АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Гаращенка Д.Р.

суддів Борисової О.В., Ратнікової В.М.

при секретарі Ільченко В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргоюОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 28 грудня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про повернення (витребування) квартири та визнання права власності на квартиру, -

ВСТАНОВИЛА:

Справа №753/19481/15
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/4030/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Вовк Є.І.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Гаращенко Д.Р.
У жовтні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про повернення (витребування) квартири та визнання права власності на квартиру, в якому просила встановити факт неукладеності Договору №1 про будівництво житлового будинку, підписаного відповідачами 01.09.2007 р., у зв'язку з відсутністю істотної умови договору - ціни; у зв'язку з безпідставним визнанням за ОСОБА_2 права власності на квартиру №20 площею 81,3 кв.м. житловою площею 26,6 кв.м. в житловому будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, скасувати його право власності ОСОБА_2 на вказану квартиру та скасувати її державну реєстрацію; повернути вище зазначену квартиру позивачу, як безпідставно збережене відповідачами за її рахунок нерухоме майно шляхом визнання за ОСОБА_1 права власності на вказану квартиру.

В обґрунтування своїх вимог посилалась на рішення Апеляційного суду м. Києва від 12 травня 2015 року по цивільній справі за номером 753/18154/13-ц, згідно з яким зокрема, було вирішено: визнати за ОСОБА_2 право власності на квартиру №20 загальною площею 81,3 кв.м., житловою площею 26,6 кв.м. в житловому будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, при цьому, відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання права власності на цю квартиру. Проте, позивач зазначала, що в матеріалах цивільної справи 753/18154/13-ц відсутні будь-які належні та допустимі докази та обґрунтування, що підтверджують права власності ОСОБА_2 на вказану спірну квартиру, що на думку позивача не було враховано Апеляційним судом м. Києва, а отже, позивач вважає, що позов підлягає задоволенню враховуючи, також, що Договір від 01 вересня 2007 року про будівництво житлового будинку АДРЕСА_1 між відповідачами був неукладений оскільки всупереч положенням п.3 ст.180, п.2 ст.189 ГК України, в ньому не визначено ціни в гривнях, площі об'єкту будівництва, строку дії договору, а також позивач посилається на те, що 10 квітня 2013 року спірна квартира була передана у користування позивачу, яка сплатила відповідачам справедливу на її думку ціну за квартиру, а отже позивач вважає себе власником спірної квартири та просить її повернути на підставі ст.387 ЦК України.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 28 грудня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просила рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

В обґрунтування своїх апеляційних вимог посилається на те, що суд першої інстанції незаконно не розглянув її клопотання про витребування з архіву справи №753/18154/13-ц, що призвело до неправильного вирішення справи, оскільки в її матеріалах містяться докази того, що відповідачі безпідставно набули майно, а саме квартиру. Крім того, у суду була б можливість переконатися в тому, що не було підстав та доказів визнавати право власності на квартиру за ОСОБА_2 У зв'язку із зазначеним, на думку апелянта, суд першої інстанції не забезпечив повного і всебічного розгляду справи.

Апелянт зазначила, що судом не було враховано, що вона сплатила відповідачам достатню суму коштів, квартира була побудована виключно за її рахунок, а тому у неї є право витребувати квартиру в розумінні глави 83 ЦК України.

Апелянт та її представник, а також представник відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_3 - ОСОБА_7 у судовому засіданні підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити у повному обсязі.

Представник ОСОБА_2 - ОСОБА_8 заперечував проти апеляційної скарги та просив її відхилити.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення апелянта та представників сторін, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного.

Судом встановлено, що 01 вересня 2007 року між ОСОБА_3, ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було укладено Договір № 1 про будівництво житлового будинку, а відповідно до п.1.1 вказаного Договору учасники беруть зобов'язання об'єднати свої внески та спільні дії для будівництва житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 12 травня 2015 року визнано за ОСОБА_2 (відповідачем по цій справі) право власності на квартиру №20 загальною площею 81,3 кв.м, житловою площею 26,6 кв.м в житловому будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, при цьому, було відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання права власності на цю квартиру.

Суд першої інстанції правильно послався на положення ст.61 ЦПК України, та встановив, що Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 07.08.2012 р., залишеним без змін судом касаційної інстанції, безспірно встановлено, що грошові кошти у розмірі 150 000 грн., передані ОСОБА_1 ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за розпискою від 08.04.2008 р. є договором позики, а не зобов'язанням останніх побудувати за ці кошти квартиру. Інші розписки, підписані ОСОБА_3, без зазначення, що кошти вносяться на виконання замовником договору будівельного підряду. Доказів того, що між сторонами було укладено договір будівельного підряду, відповідно до вимог ст. 875, ч. 2 ст. 877 ЦК України надано не було.

Крім того, заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 11.03.2013 р. за позовом ОСОБА_1, з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 стягнуто суму заборгованості у розмірі 150 000 грн., передану за договором позики від 08.04.2008р., на виконання вказаного рішення відкрито виконавче провадження, що суперечить висновкам суду першої інстанції про те, що вказаний договір позики був удаваний, а сторонами вчинено договір будівельного підряду.

Таким чином, відсутні будь-які докази щодо укладення між сторонами договору будівельного підряду у розумінні ст.ст. 875, 877 ЦК України, шляхом надання позики.

Також слід зазначити, що акт прийому-передачі виконаних робіт квартири АДРЕСА_1 підписаний лише ОСОБА_10 та ОСОБА_3, а відповідно до розписки від 08.04.2008р. ОСОБА_2 і ОСОБА_3 отримали від ОСОБА_1 у борг 150 000 грн., після чого лише ОСОБА_3 отримував від ОСОБА_1 кошти у розмірі 10 000 доларів США 23.06.2008 p., 10 000 доларів США 06.10.2008 p., 10 000 доларів США 10.04.2010 р. та 6 000 доларів США 21.11.2010 р.

Згідно п. 5.2.1, п. 5.4.1, п. 5.6.1 договору про будівництво житлового будинку від 01.09.2007 p., укладеного між ОСОБА_12, ОСОБА_2 та ОСОБА_13, учасники цього договору мають право залучати кошти третіх осіб для інвестування об'єкту інвестування виключно за письмової згоди інших учасників, тому не можуть вважатись домовленості припинення боргових зобов'язань між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 за розписками, коштами, що зараховуються в рахунок оплати за роботи по будівництву спірної квартири.

Крім того, сторонами не заперечувалось, що ОСОБА_1, навіть враховуючи усі кошти, що нею передавались ОСОБА_2 і ОСОБА_3. як за договором позики так і особисто ОСОБА_3, що підтверджено розписками, повна вартість квартири нею сплачена не була.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що рішенням Апеляційного суду м. Києва від 12 травня 2015 р. за відповідачем було визнано право власності на квартиру № 290 загальною площею 81,3 кв. м. житловою площею 26, 6 кв., що знаходиться за адресою АДРЕСА_1, яке набрало законної сили та яке є обов'язковим для виконання на всій території України.

Крім того, суд першої інстанції вважав, що є безпідставними та необґрунтованими доводи позивача про визнання договору неукладеним та скасування права власності на квартиру за ОСОБА_2, оскільки сторони є вільними в укладанні договору, а правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним, на підтвердження чого позивачем не надано доказів.

Позовна ж вимога про повернення квартири є похідною від інших вимог, а тому суд першої інстанції її не задовольнив також

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає, оскільки суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів і ухвалив законне та обґрунтоване рішення.

Згідно з ч. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 р. встановлено, що відповідно до положень ст. 10-11 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин.

Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до положень ч.3 ст.10 та ч.ч.1,4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Частино 2 статті 59 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно ч.4 ст.60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Вивченням матеріалів справи, колегією суддів встановлено, що жодного із вказаних доказів, які б підтверджували незаконність рішення суду першої інстанції позивачем надано не було.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції незаконно не витребував з архіву справу №753/18154/13-ц, що призвело до неправильного вирішення справи, оскільки в її матеріалах містяться докази того, що відповідачі безпідставно набули майно, а саме квартиру, виходячи з наступного.

Як вже зазначалося, судом першої інстанції встановлено та перевірено колегією суддів, що рішенням Апеляційного суду м. Києва від 12 травня 2015 року визнано за ОСОБА_2 (відповідачем по цій справі) право власності на квартиру №20 загальною площею 81,3 кв.м, житловою площею 26,6 кв.м в житловому будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, при цьому, було відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання права власності на цю квартиру.

Вказане рішення набрало законної сили.

Судом першої інстанції роз'яснено порядок оскарження рішення суду апеляційної інстанції та правильно вказано, що позивачем він не врахований.

Колегія суддів погоджується з тим, що витребування справи для встановлення безпідставності ухваленого за підсумками її розгляду рішення є безпідставним та незаконним, оскільки суд першої інстанції не мав компетенції на перегляд вказаного рішення, а відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Безпідставними є і доводи апелянта про те, що судом не було враховано, що позивач сплатив відповідачам достатню суму коштів, квартира була побудована виключно за її рахунок, а тому у неї є право витребувати квартиру в розумінні глави 83 ЦК України, оскільки доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а стороною позивача суду не було надано доказів на підтвердження вказаної обставини.

Інших доводів про незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції апеляційна скарга не містить.

Враховуючи викладене, рішення Дарницького районного суду м. Києва від 28 грудня 2015 року суддів вважає таким, що ухвалене з додержанням вимог закону. Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність рішення суду першої інстанції не впливають.

Керуючись ст.ст. 218, 303-305, п. 1 ч. 1 ст. 307, ст.ст. 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 28 грудня 2015 року - залишити без змін

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена протягом 20 днів з дня набрання нею законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді