АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
_________________________
УХВАЛА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 жовтня 2016 року колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого - Саліхова В.В.

суддів: Прокопчук Н.О., Семенюк Т.А.

при секретарі: П'ятничук В.Г.

за участю:

представника позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 20 липня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», третя особа ОСОБА_4 про визнання договору іпотеки частково недійсним,

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ПАТ «УкрСиббанк» про визнання недійсним п. 5 іпотечного договору №67221 від 17.10.2007, укладеного між ОСОБА_4 та ПАТ «УкрСиббанк».

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 20.07.2016 відмовлено у задоволенні позову.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог в повному обсязі. Посилається на порушення судом норм матеріального й процесуального права. В обґрунтування своїх доводів вказує, що на укладення іпотечного договору необхідна згода іншого з подружжя, яку позивач не надавав. Зазначив, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя викладений в іпотечному договорі у вигляді іпотечного застереження є окремим від іпотечного, який потребує нотаріального посвідчення.

Справа № 759/3520/16-ц
№ апеляційного провадження:22-ц/796/12615/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Заєць Т.О.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Саліхов В.В.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги є недоведеними та необґрунтованими.

З таким висновком суду погоджується і колегія суддів.

З матеріалів справи вбачається, що 17.10.2007 між АКІБ «УкрСиббанк» (правонаступник ПАТ «УкрСиббанк») та ОСОБА_4 було укладено договір про надання споживчого кредиту №0. За умовами якого банк зобов'язується надати позичальнику грошові кошти (кредит) в іноземній валюті, долар США, в сумі 149 444,00 дол. США, що дорівнює 754 692,20 грн. за курсом НБУ на день укладення договору, а позичальник зобов'язується прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредитні кошти (кредит) та сплатити плату за кредит у порядку та на умовах, зазначених в даному договорі. Термін повернення кредиту - 17.10.2028 (п. 1.2.2). Кредит надається для купівлі квартири (п. 1.4) (а. с. 4 - 10). У якості забезпечення виконання зобов'язань позичальника за вказаним кредитним договором, 17.10.2007 між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_4 було укладено договір іпотеки №67221 (а. с. 11-13), відповідно до п. 1.1 якого іпотекодавець передає в іпотеку іпотекодержателю наступне нерухоме майно: п'ятикімнатна квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, загальна площа 99,50 кв.м., жила площа - 67,80 кв.м. (а. с. 11-13).

Відповідно до нотаріально засвідченої заяви приватним нотаріусом КМНО від 17.10.2007, позивач дав згоду на отримання його дружиною ОСОБА_4 кредиту і передачу в іпотеку квартири за вищевказаною адресою (а. с. 25).Також в судовому засіданні було встановлено, що позивач є поручителем за договором про надання споживчого кредиту №0. 26.06.2004 ОСОБА_3 зареєстрував шлюб з ОСОБА_4, який 24.10.2014 було розірвано (а. с. 14- 17).

Позивач, вважаючи п. 5 договору іпотеки щодо застереження про задоволення вимог іпотекодержателя окремим договором від іпотечного, на укладення якого повинна бути надана нотаріально засвідчена згода іншого з подружжя, яку позивач не надавав, а тому звернувся до суду із відповідним позовом.

Згідно з ст.ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Згідно з ч. 6 ст. 576 ЦК України предмет застави залишається у заставодавця, якщо інше не встановлено договором або законом.

Аналіз наведених норм права дає можливість зробити висновок про те, що договір іпотеки може бути визнаний судом недійсним за умов встановлених законодавством доведених позивачем.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі з'ясував права та обов'язки сторін, обставини справи, перевірив доводи сторін та дав їм належну правову оцінку.

Відповідно до ч. 1 ст. 36 Закону України «Про іпотеку», сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Пунктом 5 договору іпотеки встановлено застереження про задоволення вимог іпотекодержателя. Сторони досягли згоди про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання (п. 5.1). Позасудове врегулювання здійснюється одним з наступних способів звернення стягнення на предмет іпотеки (п. 5.2): передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку» (п. 5.2.1); отримання іпотекодержателем права продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі - продажу від імені іпотекодавця на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку»(п. 5.2.2). Позасудове врегулювання може бути застосовано сторонами в будь-який момент звернення стягнення на предмет іпотеки, але в будь-якому разі лише до моменту набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки (п. 5.3).

Відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону України «Про іпотеку», майно, що є у спільній власності, може бути передане в іпотеку лише за нотаріально засвідченою згодою усіх співвласників. Співвласник нерухомого майна має право передати в іпотеку свою частку в спільному майні без згоди інших співвласників за умови виділення її в натурі та реєстрації права власності на неї як на окремий об'єкт нерухомості.

Статтею 578 ЦКУкраїнивстановлено: майно, що є у спільній власності, може бути передане у заставу лише за згодою усіх співвласників.

Частиною 1 ст. 65 СК встановлено, що чоловік та дружина розпоряджаються майном, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Зважаючи на те, що договір іпотеки підлягає нотаріальному посвідченню, а іпотека як обтяження нерухомого майна - державній реєстрації, згода другого з подружжя згідно із п. 2 ч. 3 ст. 65 СК повинна бути нотаріально засвідчена. Другий з подружжя у разі укладення договору іпотеки без його згоди має право в судовому порядку оскаржити дійсність цього договору в силу ч. 2 ст. 65 СК України.

Таким чином, чинним законодавством передбачається нотаріально засвідчена згода другого з подружжя, якщо предметом договору іпотеки є спільне майно.

Судом встановлено, щопозивач дав згоду на отримання його дружиною ОСОБА_4 кредиту і передачу в іпотеку квартири АДРЕСА_1 відповідно до нотаріально засвідченої заяви приватним нотаріусом КМНО від 17.10.2007 (а. с. 25).

Доводи апеляційної скарги про те, що іпотечне застереження, яке міститься в договорі іпотеки, є по своїй природі окремим правочином, який потребує нотаріального посвідчення, однакпозивач не надавав згоди на укладення такого застереження, а тому п. 5 іпотечного договору є недійсними, не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки вони є такими, що не ґрунтуються на нормах діючого законодавства.

Відповідно до статті 578 ЦК України та статті 6 Закону України «Про іпотеку» майно, що є у спільній власності, може бути передане у заставу (іпотеку) лише за згодою усіх співвласників.

Така згода за своєю правовою природою є одностороннім правочином. Згідно із частиною першою статті 219 ЦК України у разі недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення одностороннього правочину такий правочин є нікчемним.

Разом з тим, відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним.

Так, пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозв'язку слід дійти висновку, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Таку правову позицію Верховний Суд України зазначив в Постанові від 30.03.2016 у справі за № 6-533цс16, яка на підставі ст. 360-7 ЦК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

З огляду на викладене, суд першої інстанції повно й всебічно з'ясував обставини справи, й прийшов до правильного висновку про недоведеність позовних вимог ОСОБА_3, обґрунтовано відмовивши в задоволенні позову.

Таким чином, вимоги апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.

Враховуючи наведені обставини та вимоги ч. 1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст.303,304,308,313,314,315,325 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 20 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий: В.В. Саліхов

Судді: Н.О. Прокопчук

Т.А.Семенюк