Єдиний унікальний номер 219/902/2014-ц Номер провадження 22-ц/775/1047/2016
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 липня 2016 року м. Бахмут

Апеляційний суд Донецької області в складі:

головуючого Канурної О.Д.,

суддів: Будулуци М.С., Санікової О.С.

секретар Чуряєв В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Бахмуті цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельне управління «Артемівськтрансбуд» про стягнення витрат, пов'язаних зі службовим відрядженням за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 29 травня 2014 року,

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 29 травня 2014 року в позові ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельне управління «Артемівськтрансбуд» про стягнення витрат, пов'язаних зі службовим відрядженням відмовлено.

Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 18 лютого 2016 року заяву ОСОБА_1 про відновлення втраченого судового провадження по цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельне управління «Артемівськтрансбуд» про стягнення витрат, пов'язаних зі службовим відрядженням задоволено. Відновлено повністю втрачене судове провадження по цивільній справі № 219/902/2014-ц за позовною заявою ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельне управління «Артемівськтрансбуд» про стягнення витрат, пов'язаних зі службовим відрядженням.

З вказаним рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 29 травня 2014 року не погодився позивач ОСОБА_1 і оскаржив його в апеляційному порядку. В обгрунтування апеляційної скарги посилається на необгрунованість рішення суду першої інстанції, неповне з'ясування судом обставин по справі. Просить апеляційний суд скасувати рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 29 травня 2014 року, ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги.

В судове засідання апеляційного суду представник відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельне управління «Артемівськтрансбуд» не з'явився, хоча своєчасно і належним чином був повідомлений про час і місце розгляду справи.

Заслухавши суддю - доповідача, вислухавши пояснення позивача ОСОБА_1, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 працював в якості газозварювальника в ТОВ «Будівельне управління «Артемівськтрансбуд» у період з 15 липня 2010 року по 22 грудня 2010 року за трудовим договором, звільнений по закінченню строку договору; у період з 01 червня 2011 року по 20.02. 2012 року, звільнений за власним бажанням; з 19 квітня 2012 року по 14 травня 2012 року, звільнений за власним бажанням.

Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців на теперішній час існує юридична особа - товариство з обмеженою відповідальністю «Будівельне управління «Артемівськтрансбуд»; місцезнаходження якою є м. Артемівськ Донецької області, вул. Космонавтів буд 6. Вид діяльності - будівництво житлових і нежитлових будівель. Зазначено, що директором товариства з 02.02.2012 р. є ОСОБА_2.

Згідно наказу №75 о/с від 31 липня 2012 року по ТОВ «Будівельне управління «Артемівськтрансбуд» директора ОСОБА_2 було звільнено з посади.

Судом першої інстанції встановлено те, що ТОВ «Будівельне управління «Артемівськтрансбуд» не здійснює господарську діяльність з середини 2012 року. Листом територіальної Державної інспекції з питань праці у Донецькій області зазначено, що виробничу діяльність товариство не здійснює з 1 червня 2012 року.

Статтею 121 Кодексу законів про працю України передбачено, що працівники мають право на відшкодування витрат та одержання інших компенсацій у зв'язку з службовим відрядженням.

Працівникам, які направляються у відрядження, виплачуються: добові за час перебування у відрядженні, вартість проїзду до місця призначення і назад та витрати по найму жилого приміщення в порядку і розмірах, встановлених законодавством.

За відрядженими працівниками зберігаються протягом усього часу відрядження місце роботи (посада) і середній заробіток.

Відповідно до пункту 1 Інструкції про службові відрядження в межах Україні і за кордоном (далі - Інструкція), затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 13 березня 1998р. № 59 (у редакції наказу Міністерства фінансів України від 17 березня 2011 року № 362) службовим відрядженням вважається поїздка працівника за розпорядженням керівника органу державної влади, підприємства, установи та організації, що повністю або частково утримується (фінансується) за рахунок бюджетних коштів (далі - підприємство), на певний строк до іншого населеного пункту для виконання службового доручення поза місцем його постійної роботи (за наявності документів, що підтверджують зв'язок службового відрядження з основною діяльністю підприємства).

Пунктом 2 розділу 1 вказаної вище Інструкції передбачено, що у випадках, коли філії, дільниці та інші підрозділи підприємства знаходяться в іншій місцевості, місцем постійної роботи вважається той підрозділ, робота в якому обумовлена трудовим договором (контрактом). Службові поїздки працівників, постійна робота яких проходить в дорозі або має роз'їзний (пересувний) характер, не вважаються відрядженнями, якщо інше не передбачено законодавством, колективним договором, трудовим договором (контрактом) між працівником і власником (або уповноваженою ним особою/керівником).

Частиною 1 розділу 2 Інструкції передбачено, що направлення працівника підприємства у відрядження здійснюється керівником цього підприємства або його заступником і оформляється наказом (розпорядженням) із зазначенням: пункту призначення, найменування підприємства, куди відряджений працівник, строку й мети відрядження. Строк відрядження визначається керівником або його заступником, але не може перевищувати 30 календарних днів.

Фактичний час перебування у відрядженні, визначається за відмітками в посвідченні про відрядження щодо відповідності про вибуття з місця постійної роботи і прибуття до місця постійної роботи. Дана норма була дійсна до прийняття Міністерством фінансів наказу N 819/19557 від 6.07.2011 року, відповідно до якого посвідчення на відрядження не вимагається і форма посвідчення про відрядження, яка була затверджена наказом Державної податкової адміністрації України від 28.07.1997 N 260 "Про затвердження форми посвідчення про відрядження" втратила чинність.

Статтею 4 розділу 2 Інструкції передбачено, що за кожний день (включаючи день вибуття та день прибуття) перебування працівника у відрядженні в межах України, враховуючи вихідні, святкові й неробочі дні та час перебування в дорозі (разом з вимушеними зупинками), йому виплачуються добові. Сума добових визначається згідно з наказом про відрядження та відповідними первинними документами. За відсутності наказу добові витрати не виплачуються.

Таким чином, для відшкодування витрат на відрядження необхідні наступні документи: документ, що підтверджує мету відрядження, яка повинна бути пов'язана з діяльністю підприємства, установи, організації, з якою працівник пов'язаний трудовими відносинами; наказ (розпорядження) керівника підприємства, установи, організації про направлення працівника у відрядження з вказівкою суми до відшкодування, що відшкодовується без документального підтвердження.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що відповідно до Інструкції працівник, який відряджений на один день або в місцевість, звідки він має можливість повертатися до місця постійного мешкання, добові нараховуються як за повну добу, а також, що із-за провини керівництва підприємства відрядження за вказані вище періоди не були оформлені належним чином, що стало наслідком не нарахування йому добових, є безпідставними, оскільки частиною 1 статті 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем ОСОБА_1 в судовому засіданні не надано доказів і в судовому засіданні не знайшли свого підтвердження ствердження позивача про те, що він на протязі усього періоду роботи в ТОВ «Будівельне управління «Артемівсьтрансбуд», тобто з 15 липня по 22 грудня 2010 року, з 1 червня 2011 року по 20 лютого 2012 року та з 19 квітня по 14 травня 2012 року перебував у службовому відрядженні, а саме: судом не встановлено те, що у спірний період товариством з обмеженою відповідальністю «Будівельне управління «Артемівсьтрансбуд», у відповідності до вимог Кодексу Законів про працю України та Інструкції про службові відрядження в межах України і за кордоном було видано накази про відрядження позивача ОСОБА_1 із зазначенням пункту відрядження - м. Донецьк, назви підприємства, куди був спрямований працівник, строку і мети відрядження; те, що позивачу видавались посвідчення про відрядження (у період дії видачі посвідчень про відряджень), те, що позивач звітував про завершення відрядження; те, що у вказаний період часу відповідачем проводилися нарахування позивачу ОСОБА_1 сум, пов'язаних зі службовим відрядженням за час перебування його у відрядженні в м. Донецьку.

Суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та відповідні їм правовідносини, наданим доказам дав правильну правову оцінку і обґрунтовано у відповідності з вимогами матеріального і процесуального права дійшов до висновку про відмову у задоволенні позову.

Наведені в апеляційній скарзі доводи висновків суду не спростовують.

Ніяких нових обставин, які не були предметом дослідження в суді першої інстанції та давали б підстави для проведення апеляційним судом переоцінки, зробленої судом першої інстанції, в апеляційному суді не наведено та нових доказів не надано.

Порушень норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи та є безумовними для скасування чи зміни рішення, у справі не встановлено.

На підставі вищевикладеного, апеляційний суд вважає, що підстав для скасування рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 29 травня 2014 року і задоволення апеляційної скарги немає.

Керуючись ст.ст. 308, 315 ЦПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 29 травня 2014 року

залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Судді: