Справа № 343/64/15-ц
Провадження № 22-ц/779/1601/2016
Головуючий у 1 інстанції Тураш В. А.
Суддя-доповідач Пнівчук О.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 липня 2016 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючої Пнівчук О.В.

суддів: Василишин Л.В., Мелінишин Г.П.

секретаря Бойчука Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки, за апеляційною скаргою представника Публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк» на рішення Долинського районного суду від 02 червня 2016 року,-

в с т а н о в и л а :

Публічне акціонерне товариство «ВіЕс Банк» звернулося в суд з позовом до ОСОБА_3 про звернення стягнення заборгованості за кредитними договорами № KU 019960 від 27.03.2013 року в розмірі 179651,94 доларів США та № 73007/36 від 05.06.2008 року в розмірі 194 823,61 долар США на предмет іпотеки - готель, кафе, земельну ділянку площею 0,3400 га, що знаходяться за адресою АДРЕСА_1 та належать ОСОБА_3

Рішенням Долинського районного суду від 02 червня 2016 року задоволено частково позов Публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк», в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № KU 019960 від 27.03.2013 року в розмірі 179651,94 доларів США та в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 73007/36 від 05.06.2008 року в розмірі 194 823,61 доларів США звернуто стягнення на готель та кафе, земельну ділянку площею 0,3400 га, що знаходяться за адресою АДРЕСА_1 та належать ОСОБА_3 на підставі рішення суду шляхом продажу майна ПАТ «ВіЕс Банк» від свого імені будь-якій особі покупцю згідно договору купівлі-продажу за початковою ціною для реалізації 15 400 383 грн.

Вирішено питання судових витрат.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

На дане рішення представник ПАТ «ВіЕс Банк» подав апеляційну скаргу, в якій посилається на неповне з'ясування судом обставин справи та порушення норм процесуального права.

Апелянт зазначив, що задовольняючи частково позовні вимоги банку, суд першої інстанції виходив із того, що із змісту поняття «ціна» як форма грошового вираження вартості товару, послуг, тощо, аналізу норм ст.ст. 38, 39 Закону України «Про іпотеку», слід дійти висновку, що у розумінні норми ст. 39 Закону України «Про іпотеку» встановлення початкової ціни предмета іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою ч.6 ст.38 Закону України «Про іпотеку».

Однак вказане судом першої інстанції обґрунтування не відповідає чинному законодавству України, фактичним обставинам справи та нормам матеріального права.

Враховуючи те, що початкова ціна продажу предмету іпотеки за договорами іпотеки, укладеними між ОСОБА_3 та ПАТ ВіЕс Банк» на час винесення судом першої інстанції рішення суду була не узгоджена між іпотекодавцем та іпотекодержателем, то суд першої інстанції не мав права зазначати початкову ціну для реалізації предмета іпотеки - 15 400 383 грн., а повинен був вказати в резолютивній частині рішення суду саме альтернативну ціну продажу предмета іпотеки визначену ч.6 ст.38 Закону України «Про іпотеку», яка передбачає початкову ціну продажу на підставі оцінки майна суб»єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна.

Посилаючись на зазначені обставини, апелянт просив скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, по суті позовних вимог.

В судовому засіданні апеляційного суду представник ПАТ «ВіЕс Банк» Матієвський С.В. підтримав доводи апеляційної скарги з наведених в ній мотивів.

Представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_6 заперечив вимоги апеляційної скарги, посилаючись на обґрунтованість висновків суду першої інстанції щодо визначення початкової ціни предмета іпотеки для його реалізації.

Вислухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справ, колегія суддів приходить до висновку що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до положень ч.1 ст. 303 ЦПК України - апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Із матеріалів справи вбачається, що 27.03.2013 року між ПАТ «ВіЕс Банк» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір №KU 019960, згідно якого відповідач ОСОБА_3 отримала кредит у розмірі 195 000,00 дол. США з кінцевим строком погашення не пізніше 26.03.2020 року, зі сплатою 12,5% річних+3M LIBOR.

З метою забезпечення виконання зобов»язань за вищевказаним договором кредиту №KU 019960від 28.03.2013 року між сторонами по справі укладено іпотечний договір, який посвідчений приватним нотаріусом Долинського міського нотаріального округу та зареєстрований за реєстровим №444 (а.с31-38 т.1)

Згідно вказаного договору іпотеки в забезпечення виконання зобов»язань за кредитним договором №019960, іпотекодавець ОСОБА_3 надала в іпотеку іпотекодержателю ПАТ «Фольксбанк» наступне нерухоме майно (предмет іпотеки), а саме: готель та кафе, позначені на плані літерою «А» загальною площею 932,1 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, реєстраційний номер 0, та земельну ділянку площею 0,3400 га, кадастровий номер НОМЕР_3, цільове призначення для обслуговування мотелю і кафе, що розташовані за вказаною адресою.

Предмет іпотеки належить іпотекодавцю ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності серія та номер НОМЕР_1 від 06.09.2007 року (а.с.63 т.1) та Державного акту на право власності на земельну ділянку серія та номер НОМЕР_2 від 02.08.2007 року (а.с.64 т.1)

Крім того, 05.06.2008 року між ПАТ «ВіЕс Банк»(правонаступник ВАТ «Електрон банк») та ОСОБА_3 укладено кредитний договір №73007/36, згідно якого відповідачка ОСОБА_3 отримала кредит у розмірі 400 000,00 доларів США з кінцевим строком погашення не пізніше 04.06.2018 року, зі сплатою 12,5 річних.

З метою забезпечення виконання зобов»язань за вищевказаним договором кредиту 06.06.2008 року між сторонами по справі укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Долинського міського нотаріального округу та зареєстрований за № 2153, із змінами внесеними 28.03.2013 року за № 443.

Згідно вказаного договору іпотеки в забезпечення виконання зобов»язань за кредитним договором іпотекодавець ОСОБА_3 надала в іпотеку іпотеко держателю готель та кафе, позначені на плані літерою «А» загальною площею 932,1 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, реєстраційний номер 0, та земельну ділянку площею 0,3400 га, кадастровий номер НОМЕР_3, цільове призначення для обслуговування мотелю і кафе, що розташовані за вказаною адресою.

Судом першої інстанції встановлено, що між сторонами укладені кредитні договори та договір іпотеки, в яких були визначені всі істотні умови та передбачені наслідки невиконання цих умов. Відповідачка ОСОБА_7 належним чином свої обов»язки не виконувала, внаслідок чого допустила виникнення заборгованості.

Банком вживались заходи з метою досудового врегулювання спору, повідомлялося про розмір заборгованості та про наслідки невиконання умов договорів, про що свідчать листи-повідомлення надіслані ОСОБА_3 15.10.2014 року за №09-3/22431 та № 09-3/22434(а.с.61, 62 т.1)

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч.1 ст.33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Відповідно до п. 16 іпотечного договору від 06.06.2013 року звернення стягнення на предмет іпотеки за договором здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса, договору про задоволення вимог іпотеко держателя, п. 19 договору передбачено, що реалізація предмету іпотеки після звернення на нього стягнення може здійснюватися в т.ч. на підставі рішення суду шляхом продажу предмету іпотеки іпотекодержателем від свого імені будь-якій особі згідно договору купівлі-продажу.

Відповідно до положень ч.1 ст. 38 Закону України «Про іпотеку», якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі) передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, іпотекодержатель зобов'язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед такими особами за відшкодування завданих збитків.

Частиною 5 зазначеної статті передбачено, що дії щодо продажу предмета іпотеки та укладання договору купівлі-продажу здійснюються іпотекодержателем від свого імені, на підставі іпотечного договору, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки, без необхідності отримання для цього будь-якого окремого уповноваження іпотекодавця.

Договір купівлі-продажу предмета іпотеки, укладений відповідно до цієї статті, є правовою підставою для реєстрації права власності покупця на нерухоме майно, що було предметом іпотеки (ч. 10 ст. 38 Закону України «Про іпотеку»).

Відповідно до положень ст. 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Ціна продажу предмета іпотеки, відповідно до ч.6 ст. 38 Закону України «Про іпотеку», встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна.

Ухвалою Долинського районного суду від 03.11.2015 року саме за клопотанням представника позивача Публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк» для визначення початкової вартості предмету іпотеки призначено судову будівельно-технічну експертизу, згідно із висновком експерта від 21.03.2016 року вартість предмета іпотеки: готелю та кафе, загальною площею 932,1 кв.м. та земельної ділянки площею 0,34 га що знаходяться за адресою АДРЕСА_1 становить всього - 15 400 383 грн.

Посилання апелянта на те, що суд не мав права зазначати початкову ціну для реалізації предмета іпотеки - 15 400 383 грн., а повинен був вказати в резолютивній частині рішення суду саме альтернативну ціну продажу предмета іпотеки визначену ч.6 ст.38 Закону України «Про іпотеку», яка передбачає початкову ціну продажу на підставі оцінки майна суб»єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна не заслуговують на увагу, оскільки початкова ціна для реалізації предмету визначена на підставі оцінки майна суб»єктом оціночної діяльності.

Будь-яких заперечень щодо правильності та обґрунтованості проведеної експертом оцінки іпотечного майна апелянтом не наведено.

За наведених обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції в оскаржуваній його частині постановлено з дотриманням вимог норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду, а тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 313-315,317 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк» відхилити.

Рішення Долинського районного суду від 02 червня 2016 року залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з часу набрання законної сили.

Головуюча О.В. Пнівчук

Судді: Л.В. Василишин

Г.П. Мелінишин