АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 вересня 2016 року Апеляційний суд м. Києва

у складі:

головуючого Вербової І.М.

суддів Головачова Я.В.

СлободянюкС.В.

при секретарі Литвиненку Р.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства «Сведбанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, за апеляційною скаргою ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_3 на заочне рішення Оболонського районного суду м. Києва від 7 липня 2010 року, -

у с т а н о в и в :

У лютому 2010 року ПАТ «Сведбанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості.

Заочним рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 7 липня 2010 року позов задоволено - стягнуто солідарно з відповідачів на користь позивача заборгованість у розмірі 1316962,90 доларів США та 1668525,68 грн., державне мито в розмірі 1700,00 грн., 120,00 грн. витрат з інформаційно-технічного забезпечення.

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 9 жовтня 2013 року задоволено заяву ПАТ «Омега Банк» та замінено сторону виконавчого провадження - стягувача з ПАТ «Сведбанк» на його правонаступника ТОВ «Кредитні ініціативи» (том І, а. с. 242-243).

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 12 червня 2015 року в задоволенні заяви ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення відмовлено.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 14 вересня 2015 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 відхилено, заочне рішення Оболонського районного суду м. Києва від 7 липня 2010 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 травня 2016 року ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 14 вересня 2015 року в частині залишення без змін рішення Оболонського районного суду м. Києва від 7 липня 2010 року про стягнення кредитної заборгованості з ОСОБА_3 скасовано, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, на невідповідність висновків суду обставинам справи, просить заочне рішення скасувати в частині солідарного стягнення заборгованості з поручителя та ухвалити нове, яким у позові до ОСОБА_3 відмовити повністю.

_____________________________________________________

Справа № 2-2916/10

№ апеляційного провадження 22-ц/796/10637/2016

Головуючий у суді першої інстанції: Борисова О.В.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Вербова І.М.

Представник відповідача, зокрема, посилається на ті обставини, що суд дійшов помилкового висновку про наявність підстав для стягнення кредитної заборгованості з поручителя, оскільки з позовом до суду кредитор звернувся лише у лютому 2010 року, а письмові вимоги про повне дострокове повернення заборгованості за кредитним договором були направлені поручителю 20 липня 2009 року, а отже, з пропущенням шестимісячного строку пред'явлення вимоги до поручителя, що передбачений ч. 4 ст. 559 ЦК України.

В суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити.

Інші особи, що беруть участь у справі, та їх представники, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не прибули, про причини неявки суд не повідомили, у зв'язку із чим колегія суддів вважала за можливе слухати справу у їх відсутність на підставі ч. 2 ст. 305 ЦПК України.

Перевіривши законність оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність її задоволення, виходячи з таких підстав.

Під час розгляду справи судом встановлено, що 18 січня 2008 року між ПАТ «Сведбанк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 2706/0108/71-013 про надання кредиту в сумі 918000,00 доларів США зі строком погашення з 18 січня 2008 року по 18 січня 2038 року і сплатою 11,9 % річних за весь строк фактичного користування кредитом, згідно з яким ОСОБА_2 зобов'язувався повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати свої зобов'язання у повному обсязі у строки, передбачені кредитним договором.

З метою забезпечення виконання вказаного кредитного договору 18 січня 2008 року між сторонами було укладено іпотечний договір № 2706/1008/71-013-Z-1, відповідно до умов якого в іпотеку передано садовий будинок № 22, загальною площею 970,4 кв. м, який складається з садового будинку літ «А», жилою площею 299,20 кв. м, споруда літ. «№ 1-4,1» за адресою: АДРЕСА_1», що належить відповідачу ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 18 січня 2008 року. Також 18 січня 2008 року було укладено іпотечний договір № 2706/1008/71-013-Z-2, відповідно до якого в іпотеку передано земельну ділянку площею 0,0635 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_1. 8 серпня 2008 року між ПАТ «Сведбанк» та ОСОБА_2 було укладено додатковий договір № 1 до кредитного договору, відповідно до умов якого п. п. 1.1, 1.2, 1.3, 1.4 було викладено в іншій редакції.

Також у забезпечення виконання умов кредитного договору між ПАТ «Сведбанк» та ОСОБА_3 і ОСОБА_2 було укладено договір поруки від 8 серпня 2008 року № 2706/0108/71-013-Р-2, відповідно до п. 1 якого ОСОБА_3 зобов'язалася перед банком відповідати за виконання зобов'язань щодо повернення коштів, наданих банком ОСОБА_2 у вигляді кредитної лінії згідно з кредитним договором у розмірі 1 127 000,00 доларів США.

Задовольняючи позов та стягуючи солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ПАТ «Сведбанк» суму заборгованості в розмірі 1 316 962,90 доларів США та 1 668 525,68 грн., суд виходив з того, що позивачем доведено факт неналежного виконання відповідачем ОСОБА_2 своїх обов'язків за кредитним договором.

Проте, з таким висновком суду першої інстанції колегія суддів не може погодитися з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Разом з тим, ухвалене у справі судове рішення не відповідає зазначеним вимогам закону.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати відсотків.

Згідно з положеннями ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Відповідно до п. 10 договору поруки № 2706/0108/71-013-Р-2 від 8 серпня 2008 року сторони, керуючись умовами ч. 4 ст. 559 ЦК України встановили, що строком припинення поруки, встановленої цим договором є повне виконання позичальником або поручителем своїх обов'язків, передбачених основним зобов'язанням.

Так, у справі, яка переглядається, договором поруки не визначено строк, після закінчення якого порука припиняється, оскільки умовами цього договору встановлено, що він діє до повного припинення всіх зобов'язань боржника за кредитним договором.

У зв'язку з порушенням боржником виконання зобов'язання за кредитним договором банк відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України та умов кредитного договору використав право достроково вимагати стягнення з позичальника та поручителя заборгованості за кредитним договором, надіславши 20 липня 2009 року письмову вимогу про дострокове повернення всієї суми кредиту й пов'язаних із ним платежів.

Отже, пред'явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплату відсотків за користування кредитом та пені, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов'язання й був зобов'язаний пред'явити позов до поручителя протягом шести місяців, від дати порушення позичальником встановленого банком строку для дострокового повернення кредиту.

Таким чином, якщо кредитор змінює на підставі частини другої статті 1050 ЦК України строк виконання основного зобов'язання, то передбачений частиною четвертою статті 559 цього Кодексу шестимісячний строк обчислюється від цієї дати.

Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже, у справі, яка переглядається, судами неправильно застосовано частину четверту статті 559 ЦК України та зроблено невірний висновок про наявність підстав для стягнення кредитної заборгованості з поручителя.

Оскільки з позовом до суду кредитор звернувся лише у лютому 2010 року, а письмові вимоги про повне дострокове повернення заборгованості за кредитним договором були направлені поручителю 20 липня 2009 року, то у зв'язку з пропущенням шестимісячного строку пред'явлення вимоги до поручителя позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Згідно із ч. 4 ст. 338 ЦПК України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення, є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

Також відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України в постанові від 17 вересня 2014 року у справі № 6-53цс14, аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у ч. 4 ст. 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються.

Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред'явлення позову), кредитор вчиняти не може.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобов'язань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «пред'явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред'явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред'явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання.

В силу ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України вказаний висновок Верховного Суду України має враховуватися судами. Підстав для відступлення від такої правової позиції апеляційний суд не вбачає.

Згідно п. 4 договору поруки № 2706/0108/71-013-Р-2 від 8 серпня 2008 року, у разі невиконання позичальником умов основного зобов'язання в строк, поручитель погашає суму кредиту, нараховані проценти та штрафні санкції за несвоєчасне повернення позичальником коштів, наданих в межах основного зобов'язання та процентів за користування кредитом за першою вимогою банку протягом 10 (десяти) календарних днів з моменту отримання поручителем надісланої банком письмової заяви про невиконання позичальником своїх зобов'язань, передбачених основним зобов'язанням, надісланою банком за адресою, зазначеною у реквізитах поручителя в цьому договорі.

Так, відповідно до п. 3.8. кредитного договору № 2706/0108/71-013 від 18 січня 2008 року та відповідно до повідомлення банку від 16 липня 2009 року строком виконання зобов'язання по кредитному договору є 30 липня 2009 року (том І, а. с. 32-33).

Таким чином, у ПАТ «Сведбанк» виникло право пред'явити вимогу до поручителя ОСОБА_3 про виконання порушеного зобов'язання боржника щодо повернення кредиту, починаючи з 30 липня 2009 року протягом наступних шести місяців, тобто до 30 січня 2010 року. Таку вимогу до поручителя банк пред'явив лише 19 лютого 2010 року, тобто вже після спливу встановленого ч. 4 ст. 559 ЦК України шестимісячного строку.

На викладені обставини суд першої інстанції уваги не звернув, внаслідок чого його висновки в цій частині є необґрунтованими.

У зв'язку з викладеним апеляційний суд вважає, що позовні вимоги ПАТ «Сведбанк» до поручителя ОСОБА_3 про солідарне стягнення заборгованості не підлягають задоволенню.

На підставі ч. 3 ст. 88 ЦПК України, суд апеляційної інстанції вирішує питання про судові витрати, вважаючи стягнути з позивача на користь відповідача ОСОБА_3 судовий збір в розмірі 1827,00 грн. (том ІІ, а. с. 84).

Таким чином, рішення суду назвати законним та обґрунтованим не можна, а тому воно підлягає скасуванню в частині задоволення позову ПАТ «Сведбанк» до ОСОБА_3 про солідарне стягнення заборгованості на підставі п. 2 ч. 1 ст. 307 ЦПК України з ухваленням нового про відмову в задоволенні вказаних позовних вимог.

Керуючись статтями 303, 307, 309, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_3 задовольнити.

Заочне рішення Оболонського районного суду м. Києва від 7 липня 2010 року скасувати в частині задоволення позову публічного акціонерного товариства «Сведбанк» до ОСОБА_3 про солідарне стягнення заборгованості. Ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

В решті рішення залишити без змін.

Стягнути з публічного акціонерного товариства «Сведбанк» на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 1827,00 грн.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.М. Вербова

Судді: Я.В. Головачов

С.В.Слободянюк