У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 вересня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоКузнєцова В.О.,
суддів: Євтушенко О.І., Ізмайлової Т.Л., Кадєтової О.В., Мостової Г.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8, треті особи: приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_9, Реєстраційна служба Запорізького міського управління юстиції Запорізької області, про визнання правочину недійсним, скасування державної реєстрації права власності, виселення, за касаційною скаргою ОСОБА_7 на рішення апеляційного суду Запорізької області від 02 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2014 року ОСОБА_6 звернулася до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що вона є донькою ОСОБА_10, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року, та який за життя, 22 серпня 2011 року, подарував належні йому ѕ частини квартири АДРЕСА_1 відповідачу ОСОБА_7, яка є йому сторонньою людиною.

Зазначений правочин є недійсним, оскільки на момент його вчинення дарувальнику не належало право на ѕ частини вказаного житла, оскільки відповідно до витягу з Єдиного реєстру прав власності, сформованому 08 серпня 2011 року, за ОСОБА_10 зареєстровано право власності на Ѕ частини квартири, тому нотаріус не мав права посвідчувати договір, не переконавшись у тому, що особа є власником предмета відчуження.

Недійсним є правочин і з мотивів його удаваності, так як був спрямований на приховання договору купівлі-продажу, про що свідчать заяви про це обдарованої, представників агенції нерухомості, які надавали послуги з укладення правочину, а також вочевидь занижена вартість дару, що становить за договором 30 000 грн, тоді як ринкова вартість ѕ частини квартири обчислюється сумою в 125 919 грн 75 коп.

Оспорюваний правочин належить визнати недійсним і у зв'язку з тим, що батько позивача під час його укладення страждав на душевну хворобу, яка унеможливлювала усвідомлення ним своїх дій та керування ними, чим могли скористатися недобросовісні набувачі житла.

У зв'язку з викладеним позивач просила суд визнати недійсним договір дарування ѕ частини квартири АДРЕСА_1, укладений 22 серпня 2011 року між ОСОБА_10 (дарувальник) та ОСОБА_7 (обдаровувана), посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_9, зареєстрований у реєстрі за № 3436; скасувати державну реєстрацію права власності на ѕ частини квартири АДРЕСА_1 за ОСОБА_7; виселити ОСОБА_7 з квартири АДРЕСА_1.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 30 листопада 2015 року відмовлено у задоволенні позову.

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 02 лютого 2016 року рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 30 листопада 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_6 задоволено.

Визнано недійсним договір дарування ѕ частини квартири АДРЕСА_1, укладений 22 серпня 2011 року між ОСОБА_10 (дарувальник) та ОСОБА_7 (обдаровувана), посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_9, зареєстрований в реєстрі за № 3436.

Скасовано державну реєстрацію права власності на ѕ частини квартири АДРЕСА_1 за ОСОБА_7

Виселено ОСОБА_7 з квартири АДРЕСА_1.

У касаційній скарзі ОСОБА_7 просить скасувати рішення апеляційного суду із залишенням у силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Судами встановлено, що ОСОБА_6 є донькою ОСОБА_10, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року та який за життя, 22 серпня 2011 року, подарував ѕ частини квартири АДРЕСА_1 відповідачу ОСОБА_7 Договір посвідчений 22 серпня 2011 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_9, зареєстрований у реєстрі за № 3436 (т. 1, а. с. 20-21).

Відповідно до Висновку судово-психіатричної експертизи від 21 липня 2015 року № 450, складеного комісією з трьох лікарів судово-психіатричних експертів, ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1, на час вчинення правочину - 22 серпня 2011 року, виявляв ознаки психічного розладу у вигляді деменції внаслідок органічного ураження головного мозку (церебральний атеросклероз, артеріальна гіпертензія), внаслідок чого він не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними у період з серпня 2011 року по час смерті. Деменція (з урахуванням віку підекспертного) внаслідок судинної патології (церебрального атеросклерозу, гіпертонічної хвороби), - це деструктивно-органічне ураження головного мозку, яке проявляється перед усім психічними розладами у вигляді порушення процесів осмислення, порушення пам'яті, інтелекту, емоцій, волі та носить прогресуючий (незворотній) характер. ОСОБА_10 не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними на день вчинення правочину, що оспорюється, тобто 22 серпня 2011 року(т. 1, а. с. 237-244).

Відмовляючи в позові з підстав ч. 1 ст. 215 ЦК України, суд першої інстанції критично оцінив даний висновок експертів, і виходячи з пояснень свідків та заяви самого ОСОБА_10, вважав, що останній міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними на день вчинення правочину.

При цьому суд першої інстанції вказав, що позов подано донькою дарувальника до нього ж самого ще за його життя та лише після його смерті вона змінила підставу позову.

Задовольняючи позовні вимоги, суд апеляційної інстанції виходив з того, що на момент укладення оспорюваного договору ОСОБА_11 не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, що підтверджується висновком судово-психіатричної експертизи, а покази свідків та інші дані в сукупності не свідчать про те, що дарувальник у момент вчинення правочину міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Проте з такими висновками суду апеляційної інстанції повністю погодитися не можна.

Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

З аналізу вказаної норми матеріального права слід дійти висновку, що такий правочин може бути визнаний судом недійсним за позовом фізичної особи, котра у момент вчинення правочину перебувала у стані, за яким не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. У разі смерті згаданої особи правочин може бути визнаний недійсним за позовом інших осіб, чиї цивільні праві або інтереси порушені. Такими заінтересованими особами можуть бути родичі цієї особи, її спадкоємці за заповітом, треті особи.

У справі встановлено, що ОСОБА_6 належала ј частини квартири АДРЕСА_1, інші ѕ частини належали ОСОБА_10, які він подарував ОСОБА_7 за оспорюваним договором.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 20 січня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду від 12 березня 2014 року, припинено право ОСОБА_6 на ј частини вказаної квартири, визнано за ОСОБА_7 право власності на ј частини цієї квартири (т. 1, а. с. 93-102).

Під час розгляду справи судом першої інстанції ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_2 року помер (т. 1, а. с. 124).

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 26 серпня 2014 року зупинено провадження у справі до залучення до участі у справі правонаступника (а. с. 126).

До Шевченківського районного суду м. Запоріжжя П'ятою запорізькою державною нотаріальною конторою направлено копію спадкової справи до майна ОСОБА_10, відповідно до якої заяву про прийняття спадщини після смерті останнього подано ОСОБА_6 (дочка) та ОСОБА_8 (син) (т. 1, а. с. 131-137). Даних про видачу свідоцтва про прийняття спадщини матеріали спадкової справи, а також цивільної, не містять.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 22 грудня 2014 року залучено до участі у цій справі замість померлого ОСОБА_10 його правонаступника - ОСОБА_8 (т. 1, а. с. 152).

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною 1 ст. 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Оспорюванням є стан цивільного правовідношення, при якому між учасниками існує спір з приводу наявності чи відсутності суб'єктивного права у сторін, а також приналежності такого права певній особі. Оспорюване право ще не порушене, але виникає невизначеність у праві, зумовлена поведінкою другої сторони стосовно уповноваженого.

Отже, з огляду на викладене та з урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

У справі, яка переглядається, для дослідження обставин, з якими позивач поєднував підстави для визнання недійсним договору дарування, суду апеляційної інстанції, з урахуванням того, що на момент розгляду справи право власності на ј частини квартири позивача припинене, до участі у справі в якості правонаступника ОСОБА_10 (дарувальник) залучено його сина - ОСОБА_8, у такому випадку необхідно було встановити, чи дійсно порушуються права позивача, в чому саме полягає порушення законних його прав та чи підлягають вони захисту.

Порушення норм процесуального права (ст. ст. 10, 60, 179 ЦПК України) унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, тому рішення суду апеляційної інстанції не може вважатися законним і обґрунтованим та в силу ст. 338 ЦПК України підлягає скасуваннюз передачею справи на новий розгляд до цього ж суду.

Керуючись ст. ст. 336, 339 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Запорізької області від 02 лютого 2016 року скасувати, передати справу на новий розгляд до цього ж суду.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: В.О. Кузнєцов О.І. Євтушенко Т.Л. Ізмайлова О.В. Кадєтова Г.І. Мостова