Справа № 161/7822/16-ц
Провадження № 2/161/3075/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 серпня 2016 року Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі головуючого судді Подзірова А.О., при секретарі Кубяк О.В., за участі сторін, представника відповідача: ОСОБА_1, розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Луцьк цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про встановлення земельного сервітуту на право проїзду транспортним засобом по земельній ділянці, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про встановлення земельного сервітуту на право проїзду транспортним засобом по земельній ділянці.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку Серії ВЛ № 032676 від 14.12.2000 року позивач є власником земельної ділянки площею 0,0565 га, яка розташована в м. Луцьку по вул. Володимирській в Садівничому товаристві «Дружба» №742.Поруч із вказаною земельною ділянкою розташована земельна ділянка, яка належить ОСОБА_3 на праві власності та знаходиться в м. Луцьку, по вул. Володимирській в Садівничому товаристві Дружба» №740а.

З врахуванням місця розташування обох земельних ділянок доступ до його земельної ділянки з дороги загального користування можливий лише через доріжку, яка проходить між даними земельними ділянками.

Ширина проходу не дозволяє позивачу доїжджати транспортним засобом до його земельної ділянки, на якій збудований житловий будинок, перевозити всі необхідні великогабаритні речі, що змушує останнього наймати людей для допомоги у їх перенесенні від центральної дороги до земельної ділянки. Крім того, він змушений постійно залишати свій автомобіль на узбіччі дороги на значній відстані від земельної ділянки без нагляду, що може створити загрозу його викраденню та пошкодженню. Також, у нього виникають проблеми щодо здійснення завершення будівництва надвірних споруд та вирощування садових рослин, оскільки до земельної ділянки відсутній доступ транспортним засобам.

З метою вирішення даної проблеми позивач звертався до відповідача ОСОБА_3 з відповідним листом та проектом договору про встановлення земельного сервітуту однак отримав відмову.

Просить суд, встановити постійний земельний сервітут шляхом надання йому права проїзду транспортним засобом до земельної ділянки, що належить позивачу на праві власності через частину земельної ділянки, яка належить відповідачу ОСОБА_3 вздовж існуючого проходу між земельними ділянками, площею 64 кв.м.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_2 позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_1 в судовому засіданні позов не визнали, просили суд відмовити в задоволенні позову, суду пояснили, що площа земельної ділянки ОСОБА_3 є незначною і становить всього 0,0624 га. Земельна ділянка має специфічну неправильну форму, внаслідок чого в тій частині земельної ділянки на якій позивач просить встановити земельний сервітут її ширина становить близько 5 метрів, ширина проїзду транспортним засобом буде становити близько 3 метрів, що фактично позбавляє відповідача можливості повноцінно користуватися та розпоряджатися належною йому земельною ділянкою.

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши та оцінивши представлені по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку Серії ВЛ № 032676 від 14.12.2000 року позивач є власником земельної ділянки площею 0,0565 га, яка розташована в м. Луцьку по вул. Володимирській на території Садівничого товариства «Дружба» №742 (а.с. 4 ). Вищезазначена земельна ділянка межує із земельною ділянкою, яка належить відповідачу ОСОБА_3 на праві власності та розташована в м. Луцьку по вул. Володимирській в Садівничому товаристві «Дружба» № 740а (а.с. 7- 8 ).

Із викопіювання із чергового кадастрового плану м. Луцька вбачається, що площа земельної ділянки, що належить ОСОБА_3 єнезначною і становить всього 0,0624 га, земельна ділянка має специфічну неправильну форму, внаслідок чого в тій частині земельної ділянки, на якій позивач просить встановити земельний сервітут її ширина становить близько 5 метрів, ширина проїзду транспортним засобом буде становити близько 3 метрів, що фактично позбавляє відповідача можливості повноцінно користуватися та розпоряджатися належною йому земельною ділянкою. Крім цього вбачається, що до будинку позивача є дорога загального користування, тобто наявний пешохідний прохід.

Відповідно до ч.1 ст.401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб які не можуть бути задоволені іншим способом.

Частина 1 ст. 402 ЦК України передбачає можливість встановлення сервітуту договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Згідно ч.1 ст. 403 ЦК України, сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном.

Частина 1 ст. 404 ЦК України, встановлює способи встановлення, в тому числі, можливостей земельного сервітуту, серед яких: право проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, звязку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо. Крім того, за приписами ч.2 ст. 404 ЦК України, особа має право вимагати встановлення земельного сервітуту не лише від власника іншої земельної ділянки, а й від володільця.

Відповідно до вимог ст. 98 Земельного Кодексу України, право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками). Земельні сервітути можуть бути постійними і строковими. Встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею. Згідно ч. 4 цієї ж статті Земельного Кодексу України, земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений.

Статтею 99 Земельного Кодексу України визначено наступні види земельних сервітутів: а) право проходу та проїзду на велосипеді; б) право проїзду на транспортному засобі по наявному шляху; в) право на розміщення тимчасових споруд (малих архітектурних форм); г) право прокладати на свою земельну ділянку водопровід із чужої природної водойми або через чужу земельну ділянку; ґ) право відводу води зі своєї земельної ділянки на сусідню або через сусідню земельну ділянку; д) право забору води з природної водойми, розташованої на сусідній земельній ділянці, та право проходу до природної водойми; е) право поїти свою худобу із природної водойми, розташованої на сусідній земельній ділянці, та право прогону худоби до природної водойми; є) право прогону худоби по наявному шляху; ж) право встановлення будівельних риштувань та складування будівельних матеріалів з метою ремонту будівель та споруд; з) інші земельні сервітути.

Згідно ч.ч.1,2 ст.100 Земельного Кодексу України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки.

Згідно ст. 101 ЗК України, власник, землекористувач земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, має право вимагати від осіб, в інтересах яких встановлено земельний сервітут, плату за його встановлення, якщо інше не передбачено законом. Власник земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, має право на відшкодування збитків, завданих встановленням земельного сервітуту.

Відповідно до ч. 3 вказаної норми Кодексу, власники та землекористувачі земельних ділянок зобов'язані співпрацювати при вчиненні дій, спрямованих на забезпечення прав на землю кожного з них та використання цих ділянок із запровадженням і додержанням прогресивних технологій вирощування сільськогосподарських культур та охорони земель (обмін земельних ділянок, раціональна організація територій, дотримання сівозмін, встановлення, зберігання межових знаків тощо).

За змістом ст. 103 Земельного Кодексу України, власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов'язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив).

Згідно п. 22-2 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" від 16.04.2004 року №7 види земельних сервітутів, які можуть бути встановлені рішенням суду, визначені статтею 99 ЗК України і цей перелік не є вичерпним. Встановлюючи земельний сервітут на певний строк чи без зазначення строку (постійний), суд має враховувати, що метою сервітуту є задоволення потреб власника або землекористувача земельної ділянки для ефективного її використання; умовою встановлення є неможливість задовольнити такі потреби в інший спосіб, і в рішенні суд має чітко визначити обсяг прав особи, що звертається відносно обмеженого користування чужим майном.

Крім того, чинним законодавством передбачено, що право проходу та проїзду на транспортних засобах, а також право прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв'язку, трубопроводів, інших лінійних комунікацій є різними видами земельних сервітутів, а тому встановлення щодо земельної ділянки одного з них не означає можливість використання цієї земельної ділянки власником чи користувачем сусідньої земельної ділянки з іншою метою.

В судовому засіданні було встановлено, що цільове призначення земельних ділянок сторін є садівництво, крім того було встановлено, що на спірній частині земельної ділянки відповідача є багатолітні насадження та стоять межові знаки та після них існує пішохідний прохід до ділянки позивача. Зазначене планування земельних ділянок мають і інші суміжні з сторонами земельні ділянки.

Із пояснень сторін в судовому засіданні встановлено, що наявний шлях для проїзду транспортним засобом через земельну ділянку, що належить відповідачу відсутній, відповідач заперечує проти встановлення безкоштовного земельного сервітуту стосовно належної йому земельної ділянки, іншого позивачем до подання позову до суду не пропонувалося.

Крім того, позивач не довів в судовому засіданні належними доказами, що право проїзду до його земельної ділянки не можливо без обмеження сервітутом земельної ділянки відповідача.

В судовому засіданні позивач не надав доказів в спростування пояснень відповідача та його представника.

Відповідно до ч.1 ст.. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Беручи до уваги вищенаведене, суд вважає, що позивач не довів в судовому засіданні неможливість повноцінно та ефективно використовувати земельну ділянку з цільовим призначенням для садівництва, що належить йому та яка розташована по вул. Володимирській в м. Луцьку на території Садівничого товариства «Дружба» № 742 без обмеження земельної ділянки відповідача сервітутом, не довів наявності оспорювання чи не визнання його прав, а тому в задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись ст.ст.10, 11, 60, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про встановлення земельного сервітуту на право проїзду транспортним засобом по земельній ділянці - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст рішення суду складений та підписаний 03.08.2016 року.

Суддя: А.О. Подзіров