АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Гаращенка Д.Р.

суддів Невідомої Т.О., Пікуль А.А.

при секретарі Ільченко В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 21 січня 2016 року у справі за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім'єю, -

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 21 січня 2016 року відмовлено у відкритті провадження у справі за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення.

Не погоджуючись з вказаною ухвалу суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на її незаконність і необґрунтованість, порушення норм процесуального права, просив ухвалу скасувати та повернути справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

В обґрунтування своїх апеляційних вимог посилався на те, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що ним були усунуті усі недоліки заяви, яка була залишена без руху, проте суддя все одно відмовив у відкритті провадження.

На думку апелянта, суд першої інстанції фактично відмовив заявнику у захисту її права, оскільки вона дійсно хоче мати законне право на квартиру і щоб отримати вказане право необхідно спочатку розглянути дану заяву.

ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 у судовому засіданні підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити.

Інші особи, які беруть участь у справі в судове засідання не з'явилися, були належним чином повідомлені про день, час та місце апеляційного розгляду, причини неявки суду не повідомили.

Відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України колегія суддів вважає за можливе провести судове засідання за їх відсутності.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення апелянта та її представника, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного.

Колегією суддів встановлено, що представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернувся до суду з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме встановити факт проживання однією сім'єю ОСОБА_1 та ОСОБА_3, яка померла.

Справа № 752/20989/15-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/5192/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Новак А.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Гаращенко Д.Р.
Свої вимоги обґрунтовував тим, що ОСОБА_1 тривали час проживала з хворою ОСОБА_3, піклувалася про неї та витрачала свої особисті кошти на її утримання. Перед самою смертю остання виявила бажання заповісти квартиру ОСОБА_1 про що написала розписку. Заявник вказав, що визнання даного факту потрібно для перереєстрації квартири на ОСОБА_1

Відмовляючи у відкритті провадження, суд першої інстанції виходив з того, що з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення вбачається спір про право, оскільки для розгляду в порядку окремого провадження не може бути прийнята заява про встановлення родинних відносин, якщо заявник порушує справу з метою підтвердити в наступному своє право на жиле приміщення.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 234 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

В ч.1 ст. 256 ЦПК України визначений перелік фактів, про встановлення яких суд розглядає справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 256 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Згідно ч. 4 ст. 256 ЦПК України, суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду.

В пункті 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31.03.1995р. «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» роз'яснено, що для забезпечення правильного і своєчасного розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, у кожній справі після її порушення суддя зобов'язаний провести підготовчі дії, передбачені ст. 143 ЦПК, зокрема, з'ясувати, які фізичні особи і організації можуть бути заінтересовані у вирішенні даної справи і підлягають виклику в судове засідання, у необхідних випадках запропонувати заявникові та заінтересованим особам подати додаткові докази на підтвердження заявлених вимог чи заперечень проти них.

Аналізуючи вказані положення законодавства та роз'яснення Верховного Суду України, суд, вирішуючи питання про відкриття провадження по справі за заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, яка складена у відповідності до вимог цивільного процесуального закону, має право відмовити у відкритті провадження по справі тільки у випадку, якщо з її змісту вбачається спір про право, в іншому випадку повинен прийняти до розгляду заяву та вжити заходів для правильного, своєчасного та всебічного розгляду заяви.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право.

Суд першої інстанції правильно послався на постанову Пленуму Верховного Суду України №5 від 31.03.95 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», в якій судам чітко роз'яснено, що для розгляду в порядку окремого провадження не може бути прийнята заява про встановлення факту родинних відносин, якщо заявник порушує справу з метою підтвердити в наступному своє право на жиле приміщення або на обмін жилого приміщення. У разі відмови в задоволенні вимог про визнання права на жилу площу або на обмін жилого приміщення, заінтересована особа має право звернутись до суду з відповідним позовом.

Сам заявник посилається, як в заяві про встановлення факту, так і в апеляційній скарзі, на те, що визнання даного факту потрібно, оскільки вона дійсно хоче мати законне право на квартиру, яка належала ОСОБА_3, та здійснити її перереєстрацію на себе.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з позицією суду першої інстанції, вважає його висновки обґрунтованими, а тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 218, 303-305, 307, 311-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - відхилити.

Ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 21 січня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена протягом 20 днів з дня набрання нею законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді