АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
_________________________
УХВАЛА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 жовтня 2016 року Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого - Саліхова В.В.

суддів - Прокопчук Н.О., Семенюк Т.А.

при секретарі: П'ятничук В.Г.

за участю:

представника позивача Доценка О.С.

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

представника третьої особи ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційні скарги ОСОБА_2, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 22 січня 2016 року в справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_6, ОСОБА_2, треті особи ОСОБА_8, ОСОБА_5 про визнання договору недійсним,

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2015 року ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_2 про визнання недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладеного 14.10.2011 між ліквідатором фізичної особи-підприємця ОСОБА_8 - арбітражним керуючим ОСОБА_6 та ОСОБА_2, посвічений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гуревічовим О.М. за реєстровим номером №1483.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 22.01.2016 позов задоволено. Визнано договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, загальною площею 54,40 кв.м., жилою площею 30,10 кв. м. від 14.10.2011, укладений між ліквідатором фізичної особи-підприємця ОСОБА_8 - арбітражним керуючим ОСОБА_6 та ОСОБА_2, посвічений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гуревічовим О.М. за реєстровим номером №1483- недійсним. Стягнуто з ОСОБА_6 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «Банк Фінанси та Кредит» судові витрати по 121 грн. 80 коп. з кожного.

Справа № 753/215/15
№ апеляційного провадження:22-ц/796/7353/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Парамонов М.Л.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Саліхов В.В.
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Посилається на незаконність рішення, ухваленого з порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права. В обґрунтування своїх доводів вказує, що з моменту відкриття щодо боржника ліквідаційної процедури всі без винятку обтяження його активів підлягають скасуванню. Зазначив, що в даному випадку згода іпотекодержателя на відчуження предмета іпотеки не передбачена, а тому відсутність такої згоди не може вважатися підставою визнання договору купівлі-продажу квартири (предмета іпотеки) недійсним.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Посилається на незаконність рішення, ухваленого з порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права. В обґрунтування своїх доводів вказує, що необхідно застосовувати саме норми Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом». Зазначила, що ненадання Банком, як іпотекодержателя згоди на відчуження предмета іпотеки (власник, щодо якого відкрита ліквідаційна процедура) не є підставою для визнання спірної угоди недійсною.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати рішення суду першої інстанції. Посилається на його необґрунтованість, ухваленого з порушенням норм матеріального та процесуального права. В обґрунтування своїх доводів вказує, що договір купівлі-продажу квартири був укладений в межах ліквідаційної процедури внаслідок реалізації майна банкрута.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши наведені в скаргах доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги ОСОБА_2,ОСОБА_5 та ОСОБА_6 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що оспорюваний договір було укладено на підставі постанови Господарського суду Харківської області від 03.08.2011, за чотири дні до його скасування постановою Харківського апеляційного Господарського суду від 18.10.2011, тобто вчинено за зловмисною домовленістю сторін правочину без урахування законних інтересів позивача.

З таким висновком суду погоджується і колегія суддів.

З матеріалів справи вбачається, що 19.02.2007 між ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит» (правонаступник - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», т. 1, а. с. 44-55) та ОСОБА_8 (третя особа 1) було укладено кредитний договір №99-07-И/09, за умовами якого позичальник отримав від Банку кредитні кошти у розмірі 166 000,00 доларів США, з терміном повернення до 18.02.2027, зі сплатою 12% річних (т.1, а. с. 8-14). З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, 19.02.2007 між ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_8 було укладено іпотечний договір б/н, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Івановою С.М. за реєстровим №743 (т. 1, а. с. 14-17), відповідно до якого іпотекодавець передав Іпотекодержателю в іпотеку квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 54,40 кв.м., жилою площею 30,10 кв.м., заставною вартістю 839815,00 грн. (п.4, 5 Договору).Заочним рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 17.11.2009 у справі №2-2886/09 з ОСОБА_8 було стягнуто на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» заборгованість за кредитним договором №99-07-И/09 від 19.02.2007 у розмірі 1 609 996,10 грн. (т. 1, а. с. 18-20). Відповідно до постанови Господарського суду Харківської області від 03.08.2011 у справі (№5023/5870/11) визнано ФОП ОСОБА_8 банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру (т. 1, а. с. 21-27). Постановою Харківського Апеляційного господарського суду від 18.10.2011 вищевказану постанову скасовано та провадження у даній справі припинено з тих підстав, що господарський суд незаконно визнав боржника банкрутом на підставі ст. 47-49 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (т. 1, а. с. 28-33). Постановою Вищого Господарського суду України від 14.02.2012 зазначену постанову Харківського апеляційного господарського суду залишено без змін (т. 1, а. с. 36-40). 14.10.2011 між ліквідатором ФОП ОСОБА_8, арбітражний керуючий ОСОБА_6 (відповідач 1) та ОСОБА_2 (відповідач 2) на підставі постанови Господарського суду Харківської області від 03.08.2011 у справі (№5023/5870/11), яке в подальшому було скасовано, було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ГуревічовимО.М. за реєстровим №1483, яку було реалізовано у рамках справи №5023/5870/11 за 247 000,00 грн. (т. 2, а. с. 4-23). ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» (позивачу) стало відомо про процедуру відчуження вищевказаної квартири лише у жовтні 2013 року, що підтверджується копією ухвали Господарського суду Харківської області від 17.09.2013 у справі №5023/3611/12, зі змісту якої вбачається, що постановою цього суду від 23.10.2012 ФОП ОСОБА_8 визнано банкрутом (повторно), заяву ліквідатора про розподіл коштів боржника призначено до розгляду в судовому засіданні, про що (у тому числі) було повідомлено Банк (т. 1, а.с.34-35, 84-91, 109-113). Відповідно до Постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 29.04.2014 (справа №826/19957/13-а), Реєстраційну службу ГУЮ у м. Києві було зобов'язано внести відомості про обтяження іпотекою до Державного реєстру іпотек на підставі Іпотечного договору від 19.02.2007, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановою С.М., за реєстровим №743, яка залишена без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 02.09.2014 (т. 2, а. с. 90-93, 76-82).

Звертаючись до суду з позовом ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» зазначило, що оскільки провадження по справі у ліквідаційній процедурі, в якій було відчужено спірне майно (квартира №139), здійснювалось за особливою процедурою банкрутства згідно ст. 47 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», реалізація майна боржника, яке перебувало у заставі (іпотеці), повинна відбуватися за обов'язковою участю заставного кредитора (Позивача) шляхом узгодження з останнім умов реалізації такого майна, однак відповідачем - ОСОБА_6 не були враховані інтереси Позивача, так як останнього не було повідомлено ні про наявність ліквідаційної процедури, ні отримано згоди Банку на продаж майна, яке є предметом іпотеки, що також встановлено Вищим господарським судом України. Позивач, вважаючи, що реалізація предмету іпотеки відбулась без письмової згоди Банку та за відсутності правових підстав для відчуження іпотечного майна Банку станом на 14.10.2011, здійснено з порушенням вимог ст. 203, ч. ст. 215, ч.1 ст. 230, 232 ЦК України, тому звернувся з відповідним позовом до суду.

Відповідно до ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з вимогами ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх , неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Загальні підстави визнання недійсними правочину і настання відповідних наслідків встановлені ст.ст. 215, 216 ЦК України. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, в тому числі недодержання вимог, за якими зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, моральним засадам суспільства, має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, а також волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його волі. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Аналіз наведених норм права дає можливість дійти до висновку про те, що укладений договір купівлі-продажу, повинен відповідати вимогам чинного законодавства.

Виходячи із ст. ст. 215, 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності може бути заявлена як однією із сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом, однак він не має права без згоди іпотекодержателя, зокрема, відчужувати предмет іпотеки.

Правочин щодо відчуження іпотекодавцем переданого в іпотеку майна або його передачі в наступну іпотеку, спільну діяльність, лізинг, оренду чи користування без згоди іпотекодержателя є недійсним (частина третя статті 12 Закону України «Про іпотеку»).

Установлено, що вищевказане майно було відчужене на підставі спірного договору купівлі-продажу в період ліквідаційної процедури боржника та постановою Харківського Апеляційного господарського суду від 18.10.2011 було скасовано постанову Господарського суду Харківської області від 03.08.2011 про визнання ФОП ОСОБА_8 банкрутом.

На підставі викладено, колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції про задоволення позовних вимог позивача правильними.

За наведених обставин, доводи апеляційних скарг ОСОБА_2, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про те, що згода іпотекодержателя на відчуження предмета іпотеки в період ліквідаційної процедури боржника не передбачена є необґрунтованими, враховуючи вищевикладене.

Також безпідставними на думку колегії суддів є посилання в апеляційних скаргах на відсутність у суду першої інстанції правових підстав для визнання спірного правочину недійсним, оскільки укладання договору купівлі-продажу спірної квартири відбувалося на підставі законодавства, яке діяло на той час, однак єдиною умовою для цього є визнання фізичної особи-підприємця ОСОБА_8 банкрутом, який таким не визнаний.

Інші доводи в апеляційних скаргах були вказані відповідачами в своїх запереченнях під час розгляду справи в суді першої інстанції, суд першої інстанції дав їм правову оцінку, з якою погоджується і колегія суддів.

Керуючись ст.ст.303,304,308,313,314,315,325 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги ОСОБА_2, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 22 січня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий: В.В. Саліхов

Судді: Н.О. Прокопчук

Т.А.Семенюк