Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 березня 2016 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді Жарікова О. В. ,

при секретарі Чайка О. П.,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в місті Білій Церкві, в залі суду № 3 справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом посилаючись на те, що 16 жовтня 2007 року між ПАТ КБ „Приватбанк та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № KICWGA00000136. Відповідно до умов Кредитного договору позивач зобов»язався надати відповідачу кредит у розмірі 322397,03 грн., на термін до 16.10.2022 року, а відповідач зобовязався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами та інші платежі в строки та в порядку встановлених кредитним договором. Відповідно договору, погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, відповідач повинен надати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно кредитного договору. Відповідач не надав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також іншими витратами відповідно до умов договору, що має відображення у розрахунку заборгованості за кредитним договором № KICWGA00000136. Таким чином, в порушення умов кредитного договору а також ст.ст. 509, 526,1054 ЦК України, відповідач зобовязання за вказаним договором не виконав. В звязку з зазначеними порушеннями зобовязань за кредитним договором, відповідач станом на 04.06.2015 року має заборгованість 1 808 707,05 грн., яка складається з наступного: 288 506, 83 грн. заборгованість за кредитом; 462 424,28 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом; 41 662,50 грн. заборгованість по комісії за користування кредитом; 929 746,44 грн. пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором; а також штрафи відповідно до договору: 250,00 грн. штраф (фіксована частина); 86 117,00 грн. штраф (процентна складова). Позивач просив суд стягнути з відповідача на користь ПАТ КБ „Приватбанк заборгованість у розмірі 1 808 707,05 грн. за кредитним договором № KICWGA00000136 від 16.10.2007 року та стягнути з відповідача судові витрати.

В відкритому судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги в повному обсязі. В подальшому представник позивача в відкрите судове засідання не з»явився, про час та місце розгляду справи повідомлено належним чином, подав до суду, через канцелярію суду клопотання, в якому просив розглянути справу без участі представника позивача, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, а, також, подав письмові пояснення по суті позовних вимог.

Відповідач в відкрите судове засідання не з»явився, про час та місце розгляду справи повідомлено належним чином, направив до суду свого представника. Представник відповідача, позов не визнав та проти задоволення позову заперечував, надав суду письмові заперечення на позов та висновок № 95 експертного економічного дослідження від 15.02.2016 року, який було складено судовим експертом ОСОБА_2 (свідоцтво № 1515 від 07.07.2011 року, видане на підставі рішення Центральної експертно-кваліфікаційної комісії при Міністерстві юстиції України). В подальшому представник відповідача в судове засідання не з»явився, про час та місце розгляду справи повідомлено належним чином, подав до суду, через канцелярію суду заяву, в якій просив розглянути справу без участі відповідача та представника відповідача на підставі наявних доказів, та застосувати до спірних правовідносин позовну давність, проти позову заперечує.

Заслухавши пояснення учасників судового процесу, оглянувши та дослідивши матеріали справи та наявні в ній докази, суд приходить до висновків, які мотивує наступним чином.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 2,3 ст. 10 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 cт. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч. 1,2 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Судом встановлено, що 16 жовтня 2007 року між ЗАТ КБ „Приватбанк, правонаступником якого з усіма правами та обов»язками являється ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № KICWGA00000136.

Відповідно до п.1.1 кредитного договору, банк зобов»язувався надати позичальникові кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу чи/або перерахування на рахунок, зазначений в п. 7.1 цього договору. Строк, вид, кредиту, цілі, розмір кредиту, відсотків, винагород, розмір щомісячного платежу, період сплати, порядок погашення заборгованості за цим договором, зазначені у розділі 7 договору.

Відповідно до п.7.1 кредитного договору, банк зобовязувався надати позичальникові кредитні кошти шляхом: видачі готівки через касу на строк з 16 жовтня 2007 року по 16 жовтня 2022 року, включно, у вигляді непоновлюваної лінії у розмірі 322397,05 гривень на наступні цілі: придбання земельної ділянки під забудівлю житла 277750,00 грн., а також у розмірі 44647,05 гривень на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених п.п. 2.1.3, 2.2.7 даного договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,25% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі 3,0 % від суми кредиту у момент надання кредиту, винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі 0,20 % від суми кредиту щомісяця в період сплати, відсотки за дострокове погашення кредиту, згідно з п. 3.11 даного договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п. 6.2 даного договору. Періодом сплати вважати період з 20 по 26 число кожного місяця.

Погашення заборгованості за цим договором (за винятком винагороди, що сплачується в момент надання кредиту) здійснює в наступному порядку: щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 4482,56 гривень) для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості за кредитом, відсоткам, винагороді.

Пунктом 7.1.1 кредитного договору визначено, що позичальник зобовязується повернути кредит згідно порядку та в строки, які вказані у п.7.1. Повне погашення кредиту повинно бути проведено в останній день строку, вказаного в абз.1 п.7.1 даного договору.

Пунктом 7.1.2 кредитного договору передбачено, що у разі порушення термінів оплати, передбачених п. 7.1.1 (в т.ч. оплати заборгованості не в повному обсязі) на 120 календарних днів, сторони дійшли згоди вважати строком повернення кредиту (залишку заборгованості по кредиту) відсотків, винагороди, пені ( в повному обсязі) в останній день місяця, в якому відбулося порушення термінів оплати на 120 календарних днів.

Пунктом 7.4 кредитного договору передбачено, що при порушенні позичальником зобовязань із погашення кредиту, позичальник сплачує банку пеню у розмірі 0,15% від простроченої заборгованості по кредиту за кожний день прострочки, але не менше 1 гривні.

У відповідності до положень ст.ст. 1054, 1055 ЦК України кредитний договір повинен бути укладений в письмовій формі та містити в собі положення щодо розміру та умов кредиту.

Згідно умов договору банк надав кредит позичальнику для придбання земельної ділянки під забудівлю житла, тобто договір визначений сторонами як споживчий кредит, а тому для нього встановлено особливий порядок укладення та виконання.

Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року в справі № 15-рп/2011, за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень п.п. 22,23, ст. 1 ст. 11 ч. 8 ст.18 ч.3 ст. 22 Закону України „Про захист прав споживачів у взаємозвязку з положенням ч.4 ст.42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) визначено, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення так і під час виконання такого договору.

До позову позивачем додано розрахунок заборгованості за вказаним договором. В судовому засіданні представником позивача було надано ще один примірник розрахунку заборгованості за договором № KICWGA00000136 від 16.10.2007 року, укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» та клієнтом ОСОБА_1, станом на 18.12.2015 року, в якому загальна сума заборгованості складає 2 025 896,91 грн., при цьому уточнену позовну заяву про збільшення розміру позовних вимог, представником позивача до суду не було подано. Тому суд не може розглядати наданий розрахунок як доказ.

В письмових запереченнях відповідач вказував на те, що 27.10.2008 року відсоткова ставка за користування кредитом була безпідставно підвищена позивачем до розміру 16,08% річних, а 01.02.2009 року позивач знову ж безпідставно підвищив відсоткову ставку до 27,25% річних. Таке твердження в судовому засіданні підтримав і представник відповідача. Представник відповідача просив надати представника позивача докази того, що таке підвищення процентної ставки було законним. Представник позивача у судовому засіданні таких доказів не надав, розрахунок заборгованості не змінив.

Пунктом 2.3.1 кредитного договору передбачено, що банк має право в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом, при зміні конюктури ринку грошових ресурсів в Україні… При цьому банк надсилає позичальнику письмове повідомлення про зміну процентної ставки протягом 7 календарних днів з дати вступу в чинність зміненої процентної ставки.

Представником позивача було надано до суду підтвердження того, що позичальника було повідомлено про зміну процентної ставки у відповідності до умов кредитного договору листом № 20.1.3.2/6-37646 від 31.12.2008 року та надано копію реєстру № 250 від 09.01.2009 року, в якому містилося прізвище ОСОБА_3. Із змісту листа вбачається, що воно адресоване ОСОБА_1 із повідомленням його що з 01 лютого 2009 року відсоткова ставка за кредитним договором № KICWGA00000136 від 16.10.2007 року складатиме 27,25% на рік. Інших доказів про зміну відсоткової ставки представником позивача не надано. Доказів отримання відповідачем вказаного листа до суду не надано.

З наданих документів вбачається, що лист було адресовано ОСОБА_1 із повідомленням його, що з 01 лютого 2009 року відсоткова ставка за кредитним договором № KICWGA00000136 від 16.10.2007 року складатиме 27,25% на рік, згідно копії реєстру № 250, який складено 09.01.2009 року, проте штемпель поштового відділення проставлений від 08.01.2009 року. Інший лист про повідомлення позичальника щодо зміни процентної ставки до розміру 16,08 % річних позивачем взагалі до суду не надано.

Суд критично оцінює надані копії документів і не може прийняти їх як належний та допустимий доказ, виходячи із наступного. Під письмовим повідомленням слід розуміти не тільки направлення відповідних відомостей зазначеним особам у письмовому вигляді, а й отримання цими особами відомостей, які мають бути їм повідомлені, а представником позивача такого доказу надано не було. За загальним змістом термін «повідомлення» включає в себе не тільки направлення відомостей, з якими особа має бути обізнаною, а й отримання цією особою зазначених відомостей.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові № 6-143 цс14 від 17 грудня 2014 року, в якій зазначено, що під повідомленням слід розуміти не тільки направлення листів, а й отримання цих листів особами, яким вони направлені.

На підтвердження факту отримання відповідачем вказаного листа позивач повинен був надати повідомлення УДППЗ «Укрпошта» про вручення поштового відправлення за формою № 119, де відправником було б зазначено Публічне акціонерне товариство КБ „Приватбанк, а отримувачем - ОСОБА_1.

Відповідно до пп. 3.5.1.2 п. 3.5.1 Порядку пересилання поштових відправлень, затвердженого наказом УДППЗ «Укрпошта» від 12 травня 2006 року № 211, при бажанні одержання повідомлення про вручення поштового відправлення відправник заповнює бланк повідомлення ф. 119 на своє ім'я або на ім'я особи, якій належить надіслати повідомлення після вручення поштового відправлення адресату. На повідомленні відправник зазначає вид поштового відправлення, що пересилається, дату його подання, адресу, за якою надсилається поштове відправлення. У відповідних випадках зазначається сума оголошеної цінності та післяплати. Таких доказів суду не надано. Крім цього, у відповідності до ч. 2 ст. 27 Цивільного процесуального кодексу України особи, які беруть участь у справі позовного провадження, для підтвердження своїх вимог або заперечень зобов'язані подати усі наявні у них докази до або під час попереднього судового засідання, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться - до початку розгляду справи по суті. В судовому засіданні представник позивача не надав доказів щодо підвищення процентних ставок по кредитному договору, відповідно до вимог ст. 27 ЦПК України та повідомив, що таких доказів немає.

Представник позивача надав суду письмові пояснення на заперечення на позов, в яких вказує на існування судових рішень, які набрали законної сили, а саме: рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 07.12.2012 року та рішення Апеляційного суду Київської області від 18.04.2013 року у справі № 1003/4465/2012. Представник позивача вказує на те, що під час розгляду цивільної справи № 1003/4465/2012, з»ясовувалися обставини підняття банком відсоткової ставки.

Ознайомившись із копіями зазначених рішень, судом встановлено, що банк позивався до позичальника та майнового поручителя про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості із розрахунку дострокового стягнення заборгованості, станом на 25 січня 2012 року. В резолютивній частині рішення Апеляційного суду Київської області не зазначено в рахунок якої суми заборгованості звернуто стягнення на предмет іпотеки, і тому суд не може взяти до уваги зазначені рішення. Також, в даному рішенні зазначено про зміну відсоткової ставки лише на 27,25 % річних, та не згадується про інше збільшення відсоткової ставки.

Позивач, надаючи копії зазначених судових рішень не змінив розмір позовних вимог, не надав уточнення позовних вимог, не надав належний розрахунок заборгованості по кредитних зобовязаннях.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми , якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Крім того, відповідно до абзаців 1, 2 п. 17 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику розгляду судами законодавства при вирішені спорів, що виникають із кредитних правовідносин» зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом ( ч. 1 ст. 598 ЦК України). Такі підстави, зокрема, зазначені у ст. ст. 599-601, 604-609 ЦК України. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК України.

Таким чином, оскільки ухвалене судове рішення про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором, то нарахування відсотків за користування кредитом, неустойки поза строком дії кредитного договору законом не передбачено.

Суд не може вийти за межі позовних вимог і розглядає справу у межах заявлених позивачем вимог, які викладені у позовній заяві.

За даними експертного дослідження, яке було надано представником відповідача у судовому засіданні, вбачається, що після проведених розрахунків, заборгованість позичальника станом на 18.12.2015 року складає 595 077,30 грн.. Вказане підтверджується копією висновку № 95 експертного економічного дослідження від 15.02.2016 року, яке подано до суду представником відповідача, відповідно до вимог ч. 2 ст. 27 ЦПК України. Представник позивача доказів на спростування вказаного висновку до суду не надав.

Вказаний висновок є чітким та конкретним, обґрунтованим та належно мотивованим, виконаним на підставі відповідних методик, ґрунтується на матеріалах справи і чинному законодавстві, а тому суд вважає його належним та допустимим доказом по справі.

Представником позивача не було надано до суду первинних документів, або їх копій, які б підтверджували суму отриманого кредиту позичальником. Але в судовому засіданні, представник відповідача засвідчив, що відповідач отримав від банку кредит у розмірі 277 750, гривень. Кошти на сплату страхових платежів у розмірі 44647,05 гривень позичальник від банку не отримував.

Представником позивача не було надано до суду доказів того, що банком сплачувалися страхові платежі за позичальника. Натомість розмір заборгованості позичальника перед банком збільшувалася на суму страхових платежів щороку, така інформація наявна у розрахунку заборгованості, який надано позивачем.

Під час судового розгляду, представник відповідача намагався зясувати чи надавався фінансовий інструмент позичальнику, адже сплата винагороди за його надання передбачена п. 7.1 кредитного договору. Представник позивача пояснив, що це є комісія за видачу кредиту.

Суд критично оцінює такі пояснення, надані представником позивача, адже кредитним договором чітко передбачено „винагорода за надання фінансового інструменту. Представник позивача мав би послатися на нормативно-правові документи, якими передбачено що дані поняття є тотожними.

Відповідно до Закону України «Про цінні папери та фондовий ринок», фінансовий інструмент цінні папери, строкові контракти (фючерси), інструменти грошового обігу, відсоткові строкові контракти (форварди), строкові контракти на обмін (на певну дату в майбутньому) в разі залежності ціни від відсоткової ставки, валютного курсу чи фондового індексу (відсоткові, курсові чи індексні свопи), опціони, що дають право на купівлю або продаж будь-якого із зазначених фінансових інструментів, у т.ч. тих, що передбачають грошову форму оплати (курсові та відсоткові опціони).

Отже, вважати, що винагорода за надання фінансового інструменту та комісія за надання кредиту є тотожні поняття, у суду немає підстав.

Враховуючи, що кредитний договір розроблявся саме позивачем (банком), суд вважає, що відповідальність щодо його змісту повністю покладається на позивача.

В судовому засіданні, представником позивача було надано виписку з 16.10.2007 року по 21.12.2015 року по рахунку № 7226 - ОСОБА_3. Пунктом 7.2 кредитного договору передбачено, що для виконання даного договору, банк відкриває позичальникові рахунок 7226 для зарахування коштів, спрямованих на погашення заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди та ін. платежам. Виписка містить наступну інформацію по Дт рахунку нарахування а Кт рахунку сплату, сума разом є однаковою як по Дт так і Кт, а саме 80653,31 грн., вихідний залишок нуль. Прокоментувати інформацію, яка зазначена у виписці представник позивача не зміг. Як вбачається із наданої виписки, після „списание средств на счет кредитора 06.03.13 року у розмірі 1960,50 грн. ніяких нарахувань не проводилося.

Відповідно до Інструкції "Про застосування Плану рахунків бухгалтерського обліку банків України, затвердженої Постановою НБУ № 280 від 17.06.2004 року, рахунок 2909 П - це Інша кредиторська заборгованість за операціями з клієнтами банку, призначення рахунку: облік сум іншої кредиторської заборгованості за операціями з клієнтами банку. За кредитом рахунку проводяться суми кредиторської заборгованості за операціями з клієнтами банку. За дебетом рахунку проводяться суми погашення кредиторської заборгованості за операціями з клієнтами банку.

Тобто встановити дійсний розмір заборгованості із наданих позивачем документів суду, неможливо.

Із наданого до позовної заяви розрахунку заборгованості вбачається, що перше нарахування пені позивачем здійснено 20.12.2007 року, тобто на цей момент вже існувало прострочення виконання зобовязання позичальником. В колонці „сальдо простроч. по кредиту з 27.08.2008 року міститься сума простроченої заборгованості 380,63 грн., яка надалі тільки зростала, а в колонці „заборгованість % (накопичені) навіть починаючи з 20.11.2007 року рахувалася заборгованість, яка потім зменшувалася, але з 27.08.2008 року вона тільки збільшувалася.

Отже заборгованість за кредитними зобовязаннями позичальника, яка в подальшому тільки збільшувалася, виникла 27.08.2008 року. Пунктом 7.1.2 кредитного договору передбачено, що у разі порушення термінів оплати, передбачених п.7.1.1 ( в т.ч. оплати заборгованості не в повному обсязі) на 120 календарних днів, сторони дійшли згоди вважати строком повернення кредиту (залишку заборгованості по кредиту) відсотків, винагороди, пені ( в повному обсязі) в останній день місяця, в якому відбулося порушення термінів оплати на 120 календарних днів, і тому 31 грудня 2008 року є днем, який визначено строком повернення кредиту (залишку заборгованості по кредиту) відсотків, винагороди, пені ( в повному обсязі).

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Визначення поняття зобов'язання міститься у частині першій статті 509 ЦК України.

Відповідно до цієї норми зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Таке визначення розкриває сутність зобов'язання як правового зв'язку між двома суб'єктами (сторонами), відповідно до якого на одну сторону покладено обов'язок вчинити певну дію (певні дії) чи утриматись від її (їх) здійснення; іншій стороні зобов'язання надано право, що кореспондує обов'язку першої. Обов'язками боржника та правами кредитора вичерпується зміст зобов'язання (ст. 510 ЦК України).

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Згідно зі статтями 526, 530, 610 ЦК України, частиною першою статті 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Якщо в зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як "строк дії договору", так і "строк (термін) виконання зобов'язання" (статті 530, 631 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.

При цьому перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Відповідно до частини п'ятої статті 261 ЦК України за зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Пунктом 4.5 кредитного договору, сторони визначили, що терміни позовної давності до вимог про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки, передбачених штрафів за даним договором встановлюються сторонами тривалістю у 5 років.

Згідно із пунктом 7.1.2 кредитного договору передбачено, що у разі порушення термінів оплати, передбачених п.7.1.1 ( в т.ч. оплати заборгованості не в повному обсязі) на 120 календарних днів, сторони дійшли згоди вважати строком повернення кредиту (залишку заборгованості по кредиту) відсотків, винагороди, пені ( в повному обсязі) в останній день місяця, в якому відбулося порушення термінів оплати на 120 календарних днів.

Таким чином, сторони кредитних правовідносин врегулювали у договорі питання дострокового повернення коштів, тобто зміни строку виконання основного зобов'язання, та визначили умови такого повернення коштів.

Судом встановлено, що наявна заборгованість за кредитним зобовязанням позичальника виникла 27.08.2008 року, яка надалі тільки збільшувалася, а тому за визначенням пункту 7.1.2 договору, строк користування кредитом вважається таким, що сплив через 120 днів, тобто з 26 грудня 2008 року, а сплачена заборгованість повинна була бути в останній день місяця, тобто 31 грудня 2008 року.

Відповідач у своїх письмових запереченнях та заяві послався на застосування строків позовної давності.

Оскільки строк виконання основного зобов'язання було змінено - на 31 грудня 2008 року, то саме з цього моменту в позивача виникло право на звернення до суду щодо захисту своїх порушених прав, однак, банк звернувся до суду з зазначеним позовом лише 07.07.2015 року, тобто зі спливом строку позовної давності.

За змістом статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно).

Після зміни строку виконання зобов'язання до 31 грудня 2008 року, усі наступні платежі, передбачені договором у сплаті щомісячних платежів, не мають правового значення, оскільки за вимогою пункту 7.1.2 договору позичальник був зобов'язаний повернути кредит в повному обсязі до вказаної дати й усі наступні щомісячні платежі за договором після 31 грудня 2008 року не підлягали виконанню.

Разом із тим, за змістом частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно статті 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Дана позиція суду узгоджується з Постановою Верховного суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-249цс15.

Сплив позовної давності є підставою для відмови в позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (ч. 5ст. 267 ЦК України). ЦК України не передбачає заборони пред'явлення окремих вимог у зв'язку з пропущенням позовної давності.

Пункт 7 ч. 11 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», яким кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, у системному зв'язку з самою ч. 11 ст. 11 зазначеного Закону стосується позасудового порядку повернення споживчого кредиту і спрямований на те, щоб встановити судовий контроль за вирішенням таких вимог кредитодавця з метою захисту прав споживача як слабшої сторони договору споживчого кредиту.

Таким чином, позов до задоволення не підлягає.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне залишити судові витрати за позивачем.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 261, 266, 509, 526, 530, 599, 631, 1048, 1049, 1050, 1054 ЦК України, Законом України "Про захист прав споживачів", Законом України "Про банки та банківську діяльність", «Про цінні папери та фондовий ринок», Законом України «Про судовий збір», ст.ст. 3, 10, 11, 57, 58, 60, 61, 79, 88, 212-215, 294, 296 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, - відмовити.

Судові витрати залишити за позивачем.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Київської області через Білоцерківський міськрайонний суд. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя ОСОБА_4