Справа № 686/1780/16-ц
Провадження №2/686/1927/16
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2016 рік м. Хмельницький

Хмельницький міськрайонний суд Хмельницької області у складі:

головуючого судді Колієва С.А.

при секретарі Конопко А.П.

за участю:

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання договору недійсним,-

В С Т А Н О В И В:

До Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області звернулася ОСОБА_5 з вказаними позовом в якому зазначила, що 09 лютого 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовною заявою в якій просив стягнути з неї заборгованість за борговою розпискою від 11.09.2012 року. зазначила. Що вказану розписку вона не складала та не підписувала, а грошові кошти від відповідача не отримувала. За таких обставин, просила визнати недійсним договір позики (розписку) від 11.09.2012 року, укладений між нею та ОСОБА_4.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримала просила його задовольнити. Пояснила суду, що про існування цієї боргової розписки ОСОБА_5 дізналася лише під час розгляду справи за позовом ОСОБА_4 про стягнення боргу. Зазначила, що грошові кошти від ОСОБА_4 ОСОБА_5 не отримувала, боргової розписки від 11.09.2012 року не підписувала.

Позивач позов підтримала просила його задовольнити. Надала суду пояснення, аналогічні викладеним у позові. Також зазначила, що на той час (2012 рік) ОСОБА_4 був її зятем, а тому вона не могла брати у своїх рідних грошові кошти під боргову розписку. Під час розгляду справи про стягнення з неї боргу ОСОБА_4 зазначав, що цю боргову розписку вона підписала у приймальній кімнаті нотаріуса під час оформлення договору купівлі-продажу квартири по вул. Зарічанській 24/2 у м. Хмельницькому. Вказане підтвердив у тому судовому засіданні і свідок ОСОБА_6, проте її покази є неправдивими.

Представник відповідача позов не визнала, просила відмовити у його задоволенні. Зазначила, що рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 13.07.2015 року був задоволений позов ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за договором позики. Під час розгляду даної справи судом було встановлено, що 11.09.2012 року ОСОБА_5 отримала у борг від ОСОБА_4 грошові кошти у сумі 23 000 доларів США про що видала останньому боргову розписку від 11.09.2012 року. Факт підписання оспорюваної боргової розписки саме ОСОБА_1 також перевірявся судом під час розгляду даної справи (у справі призначалася відповідна судово-почеркознавча експертиза, допитувалися відповідні свідки). Вищевказане рішення суду є чинним, а отже позивач не може оспорювати в даному процесі встановлені судом факти і правовідносини.

Відповідач ОСОБА_4 позов не визнав, просив відмовити у його задоволенні. Надав пояснення, аналогічні поясненням свого представника.

Вислухавши пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, судом встановлені наступні обставини та відповідні ним правовідносини.

Відповідно до ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Згідно ч.1 ст.205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

За приписами частин 1 та 2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно п.3 ч.1 ст.208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу.

Згідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеними з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Відповідно до положень статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України визначені загальні вимоги до чинності правочину, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до розяснень п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією із сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Як встановлено, рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області 13 липня 2015 року (цивільна справа №686/2726/15-ц), яке було залишено без змін ухвалою апеляційного суду Хмельницької області від 18.08.2015 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25.11.2015 року, позов ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення за договором позики був задоволений частково: стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 борг у сумі 540068,00 гривень, що еквівалентно 23 000 доларам США за курсом НБУ станом на 13 липня 2015 року.

Приймаючи вказане рішення судом першої інстанції, з висновками якого погодилися й суди апеляційної та касаційної інстанції, було встановлено, що 11 вересня 2012 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 був укладений договір позики за яким остання взяла у борг у ОСОБА_4 кошти у сумі 23 000 доларів США та зобовязалася цей борг повернути до 01.01.2014 року. У визначений в договорі строк вказаний борг ОСОБА_5 позикодавцю не повернула.

Також суд звертає свою увагу на те, що доводи ОСОБА_5 про те, що вона не підписувала даної боргової розписки, перевірялися судами першої, апеляційної та касаційної інстанції та не були прийняті до уваги, оскільки таке твердження останньої було спростовано висновками судової-почеркознавчої експертизи № 1668/15-26 від 07.07.2015 року та показаннями свідка ОСОБА_6, яка в судовому засіданні засвідчила, що у приймальні нотаріуса ОСОБА_7 кошти в оплату придбаної ОСОБА_5 квартири ОСОБА_4 передав останній, про що та написала відповідну розписку.

Відповідно до ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За приписами ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Оскільки факт укладення 11 вересня 2012 року між сторонами договору позики та підписання оспорюваної боргової розписки ОСОБА_1 був встановлений рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 13.07.2015 року, яке на даний час є чинним, вказані обставини не підлягають доказуванню.

За таких підстав суд не приймає до уваги посилання позивача та її представника на те, що ОСОБА_5 11.09.2012 року не укладала з ОСОБА_4 договору позики, відповідну боргову розписку не підписувала та кошти від останнього не отримувала.

Посилання позивача та її представника на необхідність допиту у даному судовому засіданні свідка ОСОБА_6 з приводу обставин підписання оспорюваної боргової розписки, проведення у справі технічної та почеркознавчої експертизи, суд вважає безпідставними оскільки по суті вони зводяться до переоцінки досліджених доказів та встановлених у рішенні Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 13.07.2015 року обставин (щодо дати складання боргової розписки та справжності наявного підпису ОСОБА_5 у цьому документі), що є неприпустимим.

Позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не буди одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. (ч. 1 ст. 1051 ЦК України).

Зі змісту ст. 1047 ЦК України виплаває, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Жодних належних та допустимих доказів того, що насправді ОСОБА_5 не отримала від ОСОБА_4 обумовлену в розписці суму грошових коштів, позивачем суду не надано. Фактично, доводи позивача та її представника по суті зводяться до переоцінки обставин, встановлених рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 13.07.2015 року у цивільній справі № 686/2726/15-ц, що є неприпустимим.

За таких обставин, підстав для визнання недійсним договору позики, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 від 11.09.2012 року судом не встановлено, у звязку з чим у задоволенні позову слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 202, 203, 205, 207, 208, 215, 1046, 1047, 1051 ЦК України, ст.ст. 10, 60, 61, 212-215, 232, 367 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання договору позики від 11 вересня 2012 року недійсним залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Хмельницької області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя: