НОВОМОСКОВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 183/3342/14
№ 2/183/1035/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 квітня 2016 року Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі: головуючого судді Дубовенко І.Г.

при секретарі Драній В.О.

за участю позивача ОСОБА_1,

відповідачів: ОСОБА_2; ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_5,

представника відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_6,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Новомосковську Дніпропетровської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_7, ОСОБА_4, ОСОБА_5, яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітніх: ОСОБА_8 та ОСОБА_9, ОСОБА_10, Новомосковського районного відділу головного управління державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, Реєстраційної служби Новомосковського міськрайонного управління юстиції Дніпропетровської області, треті особи: служба у справах дітей Новомосковської міської ради Дніпропетровської області, Новомосковська державна нотаріальна контора Дніпропетровської області про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, скасування рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно; визнання недійсним реєстрацію місця проживання; визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, виселення, та зобовязання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

В травні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права власності, визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, зобовязання вчинити певні дії. Позов вподальшому уточнювався в жовтні 2014 року та в квітні 2015 року та після перегляду справи апеляційною та касаційною інстанцією 09 березня 2016 року позивачем поданий уточнений позов до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_10, Новомосковського районного відділу головного управління державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, Реєстраційної служби Новомосковського міськрайонного управління юстиції Дніпропетровської області, в якому просив суд:

- визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом серії НАВ № 889744, виданого на імя ОСОБА_2 21 січня 2015 року;

- скасувати рішення №18745428 від 21 січня 2015 року про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно житловий будинок АДРЕСА_ вул.Мала Ковалівка № 27, м.Новомосковськ Дніпропетровська обл.., вчинене на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом серія НАВ № 889744 виданого на імя ОСОБА_2 21 січня 2015 року;

- визнати недійсним реєстрацію місця проживання в ІНФОРМАЦІЯ_1 відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_4;

- визнати відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_11, ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_4 такими, що втратили право користування будинком № 27 по вул.Мала Ковалівка в м.Новомосковськ Дніпропетровської області;

- зобовязати відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_11, ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_4 не чинити йому перешкоди по заміні дверних замків в будинку, гаражах, прибудинкових будівлях та замка на хвіртці за адресою: будинок № 27 по вул.Мала Ковалівка в м.Новомосковськ Дніпропетровської області;

- виселити відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_11, ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_4 з будинку № 27 по вул.Мала Ковалівка в м.Новомосковську Дніпропетровської області;

- зобовязати відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_11, ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_4 знятися з реєстрації місця проживання в ІНФОРМАЦІЯ_2.

Після залучення ОСОБА_5 також в інтересах її малолітніх дітей та ОСОБА_3 в інтересах її неповнолітньої дитини позивач зазначив, що його вимоги стосуються також ї їхніх дітей.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що 07 лютого 2002 року помер його батько ОСОБА_12, якому на праві приватної власності належав будинок 27 по вул.Мала Ковалівка в м.Новомосковськ Дніпропетровської області. За життя батько склав заповіт на користь своєї дружини ОСОБА_2

04 липня 2008 року рішенням суду за позовом ОСОБА_1 заповіт ОСОБА_12 та свідоцтво про право на спадщину, отримане на його підставі ОСОБА_2 визнані недійсними. А також за ОСОБА_1 визнано право власності на 1/4 частину цього будинку.

29 січня 2014 року ОСОБА_1 зареєстрував право власності на 1/4 частину будинку, а 19 вересня 2015 року отримав свідоцтво про право на спадщину ще на 1/4 частину цього будинку.

22 січня 2015 року ОСОБА_2 отримала свідоцтво про право на спадщину та витяг про реєстрацію права власності на 1/2 частину цього ж будинку, на підставі ст. 1261 ЦК України, в редакції 2003 року.

Враховуючи, що спадкодавець ОСОБА_12 помер 07 лютого 2002 року, а нотаріусом всупереч вимогам ст. 5 ЦК України свідоцтво про право на спадщину видане на підставі ст. 1261 ЦК України, в редакції 2003 року просить визнати це свідоцтво недійсним.

У звязку з тим, що на підставі цього свідоцтва за ОСОБА_2 зареєстроване право власності на 1/2 частину будинку просить скасувати рішення про його реєстрацію.

Крім того, після смерті ОСОБА_12 у цьому будинку зареєструвалися ОСОБА_2, ОСОБА_5 з дітьми, що зареєструвалися на підставі свідоцтва про право на спадщину, що осопрювалося в суді; а ОСОБА_3 з дитиною та ОСОБА_4 зареєструвалися в будинку взагалі на підставі свідоцтва про право на спадщину, яке вже було визнане судом недійсним. А тому просить визнати недійсним реєстрацію місця проживання їх в будинку 27 по вул.М.Ковалівка в м.Новомосковськ Дніпропетровської області.

Також в цьому ж будинку оселився чоловік ОСОБА_5 ОСОБА_11, на вселення якого він ОСОБА_1 своєї згоди не надавав.

Враховуючи, що у ОСОБА_1 склалися неприязні стосунки з відповідачами, які унеможливлюють проживання в одному будинку, вони самовільно вселилися в будинок, а він власного житла не має, з метою захисту його прав на вільне володіння, користування та розпорядження спірним будинком просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням та виселити їх; зобовязати не читини йому перешкод по заміні дверних замків в будинку, а також зобовязати відповідачів знятися з реєстрації місця проживання в цьому будинку.

В судовому засіданні позивач в повному обсязі підтримав свої позовні вимоги та, посилаючись на те, що нотаріус, який видавав свідоцтво про право на спадщину ОСОБА_2 не знайшовши підстав для його видачі за ЦК УРСР, в редакції 1963 року вимушений був видати за ЦК, в редакції 2003 року, а враховуючи що це суперечить вимогам ст. 5 ЦК України воно підлягає визнанню недійсним. Визначити в чому саме порушені його права як спадкоємця спірного будинку видачею цього свідоцтва він не може, вважає, що воно є недійсним, тому що видане з порушенням закону. А раз видане в порушення закону, то на сьогоднішній день лише він є повноважним власником 12 частини спірного будинку, а тому вселення, реєстрація та проживання ОСОБА_2 та її родичів є незаконною. На підставі рішення суду його було вселено в спірний будинок, однак він не може в ньому мешкати. Крім того ключі від інших прибудинкових будівель у нього відсутні, що позбавляє можливості ними користуватися. В іншій частині позовних вимог посилався на ті ж підстави. Після розяснення вимог ст.ст. 3, 10, 11, 27, 31, 33, 60, 61 ЦПК України наполягав на тому, щоб справа розглядалася до тих відповідачів, що визначені ним в уточненому позові, поданому 09 березня 2016 року, та на підставі поданих ним доказів та саме з такими позовними вимогами. Просив суд задовольнити його вимоги в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 позовні вимоги ОСОБА_1 не визнала, посилаючись на те, що дійсно за позовом ОСОБА_1 у 2008 році заповіт, складений її чоловіком та батьком позивача був визнаний недійсним. В спірному будинку вона та ОСОБА_5 були зареєстровані з дозволу ОСОБА_12 ще за його життя. Дійсно на реєстрацію подружжя ОСОБА_4 свою згоду надавала вона у 2013 році. ОСОБА_1 свого дозволу на їх реєстрацію не надавав, тому як до 2014 року не реєстрував своїх прав співвласника на спірний будинок. Діти зареєстровані без будь-якого дозволу за місцем реєстрації їх матерів. Що стосується перешкод, то вона будь-яких перешкод позивачу не чинить. В задоволенні позову просила відмовити.

Представник відповідача ОСОБА_2 позовні вимоги не визнав та пояснив, що відповідачі реєстраційна та міграційна служба діяли в межах своїх повноважень. Позовні вимоги необґрунтовані, тому як ОСОБА_2, як дружина померлого мала право як і позивач на спадщину. А тому ОСОБА_2 як і позивачу належить по 1/2 частині спірного будинку. З тих же підстав, що і ОСОБА_2 просив відмовити в задоволенні позову.

Відповідач ОСОБА_3 позовні вимоги не визнала та пояснила, що у неї були фінансові труднощі, за яких вона вимушена була продати своє житло і оселитися та зареєструватися у своєї матері в спірному будинку, дитина також зареєстрована за її місцем реєстрації. Вважає, що вона це зробила на законних підставах, в задоволенні позову просила відмовити. Позивачу будь-яких перешкод у користуванні спірним будинком або надвірними побудовами ніхто не чинить.

Відповідач ОСОБА_4 зазначив, що у 2013 року в міграційній службі він написав заяву та надав свій паспорт, щоб зареєструватися у тещі. Позов вважає незаконним та необґрунтованим, просив відмовити в його задоволенні. Позивачу будь-яких перешкод у користуванні спірним будинком або надвірними побудовами ніхто не чинить.

Відповідач ОСОБА_5 позовні вимоги не визнала та пояснила, що вона зареєстрована та мешкає в спірному будинку ще за життя ОСОБА_12, у 2006 році вона зареєструвала шлюб з ОСОБА_5 та змінила прізвище. ЇЇ малолітні діти зареєстровані за її зареєстрованим місцем проживання. Позивачу будь-яких перешкод у користуванні спірним будинком або надвірними побудовами ніхто не чинить. Позов вважає необґрунтованим, просить відмовити в його задоволенні.

Відповідач ОСОБА_13 позовні вимоги не визнав та пояснив, що в спірному будинку мешкає його дружина та діти, а тому він мешкає з ними. За його місцем реєстрації його сімї мешкати ніде. Позивачу будь-яких перешкод у користуванні спірним будинком або надвірними побудовами ніхто не чинить. В задоволенні позову просив відмовити.

Представники Новомосковського районного відділу ГУ в Дніпропетровській, області Реєстраційної служби Новомосковського міськрайонного управління юстиції Дніпропетровської області, Новомосковської державної нотаріальної контори в судове засідання не зявилися, в своїх заявах просили справу розглянути за їх відсутністю.

Представник служби у справах дітей Новомосковської міської ради в останнє судове засіданні не зявилася, в своїй заяві посилаючись на те, що за адресою: вул.М.Ковалівка, 27 в м.Новомосковськ Дніпропетровської області усі діти зареєстровані та мешкають відповідно до вимог ст.. 18 ЗУ «Про охорону дитинства» та п.п. 2.3. 2.13 Наказу МВС України від 22.11.2012 року № 1077 «Про порядок реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в України…». Праву просила розглядати без участі представника служби.

Суд, заслухавши осіб, що беруть участь у справі, дослідивши матеріали цивільної справи в їх сукупності, приходить до наступних висновків, а саме:

07 лютого 2002 року помер ОСОБА_12, батько позивача ОСОБА_1 та чоловік відповідача ОСОБА_2, які звернулися до нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини.

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 липня 2008 року у справі 2-51/2008:

- визнано недійсним заповіт від 03 грудня 2001 року, за яким ОСОБА_12 заповідав все своє майно, в тому числі і будинок, розташований за адресою: вул..Мала Ковалівка, 27 в м.Новомосковськ Дніпропетровської області та автомобіль Опель Кадет Караван, д/н НОМЕР_1 дружині ОСОБА_2;

- визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 08 серпня 2002 року, виданого ОСОБА_2;

- визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/4 частину спірного житлового будинку.

29 січня 2014 року ОСОБА_1 зареєстрував право власності на 1/4 частину будинку, а 19 вересня 2015 року отримав свідоцтво про право на спадщину ще на 1/4 частину цього будинку на підставі ст. 545 ЦК УРСР, яка діяла на момент відкриття спадщини після смерті ОСОБА_12

22 січня 2015 року ОСОБА_2 отримала свідоцтво про право на спадщину та витяг про реєстрацію права власності на 1/2 частину цього ж будинку, на підставі ст. 1261 ЦК України, в редакції 2003 року.

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 листопада 2014 року у справі № 183/7102/13-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Реєстраційної служби Новомосковського МРУЮ вирішено вселити ОСОБА_1 в будинок 27 по вул..Мала Ковалівка в м.Новомосковську Дніпропетровській області.

Тобто після смерті ОСОБА_12, померлого 07 лютого 2002 року, спадкоємцями першої черги за законом, відповідно до вимог ст.ст. 529, 545, 548, 549 ЦК УРСР, в редакції 1963 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності в порядку спадкування у вигляді будинку по вул..Мала Ковалівка, 27 в м.Новомосковськ Дніпропетровської області оформлено в рівних частинах, тобто по 1/2. В судовому засіданні встановлено, що всупереч вимогам ст. 5 ЦК України, в редакції 2003 року нотаріусом Новомосковської державної нотаріальної контори Дніпрорпетровської області 21 січня 2015 року помилково видане свідоцтво про право на спадщину на імя ОСОБА_2 на підставі ст. 1261 ЦК України, в редакції 2003 року; в той час як воно повинно було бути видане їй в тій же частині, як спадкоємиці першої черги на підстави ЦК УРСР, в редакції 1963 року.

З огляду на вимоги ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, що неодноразово розяснювалося сторонам у справі в ході судового розгляду. Справа досить тривалий час знаходиться в суді, позивачем уточнювалися позовні вимоги, а відповідачами надавалися відповідні заперечення; сторонами подавалися докази.

Також позивачем зазначено, що на його думку, його позовні вимоги щодо визнання свідоцтва про право на спадщину на імя ОСОБА_2 повинні бути викладені саме в такому вигляді, а в чому порушені, невизнанні або оспорювані його права таким документом зазначити не може.

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання свідоцтва про право на спадщину видане 21 січня 2015 року на імя ОСОБА_2 недійсним, всупереч вимогам ст. 3 ЦПК України не за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Так рішенням Європейського Суду з прав людини від 26.03.2013 у справі «Рисовський проти України» Європейський Суд зауважив, що потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (PincovaandPinc v. theCzechRepublic), заява №36548/97, п. 58, ECHR 2002-VIII). Отож, державні органи, які не впроваджують або недотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов'язків (рішення у справі "Лелас проти Хорватії" (Lelas v. Croatia), п.74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (див., серед інших джерел, зазначене вище рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки" (PincovaandPinc v. theCzechRepublic), п. 58, а також рішення у справі "Ґаші проти Хорватії" (Gashi v. Croatia), заява № 32457/05, п. 40, від 13 грудня 2007 року, та у справі "Трґо проти Хорватії" (Trgo v. Croatia), заява №35298/04, п.67, від 11 червня 2009 року). У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип «належного урядування» може не лише покладати на державні органи обов'язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку (див., рішення у справі "Москаль проти Польщі" (Moskal v. Poland), п. 69), а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові (див. зазначені вище рішення у справах «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (PincovaandPinc v. theCzechRepublic), п.53, та "Тошкуце та інші проти Румунії" (ToscutaandOthers v. Romania), п.38).

Стосовно розглядуваних правовідносин позиція Європейського Суду з прав людини є однозначною. Так, у численних рішеннях, зокрема, рішенні від 24 червня 2003 року у справі «Стретч проти Об'єднаного Королівства» (Stretch v. The United Kingdom) Європейський суд з прав людини зазначив, що наявність порушень з боку органу публічної влади при укладенні договору щодо майна не може бути підставою для позбавлення цього майна іншої особи, яка жодних порушень не вчинила. У цій справі Європейський суд дійшов висновку, що позбавлення права на майно громадянина лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, є непропорційним втручанням у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, є порушенням статті 1 Першого протоколу Конвенції.

Не зважаючи на те, що Новомосковська державна нотаріальна контора Дніпропетровської області не є державним органом, однак в даному випадку, нотаріус, який видає свідоцтво про право на спадщину є спеціально уповноваженою державою особою, яка має право оформлювати та видавати таке свідоцтво.

Враховуючи вищевикладене суд дійшов висновку про те, що вимоги ОСОБА_1 щодо визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом серії НАВ № 889744, виданого на імя ОСОБА_2 21 січня 2015 року є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Вимоги щодо скасування рішення №18745428 від 21 січня 2015 року про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно житловий будинок АДРЕСА_ вул.Мала Ковалівка № 27, м.Новомосковськ Дніпропетровська обл.., вчиненого на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом серія НАВ № 889744 виданого на імя ОСОБА_2 21 січня 2015 року є похідними від першої вимоги, а тому в їх задоволенні також належить відмовити.

Що стосується вимог щодо визнання недійсним реєстрацію місця проживання в ІНФОРМАЦІЯ_1 відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_4, то суд приходить до наступного.

З відповіді № 1235/2522 від 10 червня 2014 року Новомосковськго районного відділу ГУ в Дніпропетровській області вбачається, що по вул..Мала Ковалівка, 27 в м.Новомосковськ Дніпропетровської області зареєстровані: ОСОБА_2 17 червня 2005 року; ОСОБА_5 19 вересня 2006 року, а її малолітній син ОСОБА_8 02 липня 2008 року; 16 травня 2013 року ОСОБА_4; 10 жовтня 2013 року ОСОБА_3 з неповнолітнім сином ОСОБА_7; ОСОБА_1 07 лютого 2014 року (арк.. 22-23 справи № 183/2841/14) із зазначенням підстав реєстрації.

З огляду на положення ч. 2 ст. 19 Конституції України способи захисту повинні кореспондуватись з повноваженнями суду, тобто суд може прийняти лише таке рішення, можливість ухвалення якого передбачена законодавством. Способи захисту прав мають бути встановлені законом або випливати із його положень чи бути передбачені договорои. При цьому можливість предявлення конкретних вимог та прохання застосування конкретного способу захисту порушеного права в тих чи інших правовідносинах має бути передбачена законодавством, тобто юридично можливою. Адже ЦПК України прямо встановлює, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи і інтереси фізичних осіб, права і інтереси юридичних осіб, державні і суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст.. 4 ЦПК України). Тому позовні вимоги, які за своїм змістом не відповідають матеріально-правовим способам захисту порушеного права, визначених законом чи договором, це є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог, тобто відмови в захисті порушеного права в непередбачений законом чи договором спосіб.

Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги.

Тобто право вибору підстав позовних вимог та способу захисту порушеного права належить виключно позивачеві і суд не може самостійно змінювати підставу і той спосіб захисту права, який позивач обрав.

Статтею 16 ЦК України визначено перелік найбільш поширених способів захисту цивільних прав та інтересів і цей перелік не являється вичерпним, так як ч. 2 ст. 16 ЦК передбачено право суду захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Договору про захист прав позивача, шляхом визнання недійсною реєстрацію осіб за місцем їх проживання не укладено, а жодним законом України не встановлено такого способу захисту права, а отже суд позбавлений можливості захистити права позивача способом, який не передбачений законами України. Тому суд вважає за необхідне відмовити в адоволенні вимог позивача щодо визнання недійсною реєстрацію місця проживання в ІНФОРМАЦІЯ_1 відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_4

Вимоги позивача щодо визнання відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_11, ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_4 такими, що втратили право користування будинком № 27 по вул.Мала Ковалівка в м.Новомосковськ Дніпропетровської області є похідними від вимог щодо визнання їх реєстрації недійсною.

Крім того, відповідно до вимог ст.ст. 71, 72 ЖК України, ст.. 405 ЦК України визначені обставини, за яких особи, можуть бути визнані судом такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Так згідно ст.ст. 71, 72 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається житлове приміщення протягом шести місяців. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Таким, чином враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що вимоги в частині визнання осіб, такими, що втратили право користування житловим приміщенням є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Щодо вимог позивача про зобовязання відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_11, ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_4 не чинити йому перешкоди по заміні дверних замків в будинку, гаражах, прибудинкових будівлях та замка на хвіртці за адресою: будинок № 27 по вул.Мала Ковалівка в м.Новомосковськ Дніпропетровської області, слід зазначити наступне.

Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

На підтвердження того, що відповідачі чинять перешкоди у користуванні спірним будинком позивачем надані постанови про відмову в порушенні кримінальних справ від 16 грудня 2010 року 23 березня 2012року; висновки про розгляд матеріалів від 31 січня 2013 року, 11 березня 2014 року з яких вбачається, що ОСОБА_1 звертався до Новомосковського МВ з заявами про те, що ОСОБА_2 не пускає його до спадкового будинку. Зазначені документи були предметом розгляду справи за якою рішенням Новомосковського міськрайонного суду від 04 листопада 2014 року вирішено вселити ОСОБА_1 до будинку 27 по вул..Мала Ковалівка в м.Новомосковську Дніпропетровської області. В травні 2015 року ОСОБА_1 знову звертався до Новомосковського МВ з заявою в якій просив вжити заходів до ОСОБА_2 яка ухиляється від виконання рішення суду щодо його вселення в спірний будинок. За результатами звернення також був наданий висновок, за яким не вдалося застати вдома ОСОБА_2 та опитати її та розгляд по заяві закінчено і направлено матеріали до справ МВ.

Також в судовому засіданні підтверджено той факт, що рішення суду про вселення позивача в спірний будинок було виконане, а тому з огляду на вимоги ст.. 61 ЦПК України не підлягають доказуванню.

Належних та допустимих доказів того, що відповідачі будь-яким чином чинять перешкоди позивачу у користуванні будинком та прибудинковими спорудами суду не надано. Позивачу розяснені вимог ст..ст. 10, 11, 57-61 ЦПК України, який наполягав на тому, що ним надані усі докази та заявлені вимоги відповідно до встановлених норм чинного законодавства, які просив розглянути.

Враховуючи, що в судовому засіданні не надано доказів чинення позивачу перешкод у володінні, користуванні та розпорядженні майном спірним будинком; відповідачі наполягають на тому, що позивач має ключі та доступ до усіх приміщень. В судовому засіданні позивач наполягає на тому, що він позбавлений вільно користуватися своїм майном, тому як в будинку знаходяться відповідачі.

Однак це не позбавляє позивача права звернутися з відповідним позовом про виділення йому в натурі частки, належної йому на праві власності або встановлення порядку користування спірним домоволодінням.

Аналіз вищенаведено переконує суд в тому, що вимоги щодо зобовязання відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_11, ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_4 не чинити йому перешкоди по заміні дверних замків в будинку, гаражах, прибудинкових будівлях та замка на хвіртці за адресою: будинок № 27 по вул.Мала Ковалівка в м.Новомосковськ Дніпропетровської області не підлягають задоволенню.

Вимоги ОСОБА_1 щодо виселення відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_4 з будинку № 27 по вул.Мала Ковалівка в м.Новомосковську Дніпропетровської області, а також щодо зобовязання відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_11, ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_4 знятися з реєстрації місця проживання в ІНФОРМАЦІЯ_2 також є похідними відповідно до позову від вимог щодо визнання реєстрації недійсною, а тому в їх задоволенні належить відмовити.

Що стосується вимог щодо виселення ОСОБА_11, то слід зазначити наступне. В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_11 зареєстрований по пров.Прогонному, 16/3, а мешкає в спірному домоволодіння по вул..Мала Ковалівка, 27 в м.Новомосковськ Дніпропетровської області. Статтею 116 ЖК України визначено, що якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Осіб, які підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення за неможливістю спільного проживання, може бути зобов'язано судом замість виселення провести обмін займаного приміщення на інше жиле приміщення, вказане заінтересованою в обміні стороною. Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Враховуючи, що підстав, передбачених ст. 116 ЖК України не має, то в цій частині вимог також належить відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст.5-8, 10-11, 58-61, 88, 169, 212-215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_14, ОСОБА_3, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_7, ОСОБА_4, ОСОБА_5, яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітніх: ОСОБА_8 та ОСОБА_9, ОСОБА_10, Новомосковського районного відділу головного управління державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, Реєстраційної служби Новомосковського міськрайонного управління юстиції Дніпропетровської області, треті особи: служба у справах дітей Новомосковської міської ради Дніпропетровської області, Новомосковська державна нотаріальна контора Дніпропетровської області про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, скасування рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно; визнання недійсним реєстрацію місця проживання; визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, виселення, та зобовязання вчинити певні дії відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя І.Г.Дубовенко