У х в а л а

15 вересня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Охрімчук Л.І.,

Романюка Я.М.,

Яреми А.Г.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд Верховним Судом України рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 17 червня 2013 року, додаткового рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 14 серпня 2013 року, рішення Апеляційного суду м. Києва від 3 листопада 2015 року та ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 квітня 2016 року, клопотання про поновлення строку подання заяви про перегляд судових рішень у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про припинення договору купівлі-продажу та зустрічним позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_5, ОСОБА_4 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу, визнання права власності на житловий будинок; за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у здійсненні права власності; за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_6, про визнання права власності; за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4, ОСОБА_7 про визнання правочину частково недійсним; за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4, ОСОБА_7 про визнання недійсним договору оренди; за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_7 про визнання правочину недійсним,

в с т а н о в и л а :

Голосіївський районний суд м. Києва рішенням від 17 червня 2013 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 відмовив.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_6 суд задовольнив, ухвалив: визнати недійсним абзац 4 пункту 5, пункти 6, 8 договору купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1, укладеного 23 вересня 2002 року; визнати недійсним договір купівлі-продажу вказаного житлового будинку, укладений 29 жовтня 2003 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4; визнати за ОСОБА_6 право власності на вказаний житловий будинок з відповідними господарчими та побутовими будівлями та спорудами загальною площею 1385 кв.м відповідно до договору купівлі-продажу від 23 вересня 2002 року.

Також суд вирішив:

- визнати недійсним пункт 8.2 договору позики, укладеного 21 жовтня 2003 року між ОСОБА_7. та ОСОБА_4;

- визнати недійсним договір оренди, укладений 1 грудня 2006 року між ОСОБА_7. та ОСОБА_4;

- зобов'язати ОСОБА_4 не чинити перешкод ОСОБА_6 у здійсненні права власності на зазначений будинок.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_7 про визнання права власності суд відмовив.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 про визнання недійсним договору позики від 21 жовтня 2003 року суд відмовив.

Додатковим рішенням від 14 серпня 2013 року Голосіївський районний суд м. Києва ухвалив:

- позовні вимоги ОСОБА_6 про усунення перешкод у здійсненні права власності задовольнити;

- позовні вимоги ОСОБА_6 про визнання правочину частково недійсним задовольнити;

- позовні вимоги ОСОБА_6про визнання недійсним договору оренди від 1 грудня 2006 року задовольнити.

Апеляційний суд м. Києва 3 листопада 2015 року скасував рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 17 червня 2013 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_6 про визнання права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 та ухвалив у цій частині нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_6 про визнання права власності на житловий будинок задовольнив частково, ухвалив: визнати за ним право власності на вказаний будинок відповідно до договору від 23 вересня 2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хоружик І.Г. за реєстраційним № 6594, з моменту його укладення.

В іншій частині рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 17 червня 2013 року та додаткове рішення цього ж суду від 14 серпня 2013 року суд залишив без змін.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 27 квітня 2016 року касаційні скарги ОСОБА_4, ОСОБА_5, до якої приєдналася ОСОБА_4, та ОСОБА_6 відхилила.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 17 червня 2013 року, додаткове рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 14 серпня 2013 року в частині, не скасованій апеляційним судом, та рішення Апеляційного суду м. Києва від 3 листопада 2015 року колегія суддів залишила без змін.

30 серпня 2016 року ОСОБА_4, за дорученням якої діє ОСОБА_8., звернулася до Верховного Суду України із заявою про перегляд рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 17 червня 2013 року, додаткового рішення цього ж суду від 14 серпня 2013 року, рішення Апеляційного суду м. Києва від 3 листопада 2015 року та ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 квітня 2016 року з передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підстави неоднакового застосування судом касаційної інстанції норм матеріального права, а саме частини першої статті 316 , частини першої статті 317, частини першої статті 319, частини першої статті 321, статті 346 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

На підтвердження неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права ОСОБА_4 посилається на ухвалу Верховного Суду України від 28 січня 2009 року, в якій, на її думку, по-іншому застосовано вказані норми матеріального права.

Водночас заявниця порушує питання про поновлення строку для подання заяви про перегляд судових рішень, посилаючись на поважну причину його пропуску, а саме отримання нею ухвали суду касаційної інстанції 30 травня 2016 року.

Обговоривши вказане клопотання, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про його задоволення, оскільки причина пропуску строку подання заяви про перегляд судових рішень є поважною.

Перевіривши наведені в заяві доводи, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що в допуску справи до провадження необхідно відмовити з огляду на таке.

За положеннями пункту 1 частини першої статті 355 ЦПК України підставою для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

При цьому під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Постановляючи ухвалу від 27 квітня 2016 року, про перегляд якої порушує питання заявниця, касаційний суд, залишивши без змін судові рішення, погодився з їх висновками про те, що скасувальна умова договору купівлі-продажу від 23 вересня 2002 року не відповідала вимогам статті 61 Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК УРСР), чинної на момент виникнення спірних правовідносин, а тому така умова підлягає визнанню недійсною на підставі статті 48 цього Кодексу (як така, що не відповідає вимогам закону); при цьому право власності ОСОБА_6 набув правомірно, оскільки інше прямо не випливає із закону, суд не встановив незаконності набуття ним права власності, а тому наявні правові підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_6 щодо усунення перешкод у користуванні ним своїм майном.

Натомість, відмовивши у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 щодо припинення договору купівлі-продажу, суди дійшли висновків, з якими погодився й суд касаційної інстанції, про те, що зазначена вимога не узгоджується з положеннями статей 16, 607 ЦК України, на які посилалася позивачка, оскільки такого способу захисту права, як «припинення договору», зазначені положення не містять.

Крім того, задовольняючи вимоги ОСОБА_6 про визнання недійсним пункту 8 договору позики, укладеного між ОСОБА_7. та ОСОБА_4, суди дійшли висновку, що цей пункт є по суті положенням про заставу, а тому ОСОБА_4 (яка не була власником спірного будинку) не мала права обтяжувати його без згоди законного власника ОСОБА_6 Ураховуючи зазначене, суди дійшли висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_7 про визнання права власності.

Касаційний суд також погодився з висновками судів про відсутність правових підстав для визнання договору позики, укладеного 21 жовтня 2003 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_7., недійсним з огляду на його недоведеність, при цьому доказів на підтвердження безгрошовості позики ОСОБА_4 не надала.

Разом з тим суд касаційної інстанції погодився також з висновками судів про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог щодо визнання недійсним договору оренди, укладеного 1 грудня 2006 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_7., оскільки ОСОБА_4 не була власником спірного будинком і не мала права розпоряджатися ним (зокрема, шляхом передачі його в найм), своєї згоди на передачу належного йому на праві власності будинку в оренду ОСОБА_6 не надавав.

Натомість в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 січня 2009 року, наданій заявницею для порівняння, касаційний суд, направивши справу на новий розгляд до суду першої інстанції, указав на необхідність визначитися з характером спірних правовідносин та нормами права, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, перевірити доводи сторін щодо підтвердження обґрунтування первісного та зустрічних позовів, а також доводи апеляційної скарги.

Отже, порівняння наведеного судового рішення із судовими рішеннями, про перегляд яких подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції під час розгляду двох чи більше справ з тотожними предметами спору, підставами позову та аналогічними обставинами й однаковим застосуванням норм матеріального права у спірних правовідносинах дійшов протилежних висновків щодо заявлених вимог.

Ураховуючи наведене, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що в допуску справи до провадження Верховного Суду України необхідно відмовити.

Керуючись частиною четвертою статті 356, частиною другою статті 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

Клопотання ОСОБА_4 про поновлення строку подання заяви про перегляд судових рішень задовольнити.

Поновити ОСОБА_4 строк подання заяви про перегляд рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 17 червня 2013 року, додаткового рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 14 серпня 2013 року, рішення Апеляційного суду м. Києва від 3 листопада 2015 року та ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 квітня 2016 року.

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про припинення договору купівлі-продажу та зустрічним позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_5, ОСОБА_4 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу, визнання права власності на житловий будинок; за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у здійсненні права власності; за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_6, про визнання права власності; за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4, ОСОБА_7 про визнання правочину частково недійсним; за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4, ОСОБА_7 про визнання недійсним договору оренди; за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_7 про визнання правочину недійсним за заявою ОСОБА_4 про перегляд Верховним Судом України рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 17 червня 2013 року, додаткового рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 14 серпня 2013 року, рішення Апеляційного суду м. Києва від 3 листопада 2015 року та ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 квітня 2016 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді Л.І. Охрімчук

Я.М. Романюк

А.Г. Ярема