Єдиний унікальний 229/2127/16-ц
Номер провадження 2/229/1008/2016
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2016 р. Дружківський міський суд Донецької області

у складі:

головуючого судді Гонтар А.Л.

при секретарі Костенко В. М.,

за участі позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду м. Дружківка цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди та супроводу одного з батьків ,

в с т а н о в и в :

позивач ОСОБА_2 01 липня 2016 р. звернулась до Дружківського міського суду з позовною заявою до ОСОБА_3 про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди та супроводу одного з батьків.

На обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначила, що вона знаходилась у цивільному шлюбі з відповідачем. Під час даного шлюбу у них народилась дитина син ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. Шлюбні відносини між нею та Відповідачем припинені, вони не ведуть спільного господарства, мають окремий бюджет,сім'я фактично розпалась. Відповідач знаходиться на території не підконтрольної Україні, що позбавляє її можливості отримати дозвіл на виїзд дитини з країни до территорії непідконтрольної Україні та до Росії.

Позивач просить надати дозвіл на виїзд ОСОБА_5 в райони проведення АТО та на територію Російської Федерації у супроводі матері ОСОБА_1 без дозволу батька строком на три роки.

Позивач ОСОБА_2 у судове засідання не з'явилася, надала заяву з клопотанням розглядати справу у її відсутності, на задоволенні позовних вимог наполягає. Не заперечує проти винесення заочного рішення.

Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання не з'явився, його було повідомлено про час та місце розгляду справи судовими повістками за місцем реєстрації.

З огляду на це, на підставі ст. 197 ЦПК України, суд, вважає за можливе розглядати справу у відсутності сторін, на підставі наявних у справі доказів, без фіксації судового процесу.

Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.. 224 ЦПК України.

Судом установлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Згідно ст. 64 Конституції України конституційні права і свободи людини не можуть бути обмежені.

Відповідно до ч.ч. 7, 8 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, встановлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими договорами України, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Відповідно до ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» предметом основної турботи та основним обовязком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Відповідно до положень ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обовязки, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обовязків щодо дитини.

Відповідно до ч. 2 ст. 150, ч. 1 ст. 155 СК України батьки зобовязані піклуватися про здоровя дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обовязків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_3 знаходились у цивільному шлюбі.

Як вбачається з актового запису № 422 від 30 квітня 2014 року про народження дитини ОСОБА_5 ,його батьком є відповідач, а позивачка - матір'ю (а.с. 7 ).

Згідно з Конвенцією про права дітей від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Верховною Радою України за № 789 від 27 лютого 1991 року, в усіх діях, щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини. Держави - учасниці зобов'язуються поважати права дитини на сімейні зв'язки, щоб дитина не розлучалась з батьками всупереч їх бажанню.

Частинами 2, 3 статті 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років, має право пересуватися по території України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Згідно зі ст. 4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" та постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 "Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України" виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, і без згоди та супроводу другого з батьків може бути дозволено на підставі й рішення суду.

Пунктами 2, 4, 18 Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 1995 року № 231, передбачено оформлення проїзного документа дитини на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду.

Закон передбачає надання дозволу на конкретний виїзд (одноразовий), з визначенням його початку й закінчення.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Тобто тягар доказування полягає на сторони.

Проте обґрунтовуючи свої вимоги, позивач не надала суду ніяких доказів на підтвердження того, що відповідач відмовляє їй у надані нотаріально посвідченої згоди, що дитина мешкає разом з нею.

Крім того, позивач не зазначила підстави виїзду дитини, не надала доказів відносно надання запрошення родичів та друзів погостювати їй разом з дитиною за межами України, як і умов перебування дитини за кордоном.

За таких обставин суд, вважає що позовні вимоги про надання дозволу на виїзд дитини за кордон не може бути задоволено.

Керуючись ст.ст. 10,11,58,59,60,212-215,218,224 ЦПК України (в редакції 2004 року), ст. 313 ЦК України, Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" , Постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 "Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України", суд

в и р і ш и в :

у задоволені позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди та супроводу одного з батьків відмовити.

Решення набирає законної сили після закінчення строку на апеляційне оскарження. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до Апеляційного суду Донецької області через Дружківський міський суд протягом десяти днів після оголошення рішення. Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії. Суддя: А. Л. Гонтар