АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний номер справи: 658/594/16-ц Головуючий в 1 інстанції: Єйбог І.М. Номер провадження: 22-ц/791/1703/16 Доповідач - Іванова І.П.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 липня 2016 року Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Херсонської області у складі:

головуючого - Іванової І.П.

суддів: Базіль Л.В., Кузнєцової О.А.,

секретар - Мирненко А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 06 червня 2016 року

по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування збитку в результаті заподіяної матеріальної шкоди,-

в с т а н о в и л а:

У лютому 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеною позовною заявою, мотивуючи її тим, що 20 лютого 2013 року ОСОБА_2 отримав від неї грошові кошти в сумі 20 000 доларів США в борг, які зобов'язувався повернути до 30 липня 2013 року, про що було підписано договір позики та написав розписку про отримання вказаних коштів. Також відповідач пообіцяв 3% місячних за отриману позику та надав у заставу транспортний засіб автомобіль «Мерседес МL 300», який зазначений в договорі позики як заставне майно. Позивачка зазначила, що ОСОБА_2 визнавав свої зобов'язання, однак лише давав обіцянки повернення коштів та в грудні 2015 року повернув позику частково в розмірі 34 000 грн.

17 травня 2016 року позивачка надала до суду доповнення до позову. Так, позивач зазначає, що позовна заява про відшкодування шкоди подана з підстав ч.1, п.8 ч. 2 ст. 16 ЦК України та ч. 1 ст. 22 ЦК України та зазначила, що поданий позов повністю відповідає вимогам ст.ст. 614, 1166 ЦК України щодо наявності збитків у результаті порушення майнових прав, спричинених протиправними діями відповідача. Також вказала, що договір позики, розписка та договір поруки в особі поручителя ОСОБА_3 підтверджують факт отримання відповідачем 20 000 доларів США та сплачені відповідачем кошти в розмірі 34 000 грн. у грудні 2015 року не зарахувала до суми збитку, оскільки отриманні без уточнення призначення.

ОСОБА_1 вказала, що ОСОБА_2 порушив виконання взятих на себе зобов'язань відповідно до ст.ст. 1049, 1212, 400 ЦК України, протиправно здійснив відчуження предмета застави в порушення вимог ст.ст. 586, 587 ЦК України, ст. 9,10,12 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», у зв'язку з чим, наніс матеріальні збитки в результаті порушення договірних зобов'язань.

На підставі викладеного, враховуючи уточнення позовних вимог від 25 травня 2016 року, ОСОБА_4 просила: стягнути з відповідача на її користь збитки, завдані в результаті заподіяної їй матеріальної шкоди в розмірі 20 000 доларів США з виплатою цієї суми в гривні за курсом НБУ на момент погашення та стягнути з відповідача відшкодування сплачених нею судового збору та інших судових витрат.

У письмових запереченнях на позовну заяву ОСОБА_2, посилаючись на те, що позивачка у своїй позовній заяві не навела жодних доказів заподіяння їй матеріальної шкоди в розмірі 20 000 доларів США та додана до заяви копія розписки свідчить про наявність договірних зобов'язань, а не про заподіяння ним матеріальної шкоди, а також на те, що ОСОБА_1 не врахувала в розмір заподіяних збитків суму в розмірі 34 000 грн., просив відмовити в задоволенні позову про відшкодування збитку в результаті заподіяної матеріальної шкоди.

Рішенням Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 06 червня 2016 рокупозов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму позики в розмірі 466 040,40 грн., що еквівалентно 18 641,61 доларів США за курсом НБУ станом на 06 червня 2016 року, судові витрати в розмірі 6788,40 грн., які складаються з судового збору в розмірі 4645,20 грн., витрат, пов'язаних з переїздом до іншого населеного пункту та наймання житла в розмірі 2133,14 грн. У задоволені решти позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги та стягнути з відповідача заявлені судові витрати в повному обсязі.

Судом встановлено, щозгідно договору позики та розписки про отримання коштів від 21 лютого 2013 року ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 20 000 доларів США в позику зі строком повернення не пізніше 30 липня 2013 року (а.с. 6,7).

03 жовтня 2013 року ОСОБА_1 у зв'язку з невиконанням відповідачем взятого на себе зобов'язання по поверненню коштів у визначений строк, надіслала на його адресу письмову вимогу про повернення суми позики, на яку ОСОБА_2 ніяким чином не відреагував (а.с. 10-13). У грудні 2015 року відповідач повернув позивачці 34000 гривень.

Заслухавши доповідача, вислухавши осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

При ухваленні рішення, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що відповідно до викладеного змісту позовної заяви, ОСОБА_1 фактично просила стягнути з відповідача борг за договором позики. Суд правильно зазначив, що вона взагалі могла не посилатись в позові на норми матеріального та процесуального права, оскільки цього не вимагає ст. 119 ЦПК України, а обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги викладені чітко і зрозуміло та свідчать про укладення між сторонами договору позики та про те, що позивач просить суд стягнути саме грошові кошти, що були надані відповідачу за договором позики, та не повернуті ним в строк зазначений в договорі.

Такого висновку суд дійшов у відповідності до ст. 214 ЦПК України.

Як передбачено п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справи у суді першої інстанції» позовна заява подається до суду в письмовій формі і за змістом повинна відповідати вимогам статті 119 ЦПК. У зв'язку з цим суди мають звертати особливу увагу, зокрема, на те, що у позовній заяві повинні не лише міститися позовні вимоги, а й бути викладені обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, і зазначені докази, що підтверджують кожну обставину.

Судом вірно встановлено, що між сторонами склались договірні відносини.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Тобто, з огляду на наявні в матеріалах справи докази виникнення договірних зобов'язань, а саме: договору позики від 21 лютого 2013 року, укладеного між сторонами та розписки про отримання відповідачем грошових коштів у сумі 20 000 доларів США від 21 лютого 2013 року, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції про зазначений вище висновок.

Довід апеляційної скарги про неповне з'ясування обставин справи, що мають значення для справи та порушення норм матеріального та процесуального права не заслуговує на увагу.

Правовою позицією, викладеною Постановою Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року № 6-63цс13 зазначено, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Частиною 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

У своїй апеляційні скарзі ОСОБА_1 не погоджується з судом першої інстанції про зменшення суми позики, оскільки відповідачем не було зазначено призначення платежів.

З таким доводом неможливо погодитись, з огляду те, що відповідно до ст. 529 ЦК України кредитор має право не приймати від боржника виконання його обов'язку частинами, якщо інше не встановлено договором, актами цивільного законодавства або не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту, однак позивачка прийняла платежі від відповідача, тому з огляду на правовідносини, що склалися між сторонами, сплачена сума вважається судом погашенням боргу в рахунок повернення коштів за договором позики.

Посилання скаржника на той факт, що суд безпідставно відмовив витребувати докази що стосується інформації щодо автомобіля, який значиться в якості застави в договорі позики від 21 лютого 2013 року та реєстраційного номеру облікової картки платника податків, на думку колегії суддів вважаються такими, що не стосуються предмета позову, а тому суд обґрунтовано відмовив у задоволенні такого клопотання.

Колегія суддів погоджується з висновком суду про те, що викладені обставини позивачем в позовній заяві щодо наявності заставного майна у вигляді транспортного засобу та доводи про незаконність дій щодо заставного майна з боку відповідача не ґрунтуються на вимогах закону, а тому відхиляє твердження ОСОБА_1 у своїй скарзі про те, що суд безпідставно визнав нікчемним договір поруки в частині застави транспортного засобу всупереч ст. 220 ЦК України з огляду на таке.

Відповідно ст. 13 ЗУ «Про заставу» договір застави повинен бути укладений у письмовій формі. У випадках, коли предметом застави є нерухоме майно, космічні об'єкти, транспортні засоби, що підлягають державній реєстрації, договір застави повинен бути нотаріально посвідчений на підставі відповідних правовстановлюючих документів.

Згідно ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Статтею 217 ЦК України встановлено, що недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсність інших його частин і правочин в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Отже, у даному випадку ч. 2 ст. 220 ЦК України не підлягає застосуванню, оскільки в заявлених позовних вимогах прохання про визнання договору в частині заставного майна дійсним, який з огляду на зазначені норми не є таким, заявлено не було.

Позивач у своїй апеляційній скарзі також не погоджується з рішенням суду про стягнення суми позики, оскільки наголошує на відшкодуванні збитку, завданого в результаті заподіяної шкоди. З такою вимогою скаржника неможливо погодитись з огляду на вище зазначене.

Також ОСОБА_1 зазначає, що не погоджується з рішенням суду частини стягнення коштів з відповідача за курсом НБУ станом на момент винесення рішення, а вказує, що ОСОБА_2 їй завдана шкода, в результаті умисних порушень її цивільних прав, вважає, що 20 000 доларів США підлягають стягненню по курсу НБУ на момент погашення.

Згідно ч.1,2 ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Оскільки неможливо визначити яким чином бути змінюватися курс долара на момент здійснення боржником виплати, судом правильно визначений еквівалент боргу в гривні за офіційним курсом НБУ на момент винесення рішення.

Суд апеляційної інстанції відхиляє доводи скаржника щодо неправильного визначення стягнення з відповідача судових витрат на її користь зазначивши, що їй підлягають виплати добові, що становлять 0,2 розміру мінімальної заробітної плати в день та компенсація за відрив від занять, всього в сумі 15 діб, оскільки колегія суддів повністю погоджується з розрахунками суду першої інстанції, які в повній мірі відповідають обставинам справи.

Керуючись ст. 303, п.1 ч. 1 ст. 307, ст. 308, п.1 ч.1 ст. 314, ст. 315 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 06 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набуває чинності негайно, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий І.П. Іванова

Судді: Л.В. Базіль

О.А. Кузнєцова