Справа № 296/6601/16-ц
О К Р Е М А У Х В А Л А
"16" вересня 2016 р. м.Житомир
Корольовський районний суд м. Житомира в складі головуючого судді Шалоти К.В., розглянувши заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову у справі №296/6601/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання договору довічного утримання недійсним,
Позивач ОСОБА_1 звернувся до Корольовського районного суду м. Житомира з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання недійсним договору довічного утримання від 12.02.2016 р., укладеного між ОСОБА_3, що діяла від імені ОСОБА_4 Томашівської та ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_5, зареєстрований в реєстрі за №319.
Разом з позовною заявою ОСОБА_1 подав до суду заяву про вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на АДРЕСА_1. Подана заява обґрунтована тим, що позивач є єдиним спадкоємцем після смерті матері ОСОБА_4, однак за договором довічного утримання від 12.02.2016 р., який позивач вважає недійсним, спірне майно перейшло у власність ОСОБА_2 та остання має можливість здійснити дії по відчуженню спірного майна, що в подальшому призведе до порушення права позивача як спадкоємця першої черги.
Ухвалою Корольовського районного суду м. Житомира від "12" серпня 2016 р. заяву про забезпечення позову у цивільній справі № 296/6601/16-ц задоволено. Накладено арешт на квартиру АДРЕСА_2.
Відповідно до ч. 2 ст. 13 Закону України Про судоустрій і статус суддів судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об'єднаннями на всій території України.
При цьому, згідно зі ст. 208 ЦПК України судові рішення викладаються у формах ухвали, рішення, постанови. Тобто, ухвала постановлена судом є видом судового рішення.
У відповідності до ст. 153 ЦПК України на адресу Корольовського відділу державної виконавчої служби м.Житомира ГТУЮ у Житомирській області супровідним листом було направлено постановлену судом ухвалу про забезпечення позову для виконання.
Між тим, всупереч норм наведеного Закону, судове рішення Корольовським відділом державної виконавчої служби м.Житомира ГТУЮ у Житомирській області виконане не було.
Суд вважає, що наведені вказаною службовою особою причини невиконання судового рішення є безпідставними та такими, що не ґрунтуються на законі.
Частиною 5 статті 124 Основного Закону встановлено, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території держави.
Відповідно до ст. 1 Законі України „Про виконавче провадження (далі - Закону) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначений у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).
Згідно із ч. 2 ст. 2 Закону примусове виконання рішень здійснюють державні виконавці, визначені Законом України "Про державну виконавчу службу" (далі - державні виконавці).
За змістом ч. 1 ст. 25 Закону державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 18 Закону у виконавчому документі зазначаються повне найменування (для юридичних осіб) або ім'я (прізвище, власне ім'я та по батькові) (для фізичних осіб) стягувача і боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), ідентифікаційний код суб'єкта господарської діяльності стягувача та боржника (для юридичних осіб), індивідуальний ідентифікаційний номер стягувача та боржника (для фізичних осіб - платників податків, крім випадку ухвалення постанови про накладення на особу адміністративного стягнення за неповагу до суду) або номер і серія паспорта стягувача та боржника для фізичних осіб - громадян України, які через свої релігійні або інші переконання відмовилися від прийняття ідентифікаційного номера, офіційно повідомили про це відповідні органи державної влади та мають відмітку в паспорті громадянина України, а також інші дані, якщо вони відомі суду чи іншому органу, що видав виконавчий документ, які ідентифікують стягувача та боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню, зокрема, дата народження боржника та його місце роботи (для фізичних осіб), місцезнаходження майна боржника, рахунки стягувача та боржника тощо.
З системного аналізу п. 3 ч. 1 ст. 18 Закону України "Про виконавче провадження" можна дійти висновку, що дані у виконавчому документі зазначаються саме з метою ідентифікації стягувача і боржника, у випадку, якщо вони відомі суду. Відсутність у виконавчому документі ідентифікаційного коду, чи місцезнаходження не може бути перешкодою у захисті або відновленні порушеного права особи та виконання рішення суду.
Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 11 Закону державний виконавець має право з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від органів, установ, організацій, посадових осіб, сторін та учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, у тому числі конфіденційну.
Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону під час виконання рішень державний виконавець має право на безпосередній доступ до баз даних і реєстрів, у тому числі електронних, що містять інформацію про боржників, їхнє майно та кошти.
Відмовляючи у відкритті виконавчого провадження, державний виконавець протиправно посилався на те, що виконавчий документ не відповідає вимогам ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», так як у виконавчому документі відсутній ідентифікаційний номер боржника та стягувача, та їх місцезнаходження або місце проживання чи перебування, що не відповідає нормам чинного законодавства.
Такий правовий висновок щодо застосування норми права, неодноразово висловлювався Верховним Судом України у постанові від 21 травня 2014 року у справі №6-45цс14, у постанові від 25.06.2014 у справі №6-62цс14, постанові від 16.12.2015 у справі №6-688цс15, та відповідно до вимог ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.
Проте, головний державний виконавець Корольовського відділу державної виконавчої служби м.Житомира ГТУЮ у Житомирській області ОСОБА_7, явно порушуючи вимоги Закону України «Про виконавче провадження», діючи всупереч інтересам служби, достовірно знаючи про відсутність будь-яких перешкод для виконання ухвали Корольовського районного суду м. Житомира від 12.08.2016 року про забезпечення позову, направленої на швидке та вчасне запобігання порушення законних прав та інтересів сторін, протиправно відмовила у відкритті виконавчого провадження від 19.08.2016 р. ВП №51992269.
Слід зауважити, що у справі Півень проти України Європейський суд з прав людини констатував порушення ст. 6 Конвенції та зазначив, що невиконання судового рішення не може бути виправдане недоліками законодавства, які унеможливлюють його виконання.
Європейський суд з прав людини зазначав, що адміністративні органи є складовою держави, яка керується принципом верховенства права, а відтак інтереси цих органів збігаються з необхідністю належного здійснення правосуддя. Якщо адміністративні органи відмовляються або неспроможні виконати рішення суду, чи навіть зволікають з його виконанням, то гарантії, надані статтею 6 стороні на судовому етапі, втрачають сенс. (Рішення Горнсбі проти Греції від 19.03.1997.)
Посилання головного державного виконавця Корольовського відділу державної виконавчої служби м.Житомира ГТУЮ у Житомирській області ОСОБА_7 на неможливість відкриття провадження через відсутність ідентифікаційного номеру стягувача та боржника та їх місцезнаходження як причину невиконання ухвали суду від 12.08.2016 р. є явно формальними та надуманими. Така відмова свідчить виключно на небажання посадової особи виконувати покладені на неї обовязки, не виконати судове рішення та, як наслідок, сприяє у настанні тих негативних наслідків на усунення яких й була направлена ухвала про забезпечення позову.
При цьому, ст. 382 КК України передбачено, що за умисне невиконання службовою особою вироку, рішення, ухвали, постанови суду, що набрали законної сили, або перешкоджання їх виконанню передбачена кримінальна відповідальність.
Отже, причиною та умовою, що сприяли вчиненню порушення, є невиконання судового рішення, а саме ухвали Корольовського районного суду м. Житомира від "12" серпня 2016 р. про забезпечення позову у цивільній справі № 296/6601/16-ц, яка була постановлена за клопотанням представника позивача, ігнорування судового рішення, нехтування законом та своїми службовими обовязками.
На підставі викладеного, керуючись ст. 153, 211 ЦПК України, суд
Про викладене в окремій ухвалі довести до відома:
прокуратури Житомирської області для проведення перевірки викладених фактів та вжиття заходів прокурорського реагування;
Головного територіального управління юстиції у Житомирській області для здійснення необхідної перевірки та прийняття необхідних заходів реагування.
Про вжиті заходи протягом місяця з дня надходження окремої ухвалу повідомити суд.
Ухвала суду може бути оскаржена особами, інтересів яких вона стосується в апеляційному порядку до Апеляційного суду Житомирської області через Корольовський районний суд м. Житомира протягом пяти днів з дня отримання її копії.

Суддя К. В. Шалота