Справа № 381/423/16-ц Головуючий у І інстанції Буймова Л. П.
Провадження № 22-ц/780/4117/16 Доповідач у 2 інстанції Березовенко Р. В.
Категорія 45 25.07.2016
УХВАЛА

Іменем України

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого:Березовенко Р.В.,
суддів:Воробйової Н.С., Приходька К.П.,
при секретарі:Якимчук Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 16 травня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням шляхом виселення, -

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2016 року ОСОБА_5 звернулася із позовом до ОСОБА_6 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням шляхом виселення.

В обґрунтування позову вказувала, що вона є одноособовою власницею домоволодіння АДРЕСА_1. Право власності на зазначений житловий будинок зареєстровано за нею з 27.10.2008 року на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом за реєстраційним № 2-3844 від 18.10.2008 року.

Разом з тим, в житловому будинку зареєстрований і проживає ОСОБА_6, який є для неї стороннім, хоча являється їй рідним братом.

Вважає, що відповідач втратив право користування житловим будинком, після спадкування нею за заповітом вказаного житлового будинку.

Проживання разом з відповідачем є нестерпимим. ОСОБА_6 чинить неправомірні дії відносно неї, а тому просила визнати ОСОБА_6 таким, що втратив право користування житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1, усунути перешкоди у здійсненні нею права користування та розпорядження належним їй житловим будинком шляхом виселення із зазначеного житлового будинку ОСОБА_6, відповідно до ст. 116 ЖК України на підставі ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України.

Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 16 травня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального і процесуального права, просила скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ч.ч. 1 і 2 ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст. 214 цього Кодексу під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_5, є власницею житлового будинку АДРЕСА_1.

Право власності на зазначений житловий будинок зареєстровано за нею з 27.10.2008 року на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом за реєстраційним № 2-3844 від 18.10.2008 року, після смерті батька ОСОБА_7 (а.с. 14, 32, 37).

У вказаному будинку з 28.08.2002 року зареєстрований та постійно проживає ОСОБА_6, який є братом ОСОБА_5 (а.с. 40, 47). Це житлове приміщення є його єдиним житлом.

Згідно акту комісії від 09 жовтня 2015 року, комісія встановила факт створення перешкод ОСОБА_5 в користуванні житловим приміщенням, оскільки відсутня угода між власником будинку і колишнім членом сім'ї, ОСОБА_6, про безоплатне користування житловим приміщенням будинку (а.с. 36).

ОСОБА_5 направлено на адресу ОСОБА_6 письмове прохання від 01.08.2015 року, рекомендованим листом р/л № 389 від 01.08.2015 року про те, що йому в добровільному порядку необхідно знятися з місця реєстрації за місцем розташування житлового будинку та виселитися з житлового будинку (а.с. 21-25).

13.10.2015 року ОСОБА_5 та її представник ОСОБА_8 звернулися до Начальника Фастівського МВ ГУ МВС України в Київській області з заявою з приводу вирішення питань пов'язаного, з проведенням профілактичної бесіди з ОСОБА_6, який на їх думку проявляє неповагу шляхом нецензурної лайки та погрожує власниці будинку знищенням її майна (а.с. 27-28).

Згідно відповіді Начальника Фастівського МВ ГУ МВС України в Київській області, Одрини Ю.В. від 02.11.2015 року № П-773 - повідомлення зареєстроване 13.10.2015 року за № 7656 в журналі єдиного обліку заяв і повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення та інші події Фастівського міського відділу про те, що ОСОБА_6 чинив неправомірні дії відносно своєї сестри ОСОБА_5 під час обстеження житлових умов будинку за адресою: АДРЕСА_1.

Була проведена перевірка, підстав для внесення відомостей до Єдиного Реєстру Досудових Розслідувань немає за відсутністю в даному випадку будь-якої кримінального правопорушення. З метою виключення в подальшому непорозумінь, було проведено профілактичну бесіду з ОСОБА_6 про недопущення в подальшому з його боку неправомірних дій відносно родини ОСОБА_5 та рекомендовано заявникам для вирішення виниклих спірних питань, які виникли між ОСОБА_6 та його сестрою ОСОБА_5 звернутися до суду в порядку цивільного судочинства (а.с. 11).

Відповідно до відповіді Начальника Фастівського МВ ГУ МВС України в Київській області, Одрини Ю.В. на заяву ОСОБА_11 за інформацією, що зареєстрована 14.05.2015 року за №3216 в журналі єдиного обліку заяв і повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення та інші події Фастівського міського відділу, про те, що ОСОБА_6 та його товариші чинили неправомірні дії була проведена перевірка, підстав для внесення відомостей до Єдиного Реєстру Досудових Розслідувань немає за відсутністю в даному випадку будь-якого кримінального правопорушення (а.с. 30-31).

Також, місцевим судом зазначено, що заяви ОСОБА_5 та її представника щодо неправомірних дій ОСОБА_6 також спростовуються відповідями Пришивальницької сільської ради від 07.07.2015 року № 02-20/63 та від 31.08.2015 року № 02-20/82 згідно яких серед жителів с. Пришивальня, ОСОБА_6 характеризується задовільно, скарг від мешканців села не поступало, інформації щодо зловживання спиртними напоями ОСОБА_6 та компрометуючих матеріалів від правоохоронних органів не надходило. ОСОБА_6 веде звичайних середньостатистичний спосіб життя (а.с.40, 47).

Згідно листа Київобленерго № 06/220/3772 від 02.07.2014 року адресованого ОСОБА_5, що проживає за адресою: будинок АДРЕСА_1 - станом на 01.07.2014 року заборгованість за спожиту електроенергію становить - 11 194,72 грн., заборгованість виникла внаслідок порушення правил користування електричною енергією. Позивачем, також, надано розрахунки за електроенергію та акт звіряння розрахунків (а.с. 42-46, 104).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, виходив з того, що підстави виселення членів сім'ї (колишніх членів сім'ї) власника будинку врегульовані ст.ст. 156, 157 ЖК України та ч. 1 ст. 116 ЖК України. На підтвердження позовних вимог позивачкою не надано належних та допустимих доказів систематичної протиправної поведінки відповідача, також до нього не вживались заходи, попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями органу місцевого самоврядування, а також заходи громадського впливу, а за таких обставин позовні вимоги є недоведеними та необгрунтованими.

З такими висновками суду першої інстанції погоджується судова колегія, виходячи із наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, ОСОБА_6 був зареєстрований в житловому будинку з дозволу попереднього власника його батька ОСОБА_7, як член його сім'ї, і іншого місця проживання не має.

Відповідно до ст.47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше, як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає справи в межах заявлених вимог на підставі наданих сторонами доказів.

Згідно з ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60, ч. 1 ст. 61 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, доказуванню не підлягають.

Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до ст.156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

За змістом ст.116, ст.157 ЖК України, члена сім'ї власника жилого будинку, у тому числі, колишнього, може бути виселено у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення у випадках, передбачених ч. 1 ст. 116 цього Кодексу, зокрема, якщо він систематично руйнує чи псує жиле приміщення, або використовує його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття робить неможливим для інших проживання з ним в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними; без надання іншого жилого приміщення виселяються також особи, які самоправно зайняли жиле приміщення.

Відповідно до п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" під заходами попередження або громадського впливу, про які зазначено у ч.1 ст.116 ЖК України, маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача.

Належних та допустимих доказів того, що відповідач використовував житло не за призначенням, не ремонтував його або не утримував його та прибудинкову територію у належному стані, чи систематичним порушенням правил соціального співжиття робив неможливим для інших проживання з ним в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, позивачка суду не надала, а отже висновки суду про відмову у задоволенні позову через недоведеність вимог, відповідно до ч.1 ст.116 ЖК України є цілком обгрунтованими.

Що ж стосується доводів апелянта, про те, що позов було пред»явлено виключно з підстав ст.ст. 319, 321, 383, 391, 405 ЦК України, в яких закріплено принцип непорушності права приватної власності, то вони судовою колегією розцінюються критично, оскільки повністю спростовуються матеріалами справи, а саме: позовною заявою, іншими матеріалами справи ( поясненнями сторін, свідків, наданими письмовими документами) з яких вбачається, що позивач, в обгрунтування позову, доводила підстави для виселення передбачені саме ч.1 ст.116 ЖК України.

Як пояснив у судовому засіданні апеляційного суду представник позивача, під час розгляду справи судом першої інстанції від позовних вимог про виселення відповідача, саме, відповідно до ч.1 ст.116 ЖК України позивач не відмовлялася, підстави та предмет позову не змінювалися і не уточнювалися.

Підстави ж даного позову, а саме: систематичне порушення відповідачем правил співжиття та застосування, у зв'язку з цим до відповідача заходів запобігання і громадського впливу, які виявилися безрезультатними, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні.

А тому, посилання апелянта в апеляційній скарзі на те, що позивачка є власником житлового будинку і вправі вимагати усунення перешкод у користуванні власністю, в тому числі шляхом виселення безпідставні, оскільки як вище вказувалося відповідно до ст.47 Конституції України та ст. 9 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення або обмеження у праві користування цим жилим приміщенням можливе лише з підстав і в порядку, передбаченому законом.

Інших доводів незаконності судового рішення апеляційна скарга не містить.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, і ухвалив законне та обгрунтоване рішення, підстав для скасування якого колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія судів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 - відхилити.

Рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 16 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Р.В.Березовенко

Судді: Н.С.Воробйова

К.П.Приходько