ставлення до своїх посадових обов'язків», прийняті відносно ОСОБА_2, незаконними та скасувати; визнати наказ комунального підприємства «Жилсервіс-5» Дніпропетровської міської ради №43-к від 27 квітня 2015 року «Про звільнення ОСОБА_2.» незаконним та скасувати; поновити ОСОБА_2 на роботі на посаді головного інженера комунального підприємства «Жилсервіс-5» Дніпропетровської міської ради; стягнути на користь ОСОБА_2 з комунального підприємства «Жилсервіс-5» Дніпропетровської міської ради середній заробіток за час вимушеного прогулу з 28 квітня 2015 року по 27 жовтня 2015 року в сумі 52697,52 грн. та моральну шкоду в сумі 800,00 грн. і 500,00 грн. В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено. Рішення в частині поновлення на роботі, а також стягнення заробітної плати в межах місячного платежу допущено до негайного виконання. Стягнуто з відповідача на користь держави судові витрати в розмірі 783,56 грн.

В апеляційній скарзі КП «Жилсервіс-5» посилається на неправильне застосування норм матеріального права та порушення процесуального права, у зв'язку з чим ставить питання про скасування оскаржуваного рішення з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом учасники процесу повідомлені належним чином у відповідності до вимог ст. 76 ЦПК України. Представник відповідача ОСОБА_4, що діє на підставі довіреності від 17.03.2016 року, посвідченої виконуючим обов»язки директора КП «Жилсервіс-5» ДМР Старина О.М., був присутнім у судовому засіданні суду апеляційної інстанції 30.03.2016 року; про оголошення перерви у судовому засідання на 31.03.2016 року вказаний представник повідомлений належним чином, що стверджується відповідною розпискою, але 31.03.2016 року в засідання не з»явився, про причини неявки суд не повідомив. Представник відповідача - директор Рожко О.І. у судове засідання не з»явився, 31.03.2016 року подав заяву про слухання справи без його присутності. За викладених обставин, колегія дійшла висновку про можливість розгляду справи без присутності представника відповідача.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, у відповідності до вимог ст. 303 ЦПК України, і заявлених позовних вимог, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги та часткову зміну оскаржуваного рішення, виходячи з наступного.

Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що наказом КП "Жилсервіс-5" ДМР від 01 лютого 2013 року №98/85/122-к ОСОБА_2 прийнятий на роботу на посаду начальника ремонтної бригади (т. 1 а.с. 17).

Наказом КП "Жилсервіс-5" ДМР від 17 червня 2013 року № 6-к позивача переведено на посаду головного інженера.

Посадовою інструкцією головного інженера КП "Жилсервіс-5", затвердженою 11.03.2013 року, визначено, що до завдань в обов»язків головного інженера відносяться, зокрема, забезпечення збереженості і правильності технічної експлуатації житлового фонду, затвердження графіків профілактичних оглядів будинків і квартир, контроль справності і збереженості інженерного обладнання, організація роботи з впровадженням нової техніки і прогресивної технології, забезпечення обліку і зберігання на підприємстві технічної документації тощо (а.с. 92 - 94 у т. 2).

Наказом відповідача №10/1-к від 24 березня 2015 року "Про невиконання своїх посадових обов'язків" позивачу, як головному інженеру КП "Жилсервіс-5", оголошено догану за систематичне невиконання ним своїх посадових обов'язків, розпоряджень в.о. директора Ситницького В.А. та «скарги мешканців гуртожитків до вищого керівництва» ДМР УЖГ (т. 1 а.с.35).

Наказом відповідача № 8 від 24 березня 2015 року "Про невиконання своїх посадових обов'язків" позивачу, як головному інженеру КП "Жилсервіс-5", оголошено догану за систематичне невиконання ним своїх посадових обов'язків, розпоряджень в.о. директора Ситницького В.А. та «скарги мешканців гуртожитків до вищого керівництва» ДМР УЖГ (т. 1 а.с.81).

Наказом відповідача №42-к від 27 квітня 2015 року "Про недбале ставлення до своїх посадових обов'язків" позивачу оголошено догану за недбале ставлення до своїх обов'язків, за наявності скарг мешканців гуртожитків вх. № 471 від 26 березня 2015 року, № 644 від 24 квітня 2015 року, № 645 від 24 квітня 2015 року, №646 від 27 квітня 2015 року, № 6465 від 27 квітня 2015 року, № 1694 від 18 грудня 2014 року, №893/3/13 від 31 жовтня 2013 року, службова записка № 1/285 від 29 серпня 2013 року, № 650 від 27 квітня 2015 року (т.1 а.с.34).

Наказом відповідача №43-к від 27 квітня 2015 року «Про звільнення ОСОБА_2.» (т.1 а.с.56), позивача звільнено з 27 квітня 2015 року згідно п.3 ст. 40 КЗпП України та підставою звільнення зазначено наявність догани від24 березня 2015 року і догани від 27 березня 2015 року.

Місцевим судом обґрунтовано встановлено, що наказами відповідача №10/1-к від 24 березня 2015 року та № 8 від 24 березня 2015 року позивачу двічі оголошено догану за одне і те саме діяння, адже зазначені накази винесені протягом одного робочого дня, є ідентичними за змістом та не містять посилань на конкретні дисциплінарні проступки, за які працівника притягнуто до дисциплінарної відповідальності.

Твердження відповідача про правомірність винесення наказів №10/1-к від 24 березня 2015 року та № 8 від 24 березня 2015 року - є недоведеними, суду не надані докази наявності підстав винесення кожного з наведених наказів, не конкретизовано зміст правопорушення працівника за кожним з цих наказів; викладене стверджується матеріалами справи, журналом та звукозаписом судових засідань.

Суд першої інстанції обґрунтовано встановив неправомірність наказу №42-к від 27 квітня 2015 року, оскільки відповідачем не доведено факт недбалого ставлення позивача до своїх обов»язків, не доведено вину позивача у неякісному наданні КП "Жилсервіс-5" послуг населенню.

Крім того, наказ №42-к від 27 квітня 2015 року не відповідає вимогам ст. 148 КЗпП України, оскільки позивачу оголошено догану з порушенням місячного строку з часу виявлення фактів неякісного надання КП "Жилсервіс-5" послуг населенню (наказ, зокрема, містить посилання на звернення громадян за вхідним № 1694 від 18 грудня 2014 року, №893/3/13 від 31 жовтня 2013 року, службову записку № 1/285 від 29 серпня 2013 року).

Приймаючи до уваги, що наказ про звільнення позивача №43-к від 27 квітня 2015 року прийнятий на підставі «догани від 24.03.2015 року та догани від 27.03.2015 року», без зазначення будь-яких інших фактів невиконання позивачем своїх трудових обов»язків, місцевий суд дійшов правильного висновку, що звільнення, у даному випадку, є подвійним притягненням позивача до дисциплінарної відповідальності, адже стягнення у вигляді доган до нього за ті самі діяння вже були застосовані.

Крім того, у наказі про звільнення №43-к від 27 квітня 2015 року наявне посилання на застосування до позивача «догани від 27.03.2015 року», однак письмових доказів щодо притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності саме 27 березня 2015 року суду не надано.

Місцевим судом достовірно встановлено, що наказ про звільнення позивача було видано відповідачем у період тимчасової непрацездатності ОСОБА_2 (з 27 квітня 2015 року по 02 травня 2015 року), що стверджується копією лікарняного листка на а.с. 4 у т. 1.

Згідно з вимогами ст. 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана, звільнення.

Відповідно до ч.ч. І, 2 ст. 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці.

Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

Порядок застосування дисциплінарних стягнень передбачений ст. 149 КЗпП України згідно з якою, до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення.

За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення (ч.2 ст. 149 Кодексу).

При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника (ч.3 ст. 149 Кодексу).

Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку (ч.4 ст. 149 Кодексу).

Згідно п. 3 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом, зокрема, у випадку систематичного невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення.

За передбаченими п. 3 ст. 40 КЗпП України підставами працівник може бути звільнений лише за проступок на роботі, вчинений після застосування до нього дисциплінарного або громадського стягнення за невиконання без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку. У таких випадках враховуються ті заходи дисциплінарного стягнення, які встановлені чинним законодавством і не втратили юридичної сили за давністю або зняті достроково (ст. 151 КЗпП), і ті громадські стягнення, які застосовані до працівника за порушення трудової дисципліни у відповідності до положення або статуту, що визначає діяльність громадської організації, і з дня накладення яких до видання наказу про звільнення минулого не більше одного року.

Суд приймає до уваги роз'яснення Пленуму Верховного Суду України у пунктах 22, 23, 24 постанови «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06 листопада 1992 року про те, що у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст.40 п.1 ст.41 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147(1), 148, 149 КЗпП правила і порядок і застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

Відповідно до ч.2 ст. 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

Також у п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06 листопада 1992 року роз'яснено, що правила про недопустимість звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності, а також у період перебування у відпустці (ч. 3 ст.40 КЗпП ) стосуються як передбачених статтями 40, 41(1) КЗпП, так й інших випадків, коли розірвання трудового договору відповідно до чинного законодавства провадиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. При цьому маються на увазі щорічні, а також інші відпустки, що надаються працівникам як із збереженням, так і без збереження заробітку.

Розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не може бути визнано обґрунтованим, якщо в день звільнення працівнику видано лікарняний листок (довідку в установлених законом випадках) про його тимчасову непрацездатність.

Крім того, частинами 1-5 ст. 43 КЗпП України передбачено, що розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, працівником органу внутрішніх справ, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства.

У випадках, передбачених законодавством про працю, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у п'ятнадцятиденний строк обґрунтоване письмове подання власника або уповноваженого ним органу про розірвання трудового договору з працівником.

Подання власника або уповноваженого ним органу має розглядатися у присутності працівника, на якого воно внесено. Розгляд подання у разі відсутності працівника допускається лише за його письмовою заявою. За бажанням працівника від його імені може виступати інша особа, у тому числі адвокат. Якщо працівник або його представник не з'явився на засідання, розгляд заяви відкладається до наступного засідання у межах строку, визначеного частиною другою цієї статті. У разі повторної неявки працівника (його представника) без поважних причин подання може розглядатися за його відсутності.

У разі якщо виборний орган первинної профспілкової організації не утворюється, згоду на розірвання трудового договору надає профспілковий представник, уповноважений на представництво інтересів членів професійної спілки згідно із статутом.

Виборний орган первинної профспілкової організації (профспілковий представник) повідомляє власника або уповноважений ним орган про прийняте рішення у письмовій формі в триденний строк після його прийняття. У разі пропуску цього строку вважається, що виборний орган первинної профспілкової організації (профспілковий представник) дав згоду на розірвання трудового договору.

Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам у їх сукупності, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про грубе порушення відповідачем трудових прав позивача, правильно встановив наявність підстав для визнання оскаржуваних наказів відповідача про притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності у вигляді доган і звільнення незаконними та правомірно поновив позивача на роботі.

Посилання апелянта на відмову позивача надати пояснення щодо невиконання трудових обов»язків та відмову від ознайомлення з наказами про притягнення до дисциплінарної відповідальності - є недоведеними. Районний суд обґрунтовано не взяв до уваги представлений відповідачем акт від 27 березня 2015 року про відмову ОСОБА_2 від надання пояснень з приводу скарг мешканців, оскільки цей акт не містить будь-яких даних про те, з приводу яких скарг вимагалися пояснення, ким і коли такі скарги подані (т.1 а.с. 33). Крім того, вказаний вище акт та акти про відмову позивача від підпису в наказах про притягнення його до дисциплінарної відповідальності (акт від 24.03.2015 року щодо наказу №10/1-к, акт від 27.04.2015 року щодо наказу №42-к) не можуть бути прийняті до уваги судом, оскільки складені за участю представників адміністрації відповідача - двох заступників директора, голови профспілки, а також працівників, що обслуговують роботу адміністрації - інспектора з кадрів та секретаря (а.с. 26 - 29 у т. 2).

Колегія звертає особливу увагу на наявність конфлікту між позивачем та адміністрацією відповідача, що негативно вплинуло на розвиток трудових стосунків сторін та свідчить про наявність зацікавленості адміністрації відповідача у результатах вирішення даного спору судом.

Зважаючи на наявність підстав для задоволення позовних вимог щодо визнання незаконними наказів про накладення на позивача дисциплінарних стягнень у вигляді доган, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про безпідставність звільнення позивача за п. 3 ст. 40 КЗпП України, оскільки відсутня ознака системності невиконання позивачем своїх трудових обов»язків.

Районний суд надав належної правової оцінки рішенню профспілкового комітету КП "Жилсервіс-5" ДМР, викладеного у протоколі засідання від 27 квітня 2015 року за №3, яким надано згоду на звільнення позивача за п.3 ст. 40 КЗпП України (т.1 а.с.64). Суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що згода профспілки на звільнення позивача є немотивованою, безпідставною, прийнята без присутності позивача на засіданні та не спростовує фактів чисельних порушень роботодавцем трудових прав ОСОБА_2 і наявності підстав для поновлення останнього на роботі.

Посилання апелянта на те, що правомірність звільнення позивача підтверджується актом Державної фінансової інспекції в Дніпропетровській області від 19.08.2015 року за №06-21/09, - не можуть бути взяті до уваги судом, оскільки зазначений акт був складений після винесення оспорюваного наказу про звільнення позивача. Крім того, викладені в акті №06-21/09 факти самі по собі не доводять вину позивача у наявності недоліків в роботі КП "Жилсервіс-5" та не свідчать про невиконання позивачем своїх трудових обов»язків без поважних причин.

Колегія звертає увагу, що доказів на підтвердження правомірності звільнення позивача відповідачем не надано, клопотань про витребування відповідних доказів судом представником відповідача не заявлено, що стверджується журналом та звукозаписом процесу.

Керуючись положеннями ст.237-1 КЗпП України, встановивши факт неодноразового грубого порушення відповідачем трудових прав ОСОБА_2, що спричинило порушення нормальних життєвих зв'язків позивача, в тому числі і в колі трудового коллективу, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди у достатньому та необхідному розмірі 1300,0 грн. (500,0 грн. + 800,0 грн.).

Колегія звертає увагу, що відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Враховуючи наведену норму закону, а також положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року, з відповідними змінами та доповненнями, де зокрема передбачено, що у даному випадку при розрахунку середньої заробітної плати необхідно виходити із заробітку працівника за два останні повні місяці роботи перед звільненням; враховуючи зміст довідки відповідача про заробітну плату позивача від 05.05.2015 року на а.с. 13 у т. 1, - колегія дійшла висновку що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 38475 грн. 54 коп. ((6212,0 грн. (зарплата за лютий 2015 року) + 6509,75 грн. (зарплата за березень 2015 року)) : 41 день (сумарна кількість днів у лютому та березні 2015 року) х 124 робочих дні (за період з 28 квітня 2015 року по 27 жовтня 2015 року), з відрахуванням обов»язкових платежів і зборів.

Місцевий суд неправильно розрахував розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивача, що є одним із доводів апеляційної скарги, тому в даній частині оскаржуване рішення підлягає зміні.

Крім того, виходячи з положень ст. 88 ЦПК України, оскаржуване рішення повинно бути змінено в частині розміру стягнутого з відповідача судового збору, пропорційно до задоволених позовних вимог.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування районним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Колегія звертає увагу, що відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 212 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а оскаржуване судове рішення - частковій зміні.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 303, 307, 309, 313-316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу комунального підприємства «Жилсервіс-5» Дніпропетровської міської ради - задовольнити частково.

Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 27 жовтня 2015 року в частині розміру стягнутого з комунального підприємства «Жилсервіс-5» на користь ОСОБА_2 середнього заробітку за час вимушеного прогулу - змінити, зменшивши розмір середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу з 28 квітня 2015 року по 27 жовтня 2015 року з 52697,52 грн. до 38475 (тридцяти восьми тисяч чотириста сімдесяти п'яти) грн. 54 коп.

Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 27 жовтня 2015 року в частині розміру стягнутого з комунального підприємства «Жилсервіс-5» на користь держави судового збору - змінити, зменшивши розмір судового збору з 783,56 грн. до 641 (шістсот сорока однієї) грн. 36 коп.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, протягом двадцяти днів може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді