АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 534/699/16-ц Номер провадження 22-ц/786/2565/16Головуючий у 1-й інстанції Крикливий В. В. Доповідач ап. інст. Обідіна О. І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 вересня 2016 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

Головуючого судді : Обідіної О.І.

Суддів : Панченка О.О., Прядкіної О.В.

При секретарі : Кальник А.М.

Розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Комсомольського міського суду Полтавської області від 12 липня 2016 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Комсомольського міського суду Полтавської області від 12 липня 2016 року в задоволенні позову Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено повністю.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог. Вважає, що банком не пропущено строк позовної давності, оскільки строк дії договору в 12 місяців автоматично продовжується на той же строк, якщо жодна із сторін не інформує про припинення його дії.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 307 ЦПК України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Згідно ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції постановив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом, 31.05.2007 року між сторонами на підставі заяви, умов і правил надання банківських послуг, правил користування платіжною карткою, укладено кредитний договір на підставі якого ОСОБА_2 отримала кошти в вигляді кредитного ліміту в сумі 250 грн. під 1,9% річних.

В період з 31.05.2007 року по 28.01.2009 року позичальнику було змінено кредитний ліміт з 250 грн. до 5000 грн.

В зв'язку з неналежним виконанням умов договору, судовим наказом Комсомольського міського суду від 17.10.2008 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за договором в сумі 5802,98 грн.

Згідно постанови державного виконавця ДВС Комсомольського МУЮ від 01.08.2011 року виконавче провадження про стягнення вказаної суми з ОСОБА_2 на користь банку закінчено в зв'язку з фактичним виконанням його боржником.

Звертаючись з позовом до суду в квітні 2016 року про стягнення заборгованості, банк просив стягнути з ОСОБА_2 заборгованість станом на 31.01.2016 року в сумі 28162,95 грн., яка складалась з заборгованості за кредитом - 4999,54 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом - 20010,74 грн., заборгованості за пенею та комісією - 3152,67 грн., штраф (фіксована частина) - 500 грн. та штраф 500.05 грн. (процентна складова).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що оскільки банком не було надано доказів на підтвердження факту укладення договору про збільшення позовної давності, виконавче провадження про стягнення заборгованості завершено в жовтні 2011 році, сам позов пред'явлено лише 01.04.2016 року, позивачем пропущено строки позовної давності, про застосування яких просила відповідач, що відповідно до положень ч.4 ст.267 ЦК України є окремою підставою для відмови в задоволенні позову.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду з огляду на наступне.

Згідно ст. 509 ч.1 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Статтею 526 ЦК України передбачено обов'язковість виконання зобов'язання належним чином, відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства.

За змістом ст. 610 ЦК України порушення зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання ( неналежне виконання). Одним з видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язань в обумовлений сторонами строк.

Згідно ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Як вірно встановлено, судовим наказом Комсомольського міського суду від 17.10.2008 року з боржника ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» стягнуто заборгованість за договором в сумі 5802,98 грн., виконавче провадження по якому закінчено 11.08.2011 року в зв'язку з фактичним виконанням.

Статтею 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Як вбачається з наданого позивачем розрахунку заборгованості, остання утворилась 26.07.2007 року в розмірі 4999,54 грн.

При цьому, з даного розрахунку слідує, що з 31.07.2007 року почала утворюватись прострочена заборгованість як по відсоткам, так і по тілу кредиту, яку позичальник жодного разу не сплачувала.

Оскільки невиконання позичальником своїх зобов'язань в обумовлений договором строк мало місце в липні 2007 року, позивач мав можливість звернутись за захистом свого порушеного права впродовж трьох років.

Вказаним правом банк скористався в жовтні 2008 року, коли звернувся до суду з заявою про видачу судового наказу про стягнення з боржника заборгованості за кредитним договором в сумі 5802 грн.

Судовим наказом вказана сума з боржника була стягнута, сам наказ піддано примусовому виконанню і в жовтні 2011 року дане судове рішення повністю було виконано.

Звертаючись з даним позовом до суду в квітні 2016 року, банк повторно просив стягнути з боржника тіло кредиту в розмірі 4999,54 грн., заборгованість по якому виникла в липні 2007 року, і яке вже було стягнуто судовим наказом.

При цьому, банк повторно включив в даний розмір заборгованості і відсотки, прострочення по сплаті яких виникло 31.07.2007 року, та які також були включені в загальний розмір заборгованості в заяві про видачу судового наказу.

Врахувавши, що судове рішення повністю виконане в 2011 році, проте правовідносини між сторонами по кредитному договору продовжували тривати до його виконання, тобто до серпня 2011 року, між тим позов пред'явлено в квітні 2016 року, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про наявність підстав для відмови в його задоволенні в силу положень ч.4 ст.267 ЦК України.

При цьому, місцевим судом правильно взято до уваги загальний розмір позовної давності в три роки, позаяк доказів укладання між сторонами договору про збільшення строку позовної давності до п'яти років позивачем надано не було.

Апеляційна скарга не містить нових фактів чи засобів доказування, які б спростували висновки суду першої інстанції.

Так, в самій апеляційній скарзі апелянт наводить свій умовний розрахунок заборгованості по відсотках в період відповідно до строку позовної давності з 31.01.2013 року по 31.03.2016 року, з якого фактично не можливо дійти висновку про правову природу такого розрахунку, а також останній не відповідає заявленим позивачем вимогам в суді першої інстанції.

При цьому, посилаючись на правові позиції ВСУ України, висловлені при розгляді справи №6-116 цс13 від 19.11.2014 року та по іншим аналогічним справам, щодо обрахунку перебігу позовної давності стосовно кожної окремої частини від дня, коли відбулось таке порушення, апелянт вважає, що судом безпідставно було застосовано наслідки сплину позовної давності.

Дане твердження є помилковим та таким, що не ґрунтується на зазначених правових позиціях та матеріалах справи, оскільки прострочення сплати щомісячних платежів як по відсотках, так і по тілу кредиту мало місце з 31.07.2007 року, після цієї дати позичальником ніякі платежі не здійснювались.

Звернення до суду з заявою про стягнення кредитної заборгованості шляхом видачі судового наказу в жовтні 2008 року перервало перебіг позовної давності, повне виконання судового рішення мало місце в серпні 2011 року, а відтак, враховуючи загальний строк позовної давності в три роки, банк мав право звернутись за захистом своїх прав, які випливають з порушення відповідачем умов кредитного договору, до серпня 2014 року.

Оскільки банк звернувся до суду про стягнення кредитної заборгованості в квітні 2016 року, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив в задоволенні позову з підстав сплину строку позовної давності.

Керуючись ст.ст. 303, 308, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» відхилити

Рішення Комсомольського міського суду Полтавської області від 12 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів.

З оригіналом згідно.

С У Д Д І :