Справа № 373/2780/15-ц Головуючий у І інстанції Керекеза Я.І
Провадження № 22-ц/780/416/16 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 54 13.01.2016
РІШЕННЯ

Іменем України

13 січня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого - судді Таргоній Д.О.,

суддів: Приходька К.П., Голуб С.А.,

за участю секретаря: Дрозда Р.І.,

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві справу за апеляційною скаргою Національного історико-етнографічного заповідника «Переяслав» на рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 09 листопада 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Національного історико-етнографічного заповідника «Переяслав» про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі та моральної шкоди.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши матеріали справи та доводи учасників судового процесу, колегія суддів,

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2015 року позивач ОСОБА_2 звернулася до суду із даним позовом і, уточнивши пізніше свої вимоги, просила стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення її на роботі в розмірі 86 309 грн. 10 коп. та моральну шкоду в розмірі 20 000 грн., допустивши негайне виконання рішення суду в частині стягнення заробітної плати за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі.

В обгрунтування позову зазначила, що працювала на посаді старшого інспектора з кадрів НІЕЗ „Переяслав з 21 липня 2010 року по 20 квітня 2011 року. 21 квітня 2011 року була звільнена із займаної посади наказом генерального директора НІЕЗ „Переяслав № 44-ОС від 20 квітня 2011 року. Рішенням суду позивач була поновлена на роботі з 21 квітня 2011 року та було вирішено стягнути на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу. Адміністрація відповідача в частині поновлення її на роботі не виконувала рішення суду до 01 вересня 2014 року, не дивлячись на негайність його виконання.

Внаслідок довготривалого невиконання рішення суду їй були заподіяні моральні страждання, оскільки це спричинило для неї втрату нормальних життєвих звязків і вимагало додаткових зусиль для організації життя, вона не могла нікуди відлучатися з дому, щоб не пропустити листа із викликом на роботу, постійне безгрошівя. В звязку з не поновленням на посаді, не була вчасно перерахована її заробітна плата, що вплинуло на розмір надбавки та призначення пенсії.

Рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 09 листопада 2015 року позов задоволено частково. Стягнуто з Національного історико-етнографічного заповідника „Переяслав на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі з 28 серпня 2013 року по 01 вересня 2014 року в розмірі 86 309, 10 грн., вирахувавши із цієї суми відповідно до Податкового кодексу України податки, збори чи обовязкові платежі, та 450 гривень 00 коп. понесених нею судових витрат. В частині стягнення середнього заробітку за один місяць допущено негайне виконанню рішення. Стягнуто з Національного історико-етнографічного заповідника „Переяслав на користь ОСОБА_2 5 000,00 грн. моральної шкоди. В задоволенні решти вимог відмовлено. Стягнуто з Національного історико-етнографічного заповідника „Переяслав на користь держави судовий збір в розмірі 1 376, 39 грн.

Не погоджуючись з рішеням суду, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення змінити, стягнувши з відповідача на користь позивача 59 176,70 грн. середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі, а також відмовити в частині стягнення моральної шкоди.

Зокрема, на думку відповідача, суд першої інстанції дійшов невірного висновку про те, що «час затримки вираховується у календарних днях, а не у робочих, тому що є строковим нерозривним періодом у часі». Крім того, посилаючись на п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідач звертає увагу на закінчення тримісячного строку звернення із вимогою про відшкодування моральної шкоди. Вважає також, що вимога про відшкодування моральної шкоди не підлягає задооленню у звязку із відсутністю вини підприємства.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, з'ясувавши обставини справи та оговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, відповідно до копії наказу генерального директора НІЕЗ „Переяслав № 124-ОС від 21 липня 2010 року позивач ОСОБА_2 була прийнята на посаду старшого інспектора з кадрів з 21 липня 2010 року (а.с.54).

Згідно копії наказу генерального директора НІЕЗ „Переяслав № 44-ОС від 20 квітня 2011 року ОСОБА_2 була звільнена з посади старшого інспектора з кадрів з 21 квітня 2011 року на підставі п.4 ст.40 КЗпП України за прогули, вчинені 10,11 березня 2011 року (а.с.53).

Рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 18 липня 2011 року, залишеним без змін ухвалою колегії суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області від 09 листопада 2011 року, було відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_2 до НІЕЗ „Переяслав про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 21 березня 2012 року вищезазначене рішення було скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 27 серпня 2013 року було визнано незаконним та скасовано наказ генерального директора НІЕЗ „Переяслав № 44-ОС від 20 квітня 2011 року, поновлено ОСОБА_2 на посаді старшого інспектора з кадрів НІЕЗ „Переяслав з 21 квітня 2011 року. Стягнуто з НІЕЗ „Переяслав на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 178 628 грн. 75 коп., моральну шкоду в розмірі 15 000 грн. та судові витрати по справі. В частині поновлення ОСОБА_2 на роботі і в частині стягнення на її користь місячного середнього заробітку за час вимушеного прогулу було допущене негайне виконання рішення суду (а.с.5-7).

Ухвалою Колегії суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області від 03 квітня 2014 року рішення суду було залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 липня 2014 року рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу було скасовано, справа в цій частині була направлена на новий розгляд до суду першої інстанції (а.с.8-11).

Рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 07 травня 2015 року, яке набрало законної сили 20 липня 2015 року, позов ОСОБА_2 до НІЕЗ „Переяслав, третя особа: ОСОБА_3 про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу було задоволено частково. Стягнуто з НІЕЗ „Переяслав на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 21 квітня 2011 року по 27 серпня 2014 року в розмірі 134385 грн. 52 коп. та судові витрати по справі (а.с.12-16).

Позивач 28 серпня 2013 року подала заву на імя відповідача, зареєстровану за № 408, щодо необхідності ознайомлення її під розпис з наказом про поновлення на роботі (а.с.22).

Крім того, 28 серпня 2013 року позивач подала на імя генерального директора НІЕЗ „Переяслав заяву з проханням підготувати до 10 вересня 2013 року подання про призначення пенсії згідно Порядку оформлення пенсії № 221 та довідку про заробітну плату за період роботи в НІЕЗ „Переяслав для нарахування пенсії (а.с.23).

Листом № 523 від 24 вересня 2015 року НІЕЗ „Переяслав повідомило ОСОБА_2 про неможливість поновлення її в даний час на роботі на посаді старшого інспектора з кадрів в звязку з перебування працівника, який займає дану посаду, у відпустці, що суперечить нормам с.3 ст.40 КЗпП України (а.с.24).

04 жовтня 2013 року позивач звернулася із заявою до НІЕЗ „Переяслав (вх.№ 450) про виплату їй середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі (а.с.25).

Листом № 564 від 10 жовтня 2013 року НІЕЗ „Переяслав знову повідомляє про неможливість поновлення її на роботі з вищезазначених причин (а.с.26).

04 квітня 2014 року позивач звернулася із заявою на імя генерального директора НІЕЗ „Переяслав про надання їй копії наказу про поновлення на роботі з 21 квітня 2011 року (а.с.27).

Листом № 207 від 05 травня 2014 року НІЕЗ „Переяслав повідомило ОСОБА_2 про неможливість виконання рішення суду про поновлення її на роботі та про стягнення на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу в звязку з оскарженням рішень суду першої інстанції в касаційному порядку. Крім того, НІЕЗ „Переяслав одночасно з подачею касаційної скарги звернулося до суду з клопотанням про зупинення виконання судових рішень по даній справі (а.с.28).

17 квітня 2014 року позивач отримала виконавчий лист № 1019/1157/12 ( 373/2-12/13) від 27 серпня 2013 року про поновлення ОСОБА_2 на роботі на посаді старшого інспектора з кадрів НІЕЗ „Переяслав з 21 квітня 2011 року. Було допущене негайне виконання рішення суду (а.с.29).

Даний виконавчий лист був поданий ОСОБА_2 на виконання до відділу ДВС Переяслав-Хмельницького міськрайонного управління юстиції Київської області.

17 квітня 2014 року ОСОБА_2 звернулася до Відділу ДВС із заявою з приводу виконання вищезазначеного виконавчого листа (а.с.30).

22 квітня 2014 року головним державним виконавцем Відділу ДВС ОСОБА_4 було відкрито виконавче провадження № 43045850 (а.с.31).

06 травня 2014 року ОСОБА_2 звернулася до Відділу ДВС з повторною заявою з приводу виконання даного виконавчого листа (а.с.32).

08 травня 2015 року ОСОБА_2 звернулася до Переяслав-Хмельницької міжрайонної прокуратури із заявою з приводу невиконання генеральним директором НІЕЗ „Переяслав рішення суду про поновлення її на роботі (а.с.33).

Дана заява була направлена Переяслав-Хмельницькою міжрайонною прокуратурою за належністю до Відділу ДВС на підставі ст.7 Закону України „Про звернення громадян (а.с.34).

20 травня 2014 року ОСОБА_2 звернулася до Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області із скаргою на бездіяльність прокуратури (а.с.35).

Ухвалою слідчого-судді Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 22 травня 2014 року було задоволено скаргу ОСОБА_2 на бездіяльність прокуратури. Було зобовязано прокурора Переяслав-Хмельницької міжрайонної прокуратури внести до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості про злочин, викладені в заяві ОСОБА_2, а також здійснити інші необхідні дії в межах, передбачених кримінально-процесуальним законодавством України, спрямовані на встановлення обєктивної істини у справі (а.с.36).

Переяслав-Хмельницька міжрайонна прокуратура своїм листом № 2043 вих.14 від 23 травня 2014 року повідомила ОСОБА_2 про те, що відомості щодо умисного невиконання, на її думку, генеральним директором НІЕЗ „Переяслав ОСОБА_3 рішення суду внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000015 за фактом вчинення злочину, передбаченого ч.2 ст.382 КК України. Матеріали провадження направлено до СВ Переяслав-Хмельницького МВ ГУ МВС України в Київській області для організації провадження досудового розслідування (а.с.37).

27 серпня 2014 року НІЕЗ „Переяслав повідомило ОСОБА_2 листом № 357 від 27 серпня 2014 року про необхідність зявитися до адміністрації для ознайомлення з наказом про поновлення на роботі та виплати коштів моральної шкоди (а.с.38).

Наказом в.о. генерального директора НІЕЗ „Переяслав № 125-ОС від 27 серпня 2014 року було скасовано наказ № 44-ОС від 20 квітня 2011 року про звільнення ОСОБА_2, старшого інспектора з кадрів НІЕЗ „Переяслав; поновлено ОСОБА_2 на посаді старшого інспектора з кадрів з 21 квітня 2011 року; допущено її до виконання обовязків старшого інспектора з кадрів з 01 вересня 2014 року (а.с.39).

07 вересня 2013 року ОСОБА_2 звернулася до НІЕЗ „Переяслав із заявою з приводу розяснення, яким чином і у які строки здійснювати оформлення пенсії за віком, поскільки НІЕЗ „Переяслав не були підготовлені подання про призначенні пенсії згідно з Порядком оформлення пенсії № 221; не нарахована та не видана їй заборгована сума заробітної плати за період з 21 квітня 2011 року по 31 серпня 2013 року, не проведені відрахування з цих сум; не виплачено ряд гарантованих обовязкових виплат та не здійснені з них відрахування.

Відповідно до ч.5 ст.235 КЗпП України рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Судом першої інстанції встановлено, що з 28.08.2013 по 01.09.2014 позивача ОСОБА_2 на посаді поновлено не було, рішення суду про поновлення її на роботі від 27.08.2013, яке підлягало до негайного виконання, не виконувалося. Позивач неодноразово зверталася до відповідача щодо питання ознайомлення її з наказом про поновлення на роботі, відповідач, натомість, до 01.09.2014 не вчиняв будь-яких дій для виконання рішення суду.

Відповідно до статті 236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 34 постанови від 06 листопада 1992р. № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" рішення про поновлення на роботі вважаються виконаними із дня видання власником або уповноваженим ним органом наказу про поновлення.

Оскільки рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 27 серпня 2013 року про поновлення ОСОБА_2 на роботі підлягало негайному виконанню, однак фактично виконано 01.09.2014 року, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про стягнення з відповідача на користь позивачки середнього заробітку за час затримки його виконання.

Порядок обчислення середньої заробітної плати затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100.

Згідно з пунктом 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати цей Порядок застосовується, у тому числі, у випадку вимушеного прогулу.

За змістом пункту 10 Порядку обчислення середньої заробітної плати у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення.

Виходячи з відкоригованої таким чином заробітної плати в розрахунковому періоді за встановленим у пунктах 6, 7 і 8 розділу ІV порядком визначається середньоденний (годинний) заробіток. У випадках коли підвищення тарифних ставок і окладів відбулось у періоді, протягом якого за працівником зберігався середній заробіток, за цим заробітком здійснюються нарахування тільки в частині, що стосується днів збереження середньої заробітної плати з дня підвищення тарифних ставок (окладів).

Враховуючи те, що за період від часу звільнення позивача до часу поновлення його на роботі підприємство здійснювало підвищення розміру тарифних ставок і посадових окладів, при обчисленні середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу в період затримки виконання рішення суду заробітна плата позивача підлягала коригуванню на коефіцієнт підвищення тарифних ставок і посадових окладів.

Саме з цього виходив суд першої інстанції визначаючи розмір середнього заробітку, що підлягає стягненню на користь позивача за час затримки виконання рішення про поновлення його на роботі.

В той же час, колегія суддів апеляційного суду вважає обгрунтованими доводи апеляційної скарги щодо неправильності висновку суду першої інстанції про здійснення розрахунку середнього заробітку у календарних днях, а не у робочих.

Визначаючи розмір середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду, застосуванню підлягають положення ст. 236 КЗпП України, статті 27 Закону України «Про оплату праці» та Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядку).

Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац 2 пункту 8 Порядку).

Аналогічна правова позиція міститься в постановах Верховного Суду України від 23 січня 2012 року та від 16 грудня 2015 року.

Сторонами не заперечується, що розмір середньоденної заробітної плати ОСОБА_2 становить 233 грн. 90 коп. Строк затримки виконання рішення суду з 28 серпня 2013 року по 01 вересня 2014 року становить 253 робочих дні. Таким чином, загальна суми середнього заробітку за час затримки виконання рішення становить: 233,90x253=59 176, 70 грн.

З огляду на вказане, обгрунтованими є доводи апеляційної скарги в цій частині, у звязку з чим, рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині визначення розміру середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі.

В той же час, колегія суддів не погоджується з посиланнями апеляційної скарги на незаконність висновків місцевого суду в частині стягнення моральної шкоди у звязку із закінченням строку звернення до суду з такими вимогами, виходячи з наступного.

Підстави та порядок відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди слід розглядати у нерозривному зв'язку з положеннями статті 233 КЗпП України, у якій встановлено строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів, зокрема тримісячний строк, який розпочинається з дня, коли працівник дізнався чи повинен був дізнатися про порушення свого права.

Конституційний Суд України у рішенні від 22 лютого 2012 року № 4- рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього Кодексу дійшов висновку, що відшкодування моральної шкоди, пов'язаної з порушенням трудових прав, є трудовим спором, на який розповсюджується тримісячний строк звернення до суду за захистом цього права; невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, отже працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Таким чином, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення моральної шкоди визначальним є встановлення дня фактичного розрахунку з працівником.

Тобто початок перебігу тримісячного строку звернення із заявою про відшкодування моральної шкоди починається з наступного дня після припинення порушення прав позивача, а не з дня набрання законної сили судовим рішенням про стягнення належних працівникові сум.

Оскільки відповідачем не здійснено розрахунку за час затримки виконання рішення суду про поновлення її на роботі, перебіг строку звернення із позовом про відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП України не пропущено, тому в цій частині рішення суду залишається без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316, 319 ЦГЖ України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА :

Апеляційну скаргу Національного історико-етнографічного заповідника «Переяслав» задовольнити частково.

Рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 09 листопада 2015 року змінити в частині визначення розміру середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі, зазначивши, що до стягнення з Національного історико-етнографічного заповідника «Переяслав» на користь ОСОБА_2 підлягає середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі з 28 серпня 2013 року по 01 вересня 2014 року в розмірі 59 176 (пятдесят девять тисяч сто сімдесят шість) гривень 70 копійок з вирахуванням відповідно до Податкового кодексу України податків, зборів та інших обовязкових платежів.

В решті рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 09 листопада 2015 року залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Судді: Таргоній Д.О.

ОСОБА_5

ОСОБА_6