Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний № 310/5970/15 Головуючий у 1 інстанції: Пустовіт З.П.
Провадження № 22-ц/778/3279/16 Суддя-доповідач: ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 липня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

Головуючого: Маловічко С.В., суддів Савченко О.В., Кочеткової І.В.

при секретарі: Бабенко Т.І.

з участю прокурорів Маруєвої Т.В., Третяк О.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_2 та приватного нотаріуса ОСОБА_3 на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 24 травня 2016 року у справі за позовом Запорізької місцевої прокуратури №1 в інтересах малолітньої ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_2, ОСОБА_6, треті особи - приватні нотаріуси Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_3 та ОСОБА_7 про визнання недійсними довіреності та договору дарування, витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання права власності в порядку спадкування за законом,

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2015 року прокурором Жовтневого району м. Запоріжжя був поданий позов до Бердянського міськрайонного суду в інтересах малолітньої ОСОБА_4 до відповідачів ОСОБА_5, ОСОБА_2, ОСОБА_6, треті особи приватні нотаріуси ОСОБА_3 та ОСОБА_7 про визнання недійсними довіреності та договору дарування, витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання права власності в порядку спадкування за законом.

В обґрунтування позовних вимог прокурор вказував, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло, виданого Виробничим житловим ремонтно-експлуатаційним об'єднанням Бердянської міської ради на підставі розпорядження вказаної місцевої ради № 5823 від 29 листопада 1995р., ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_3, на праві спільної сумісної власності належить 2/5 частини житлового будинку № 42 по вул. Менжинського (нове найменування Петропавлівська) в місті Бердянську Запорізької області, що складає квартиру № 3. Отже, їх частки у праві спільної сумісної власності на квартиру в свідоцтві не визначені.

26.09.2013р. помер ОСОБА_8, який заповіту не залишив. До складу спадкового майна після померлого входить частка у праві спільної сумісної власності на 2/5 частини житлового будинку № 42 по вул. Менжинського в м. Бердянську Запорізької області, яка за положеннями ст. 372 ЦК України є рівною для кожного із співвласників, і тому спадщина відкрилася на 2/15 частини вказаного житлового будинку. Спадкоємцями першої черги за законом після померлого ОСОБА_8 є його малолітня донька ОСОБА_4 та мати ОСОБА_9, які прийняли спадщину. За заявою законного представника малолітньої ОСОБА_4 ОСОБА_11 30.10.2013р. Бердянською державною нотаріальною конторою була відкрита спадкова справа № 539/2013, але 22.05.2014р. державним нотаріусом відмовлено в оформленні свідоцтва про право на спадщину за законом, оскільки спадкова частина будинку знаходиться у спільній сумісній власності, співвласниця ОСОБА_10 померла 25.01.2014р., співвласниця ОСОБА_9 не з'явилася до нотаріальної контори, що унеможливило визначення часток у спільній сумісній власності та з'ясування питання про відсутність іншої домовленості між співвласниками. Зважаючи на зазначені обставини, малолітня ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4, як донька спадкодавця, з моменту відкриття спадщини після смерті батька ОСОБА_8 вважається такою, що прийняла спадщину у вигляді 1/15 частину квартири № 3 житлового будинку № 42 по вул. Менжинського в м. Бердянську Запорізької області. А також спадщину після смерті сина ОСОБА_8 у вигляді 1/15 частини прийняла його матір ОСОБА_9, яка на момент відкриття спадщини була зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_5, яка була її постійним місцем мешкання, та із заявою про відмову від прийняття спадщини вона не зверталася.

25.01.2014р. померла ОСОБА_10, яка постійно проживала та була зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_6, б. 42, кв. 3, після смерті якої спадщина відкрилася на 2/15 частини житлового будинку № 42 по вул. Менжинського в м. Запоріжжі (2/5:3=6/15:3=2/15), яку прийняла її дочка ОСОБА_9

27.04.2015р. ОСОБА_9 померла, після якої спадщина відкрилася з урахуванням часток, які вона успадкувала після сина та матері, на 5/15 частин будинку № 42 по вул. Менжинського в м. Бердянську Запорізької області: 2/15 власна частка у праві спільної власності, 1/15 частка успадкована після смерті ОСОБА_8 та 2/15 частки після смерті ОСОБА_10 Спадкоємицею першої черги після смерті ОСОБА_9 за правом представлення є її онука - малолітня ОСОБА_4, яка відповідно до частин 4 та 5 статті 1268 ЦК України вважається такою, що прийняла в спадщину у вигляді 5/15 частин житлового будинку № 42 по вул. Менжинського в м. Бердянську, що з урахуванням 1/15 частки в порядку спадкування після батька, складає 2/5 частини або всю квартиру № 3 за зазначеною адресою.

28.05.2015р. після померлої ОСОБА_9 за заявою спадкоємиці за законом малолітньої ОСОБА_4, від імені якої діє мати ОСОБА_11, Бердянською державною нотаріальною конторою відкрита спадкова справа № 330/2015. Однак 19.01.2016р. постановою державного нотаріуса Бердянської державної нотаріальної контори Головного управління юстиції у Запорізькій області ОСОБА_12 відмовлено в оформленні свідоцтва про право на спадщину за законом на ім»я малолітньої ОСОБА_4, оскільки було встановлено, що право власності на цю частку в будинку зареєстровано за ОСОБА_2 на підставі договору дарування.

В ході розслідування у кримінальному провадженні було встановлено, що 09.08.2014 р. приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_3 оформлено та нотаріально посвідчено в реєстрі нотаріальних дій за № 700 договір дарування нерухомості 2/5 частин будинку № 42 по вул. Менжинського в м. Бердянську, що складає квартиру № 3, який було укладено між ОСОБА_6, діючим на підставі довіреності від 07.08.2014р. від імені ОСОБА_9, як дарувальником та обдарованою особою ОСОБА_5

01.10.2014р. приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_3 оформлено та нотаріально посвідчено в реєстрі нотаріальних дій за № 895 договір дарування нерухомості - квартири АДРЕСА_1, який було укладено між ОСОБА_13 як дарувальником та обдарованою особою ОСОБА_2, за яким згідно з відомостями Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 31136428 від 17.12.2014р. на теперішній час зареєстровано право власності на 2/5 частини житлового будинку № 42 по вул. Менжинського в місті Бердянську Запорізької області, що складає квартиру № 3.

Посилаючись на те, що перший договір дарування від 09.08.2014р. вчинено на підставі свідоцтва про право власності на житло від 29.11.1995р., яке містить неправильні відомості про право власності ОСОБА_9 на 2/5 частки спірного житлового будинку в порядку приватизації, в той час як за дійсним свідоцтвом про право власності ця частина будинку є спільною сумісною власністю ОСОБА_9, ОСОБА_8 та ОСОБА_10; підпис від імені посадової особи ОСОБА_14 у наданому нотаріусу для посвідчення договору дарування свідоцтві вчинено не ним, а іншою особою; підпис в довіреності, виданої ОСОБА_9 ОСОБА_6 для здійснення дарування, за висновком експерта у кримінальному провадженні вчинено ймовірно не ОСОБА_9, а іншою особою; порушення договором дарування майнових прав неповнолітньої ОСОБА_4, яка отримала у спадщину 1/15 частку у спірному нерухомому майні; посвідчення договору дарування без дотримання вимог ст.. 369 ЦК України, тобто згоди законного представника неповнолітньої ОСОБА_4, прокурор просив в позові визнати недійсною довіреність від 07.08.2014р., визнати недійсним договір дарування від 09.08.2014р., витребувати 2/15 частини житлового будинку на користь малолітньої ОСОБА_4 як спадкоємиці, яка повністю успадкувала всю цю частку, з чужого незаконного володіння ОСОБА_2, та визнати за ОСОБА_4 право власності на 2/5 частини спірного житлового будинку.

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 24 травня 2016 року позов Запорізької місцевої прокуратури №1 задоволено частково.

Визнано недійсним договір дарування 2/5 (двох пятих) частин житлового будинку, що розташований за адресою: Запорізька область, м. Бердянськ, вул. Менжинського (нове найменування Петропавлівська)АДРЕСА_2, укладений між ОСОБА_6, який діяв від імені ОСОБА_9 на підставі довіреності від 07.08.2014 року, посвідченої приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_7, реєстровий №1375, та ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_3 09 серпня 2014 року, зареєстрований в реєстрі за №700.

Витребувано на користь малолітньої ОСОБА_4, 03 квітня 2008 р. н., 2/5 частини житлового будинку, що розташовані за адресою: Запорізька область, м. Бердянськ, вул. Менжинського (нове найменування Петропавлівська)АДРЕСА_3, з чужого незаконного володіння ОСОБА_2

Визнано за ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_7, право власності на 2/5 частини житлового будинку, що розташований за адресою: Запорізька область, м. Бердянськ, вул. Менжинського (нове найменування Петропавлівська)АДРЕСА_2, в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_8, який помер 26 вересня 2013 року та після смерті баби - ОСОБА_9, яка померла 27 квітня 2015 р.

В частині позову щодо визнання недійсною довіреності - відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_5, ОСОБА_2, ОСОБА_6 судовий збір в дохід держави в сумі 1580 грн. 14 коп., по 526 грн. 71 коп. з кожного.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність через недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині задоволених вимог прокурора та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні цих позовних вимог.

В апеляційній скарзі нотаріус ОСОБА_3 вказує, що суд в мотивувальній частині рішення безпідставно вказує як на одну з підстав для задоволення позову на порушення нею при посвідчення договору дарування від 09.08.2014р. вимог законодавства попри те, що такого обгрунтування позовна заява не містить. Вважає, що в такому разі суд вийшов за межі позовних вимог, тому просить виключити з мотивувальної частини рішення зазначені посилання суду.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення осіб, які беруть участь у справі, вивчивши матеріали справи, доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_2 не підлягає задоволенню, а апеляційна скарга приватного нотаріуса ОСОБА_15 є частково обгрунтованою, виходячи з наступного.

В позові зазначено, що в ході вивчення матеріалів кримінального провадження №0002987, розпочатого Жовтневим РВ ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій області 10.10.2014р. за ознаками вчинення злочину, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України, прокуратурою було встановлено порушення майнових прав неповнолітньої ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_8, які підлягають захисту шляхом представництва прокурором в суді інтересів неповнолітньої, оскільки її матір як законний представник невзмозі самостійно належним чином відстояти інтереси дитини.

В скарзі ОСОБА_2 вказував, в тому числі, що прокурор не мав підстав для подання позову в інтересах неповнолітньої ОСОБА_4, оскільки в неї мається законний представник її матір, яка самостійно та активно захищала інтереси своєї доньки.

Перевіривши, насамперед, доводи скарги про відсутність підстав у прокурора для здійснення представництва інтересів неповнолітньої ОСОБА_4 за наявності у неї законного представника її матері ОСОБА_11, колегія вважає їх неспроможними з огляду на таке.

Згідно зі статтею 121 Конституції України на прокурора покладено, серед іншого, представництво інтересів громадян або держави в суді у випадках, визначених законом.

Відповідно до ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом»якшують або скасовують відповідальність особи.

У відповідності до ч. 4 ст. 2 ЦПК України закон, який встановлює нові обов»язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам цивільного процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі.

Статтею 36-1 Закону України «Про прокуратуру» № 1789-ХІІ від 05.11.1991р. передбачено, що підставою для представництва в суді інтересів громадянина є його неспроможність через фізичний стан, недосягнення повноліття, похилий вік, недієздатність, обмежену дієздатність самостійно захистити свої порушені чи оспорювані права або реалізувати процесуальні повноваження.

З 15 липня 2015р. набрав чинності новий Закон України «Про прокуратуру» № 1697-УІІ від 14.10.2014р., тобто вже після звернення прокурора Жовтневого району з цим позовом до суду.

У статті 3 Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН, від 20 листопада 1989р., ратифікованою Україною 27 лютого 1991р., передбачено, що в усіх діях стосовно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними установами з питань соціального забезпечення, судами, адміністративними або законодавчими органами, передусім увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Статтею 1, пунктом 2 частини першої статті 2, статтею 23 Закону України "Про прокуратуру" від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII визначено, що прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту прав і свобод людини, загальних інтересів суспільства та держави. На прокуратуру покладено функції представництва інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених цим Законом. Представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом. Прокурор здійснює представництво в суді інтересів громадянина (громадянина України, іноземця або особи без громадянства) у випадках, якщо така особа не спроможна самостійно захистити свої порушені чи оспорювані права або реалізувати процесуальні повноваження через недосягнення повноліття, недієздатність або обмежену дієздатність, а законні представники або органи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси такої особи, не здійснюють або неналежним чином здійснюють її захист.

Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов'язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб'єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб'єктом владних повноважень.

Отже, Коституцією передбачено покладення на прокурора функції представництва інтересів громадянина, а як втратившим чинність, так і новим законами «Про прокуратуру» закріплено цю функцію та регламентовано умови, порядок, підстави та способи здійснення такого представництва.

З матеріалів справи вбачається, що позов подано до суду прокурором Жовтневого району м. Запоріжжя 02.07.2015р., тобто за положеннями ЗУ «Про прокуратуру» № 1789-ХІІ від 05.11.1991р., коли прокурору надавалось право самостійно визначати підстави для здійснення представництва інтересів громадян. Звертаючись до суду, в позові прокурор зазначав, що підставою для здійснення в даному випадку представництва громадянина у суді є малолітній вік дитини та неспроможність її матері належним чином здійснити захист її порушених прав.

Та такі підстави передбачені в обох законах «Про прокуратуру».

До того ж, суд прийняв позов прокурора та відкрив за ним провадження у справі, визнавши, що є підстави для представництва прокурором інтересів неповнолітньої дитини ОСОБА_4, 03.04.2008р. н., а її законний представник матір ОСОБА_11 погодилась на таке представництво її неповнолітньої дитини шляхом залишення поданої нею заяви до суду про відстоювання спадкових прав доньки та наданням переваги і підтриманням позову прокурора з більш ретельним обґрунтуванням, збільшеними позовними вимогами та ширшою доказовою базою, що стало можливим саме через отримання доказів органом прокуратури у зв»язку з наявністю кримінального провадження, що було б важким для ОСОБА_11 особисто. Крім того, ОСОБА_11 не оскаржила підстави для представництва інтересів її дитини, як це передбачено новим законом, а в подальшому своєю заявою підтвердила, що надала згоду на таке представництво.

На неспроможність ОСОБА_11 правильно обрати тактику захисту прав дитини свідчить той факт, що рішенням апеляційного суду Запорізької області від 18.11.2015р. заявлений нею позов в інтересах дитини про визнання права власності на спадщину залишено без задоволення ( Т. 1 а.с. 236-237). При цьому, не можна сказати, що матір не діє в інтересах дитини, але з огляду на складність виниклих правовідносин, з урахуванням наявності ознак кримінального правопорушення при відчуженні майна, право на спадкування якого має неповнолітня, колегія погоджується з тим, що в даному випадку є необхідність для представництва інтересів цієї дитини прокурором.

Ствердження апелянта, що захищати інтереси малолітньої дитини, крім законного представника, згідно із ЗУ «Про охорону дитинства» уповноважені й інші органи, а прокурором не надано доказів тому, належним чи неналежним чином ці органи здійснювали захист прав ОСОБА_4, колегія вважає неспроможними, оскільки такі органи вступають на захист інтересів дитини, яка має батьків (одного з батьків), лише у випадку, коли такі батьки діють всупереч інтересам дитини або взагалі не захищають їх.

В ході розгляду справи за клопотанням керівника Запорізької місцевої прокуратури № 1 ухвалою Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 26 січня 2016р. змінено в порядку правонаступництва прокурора Жовтневого району м. Запоріжжя, яким подано позов до суду, на Запорізьку місцеву прокуратуру № 1, яка була створена у відповідності до ст. 12 ЗУ «Про прокуратуру» від 14.10.2014р. та до якої включено територію Жовтневого району м. Запоріжжя ( Т. 2 а.с. 20).

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 вказує, що прокурором порушені вимоги ст.ст. 41, 42 ЦПК України, оскільки позовна заява та уточнені позовні заяви підписані керівником Запорізької місцевої прокуратури № 1 ОСОБА_16, а участь у судових засіданнях приймала ОСОБА_17 згідно службового посвідчення, яке, на думку апелянта, не є документом, що підтверджує повноваження представника.

Але такі доводи колегія вважає безпідставними зважаючи на те, що в даному випадку при зверненні до суду з позовною заявою в інтересах малолітньої ОСОБА_4 прокурор виконує конституційну функцію представництва інтересів громадянина в суді, і в цьому випадку він діє у відповідності до положень ст.. 45 ЦПК України, і тому не є представником у розумінні положень ст. 42 ЦПК України.

Так, згідно з положеннями статті 121 Конституції України, ст.. 5 ЗУ «Про прокуратуру» 1991р. та ст.. 1 ЗУ «Про прокуратуру» 2014р., прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту прав і свобод людини, загальних інтересів суспільства та держави. Відповідно до ч. 5 ст. 7 чинного ЗУ «Про прокуратуру» 2014р. єдність системи прокуратури України забезпечується єдиними засадами її організації та діяльності, а також єдиним статусом прокурорів.

Матеріали справи містять копію наказу Генерального прокурора України № 80ш від 23 вересня 2015р., згідно якого місцеві прокурори на території Запорізької області утворюються шляхом реорганізації відповідних міських, районних, районних у містах та міжрайонних прокуратур за територіальним принципом, а також копія наказу Генерального прокурора України № 785к від 09.12.2015р. про призначення ОСОБА_16 керівником Запорізької місцевої прокуратури № 1 з 15.12.2015р. після звільнення її з посади прокурора Жовтневого району м. Запоріжжя, а також наказ прокурора Запорізької прокуратури № 518к від 15.12.2015р. про призначення ОСОБА_17 на посаду прокурора Запорізької місцевої прокуратури № 1 після звільнення її з посади прокурора прокуратури Жовтневого району м. Запоріжжя.

Відповідно до п. 6.1 наказу Генерального прокурора України № 6гн від 28.05.2015р. «Про організацію роботи органів прокуратури щодо представництва інтересів громадянина або держави в суді та їх захисту при виконанні судових рішень», який є обов»язковим для всіх органів прокуратури згідно з п. 7 ч. 1 статті 15 ЗУ «Про прокуратуру» 1991р., позови необхідно надсилати до суду за підписом керівників прокуратур усіх рівнів Генерального прокурора України, прокурорів обласного рівня, міських, районних, міжрайонних, районних у містах та прирівняних до них прокурорів, їх перших заступників та заступників.

Пунктом 11.1 вказаного наказу передбачено обов»язок керівників підрозділів представництва інтересів громадян і держави в судах та прокурорів районного рівня контролювати якість підготовки та забезпечення участі підлеглих працівників у судових засіданнях.

Отже, особу представника прокуратури Жовневого району м. Запоріжжя, а в подаль-

шому місцевої прокуратури № 1 ОСОБА_17 судом було встановлено згідно з вказаним наказом про її призначення та службового посвідчення, що є в даному випадку належним документами, що посвідчують її повноваження у суді.

Судом в ході розгляду справи встановлені наступні обставини.

Згідно з матеріалами інвентаризаційної справи КП з технічної інвентаризації Бердянської міської ради на обєкт нерухомого майна житловий будинок № 42 по вул. Менжинського в м. Бердянську розділено на дві частки розміром 2/5 та 3/5.

Предметом спору у цій справі є частка розміром 2/5 частини, яка у відповідності до оригіналу свідоцтва про право власності на житло, виданого Виробничим житловим ремонтно-експлуатаційним об»єднанням Бердянської міської ради на підставі розпорядження БМР № 5823 від 29.11.1995р., належить на праві спільної сумісної власності в поряду приватизації ОСОБА_8, ОСОБА_9, та ОСОБА_10 Вказані оригінали розпорядження та свідоцтва долучені до матеріалів інвентарної справи ще одразу після приватизації, а свідоцтво було зареєстровано в БТІ, про що мається реєстраційна картка, тому саме вони є справжніми документами, які підтверджують право спільної часткової власності всіх вищевказаних осіб.

Належність 2/5 частин житлового будинку № 42 по вул. Менжинського в місті Бердянську Запорізької області, що складає квартиру № 3, на праві спільної сумісної власності ОСОБА_8, ОСОБА_9 та ОСОБА_10 підтверджується також матеріалами приватизаційної справи Бердянської міської ради на вказаний об'єкт нерухомості, які узгоджуються з матеріалами інвентарної справи.

Крім того, достовірність відомостей оригіналу свідоцтва про право власності на обєкт нерухомого майна, розташованого за адресою: м. Бердянськ, вул. Менжинського, б. 42, кв. 3, виданого ВЖРЕО Бердянської міської ради 29 листопада 1995 року, який зберігається в інвентаризаційній справі Комунального підприємства з технічної інвентаризації Бердянської міської ради, встановлено судом при розгляді іншої цивільної справи, у якій це свідоцтво було досліджено та прийнято як належний і допустимий доказ, на підставі чого рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 09.04.1997р. було визначено порядок користування земельною ділянкою при будинку № 42 по вул. Менжинського в м. Бердянську між співвласниками будинку відповідно до часток у домоволодінні, а ОСОБА_9, ОСОБА_8, ОСОБА_10 було виділено 2/5 частини земельної ділянки площею 268 кв.м ( Т. 2 а.с. 78).

Вказаними проаналізованими судом доказами спростовуються доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що судом безпідставно зроблено висновок про підробку або сфальсифікованість свідоцтва про право на житло від 29.11.1995р., яке було надано приватному нотаріусу ОСОБА_3 як правовстановлюючий документ для посвідчення договору дарування від 09.08.2014р., оскільки вироку суду про ці обставини не мається.

Дійсно, підробка або сфальшованість вказаного свідоцтва не встановлювалась вироком суду, але судом першої інстанції шляхом ретельного вивчення та співставлення матеріалів інвентарної справи, матеріалів приватизаційної справи, вищезазначеного рішення суду, встановлено, що наявні у наданому нотаріусу ОСОБА_3 свідоцтві про право на житло від 29.11.1995р. відомості про одноосібне право власності ОСОБА_9 на 2/5 частини будинку № 42 по вул. Менжинського в м. Бердянську є такими, що не відповідають дійсним, які містяться в оригіналах, що зберігаються у компетентних органах з часу приватизації.

Крім того, на недостовірність цих даних вказує також відсутність реєстраційного напису БТІ про право власності ОСОБА_9 на 2/5 часток будинку в порядку приватизації, в той як за свідоцтвом про право спільної сумісної власності на цю частку будинку мається реєстраційна картка про реєстрацію цього права за ОСОБА_9, ОСОБА_8, ОСОБА_10 ( Т. 1 а.с. 19).

26.09.2013р. помер ОСОБА_8, який заповіту не залишив. До складу спадкового майна після померлого входить частка у праві спільної сумісної власності на 2/5 частини житлового будинку № 42 по вул. Менжинського в м. Бердянську Запорізької області, яка не була визначена за життя спадкодавця. Оскільки судом не було здобуто доказів про будь-яку домовленість між співвласниками з приводу відступлення від рівності часток у спільному сумісному майні, то за положеннями ст. 372 ЦК України ці частки є рівними для кожного із співвласників. Тому кожному із співвласників потенційно належить по 2/15 частини, а відтак спадщина після смерті ОСОБА_8 відкрилася на 2/15 частини вказаного житлового будинку.

Спадкоємцями першої черги за законом після померлого ОСОБА_8 є його малолітня донька ОСОБА_4 та мати ОСОБА_9, які прийняли спадщину, і на кожного з них приходиться по 1/15 частині.

Так, за заявою законного представника малолітньої ОСОБА_4 ОСОБА_11 30.10.2013р. Бердянською державною нотаріальною конторою Головного управління юстиції у Запорізькій області була відкрита спадкова справа № 539/2013. А ОСОБА_9 спадщину після смерті сина ОСОБА_8 прийняла у відповідності до вимог ч. 3 ст. 1268 ЦК України як така, що на момент відкриття спадщини була зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_5, і це було її постійним місцем мешкання, та із заявою про відмову від прийняття спадщини вона не зверталася.

25.01.2014р. померла матір ОСОБА_9 ОСОБА_10, яка постійно проживала та була зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_6, б. 42, кв. 3, після смерті якої спадщина відкрилася на 2/15 частини житлового будинку № 42 по вул. Менжинського в м. Запоріжжі (2/5:3=6/15:3=2/15), яку прийняла її дочка ОСОБА_9 у такий же спосіб у відповідності до вимог ч. 3 ст. 1268 ЦК України.

27.04.2015р. померла ОСОБА_9, після якої спадщина відкрилася з урахуванням часток, які вона успадкувала після сина та матері, на 5/15 частин будинку № 42 по вул. Менжинського в м. Бердянську Запорізької області, а саме: 2/15 власна частка у праві спільної власності, 1/15 частка успадкована після смерті ОСОБА_8 та 2/15 частки після смерті ОСОБА_10

Спадкоємицею першої черги після смерті ОСОБА_9 за правом представлення є її онука - малолітня ОСОБА_4, яка відповідно до частин 4 та 5 статті 1268 ЦК України вважається такою, що прийняла спадщину.

Також 28.05.2015р. з заявою про прийняття спадщини від імені малолітньої ОСОБА_4 звернулась ОСОБА_11, на підставі чого Бердянською державною нотаріальною конторою Головного управління юстиції у Запорізькій області відкрита спадкова справа № 330/2015 (Т. 2 а.с. 82, 83). Тому ОСОБА_4 прийняла спадщину після смерті ОСОБА_9 у вигляді 5/15 частин житлового будинку № 42 по вул. Менжинського в м. Бердянську, що з урахуванням належної їй в порядку спадкування після батька 1/15 частки, складає 2/5 частини або всю квартиру № 3 за зазначеною адресою.

22.05.2014р. державним нотаріусом відмовлено в оформленні на ім»я ОСОБА_4 свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті батька ОСОБА_8, оскільки спадкова частина будинку знаходиться у спільній сумісній власності, співвласниця ОСОБА_10 померла 25.01.2014р., співвласниця ОСОБА_9 не з'явилася до нотаріальної контори, що унеможливило визначення часток у спільній сумісній власності та з'ясування питання про відсутність іншої домовленості між співвласниками.

19.01.2016р. постановою державного нотаріуса Бердянської державної нотаріальної контори Головного управління юстиції у Запорізькій області ОСОБА_12 відмовлено в оформленні свідоцтва про право на спадщину за законом на ім»я малолітньої ОСОБА_4, оскільки було встановлено, що право власності на цю частку в будинку зареєстровано за ОСОБА_2 на підставі договору дарування ( Т. 2 а.с. 80-81).

В ході розслідування у кримінальному провадженні було встановлено, що 09.08.2014 р. приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_3 оформлено та нотаріально посвідчено в реєстрі нотаріальних дій за № 700 договір дарування нерухомості 2/5 частин будинку № 42 по вул. Менжинського в м. Бердянськ, що складає квартиру № 3, який було укладено між ОСОБА_6, діючим на підставі довіреності від 07.08.2014р. від імені ОСОБА_9, як дарувальником та обдарованим ОСОБА_5

01.10.2014р. приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_3 оформлено та нотаріально посвідчено в реєстрі нотаріальних дій за № 895 договір дарування нерухомості - квартири АДРЕСА_1, який було укладено між ОСОБА_13 як дарувальником та обдарованим ОСОБА_2, за яким згідно з відомостями Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 31136428 від 17.12.2014р. на теперішній час зареєстровано право власності на 2/5 частини житлового будинку № 42 по вул. Менжинського в місті Бердянську Запорізької області, що складає квартиру № 3.

Частково задовольняючи позов прокурора в частині визнання недійсним договору дарування від 09.08.2014р., суд першої інстанції всебічно, повно та ретельно дослідивши долучені до матеріалів справи докази та надавши їм належну оцінку, дійшов правильного висновку про те, що перший договір дарування від 09.08.2014р. вчинено на підставі свідоцтва про право власності на житло від 29.11.1995р., яке містить не відповідаючі дійсності відомості про право власності ОСОБА_9 на 2/5 частки спірного житлового будинку в порядку приватизації, в той час як за оригіналом свідоцтва про право власності ця частина будинку є спільною сумісною власністю ОСОБА_9, ОСОБА_8 та ОСОБА_10, цей договір порушує права малолітньої ОСОБА_4 щодо права на успадковану нею частку після смерті батька, а також було вчинено з порушенням вимог ст. 369 ЦК України щодо відсутності згоди законного представника малолітньої ОСОБА_4 ОСОБА_11 як співвласниці у спільному сумісному майні. Також суд вважав, що, оскільки ОСОБА_9 за життя не мала права на відчуження 2/5 часток, такий правочин відбувся з порушенням закону, а теперішній власник ОСОБА_2 набув цю нерухомість безвідплатно, то, зважаючи на те, що малолітня ОСОБА_4 успадкувала після смерті батька та бабці 2/5 частини у житловому будинку, то цю частину слід витребувати у ОСОБА_2 на користь малолітньої спадкоємиці, визнавши за нею право власності на це майно.

Відмовляючи в задоволенні позову про визнання довіреності від 07.08.2014р., наданої ОСОБА_9 ОСОБА_6 щодо надання йому права на дарування належної їй частки у житловому будинку, суд виходив із того, що висновок експерта у кримінальному провадженні про вчинення підпису на довіреності ймовірно не ОСОБА_9, не може бути достеменним доказом відсутності у останньої волевиявлення на розпорядження майном. Рішення суду в цій частині ніким не оскаржено.

З апеляційної скарги слідує, що ОСОБА_2 не оспорює встановлені судом обставини в тій частині, що 2/5 частини житлового будинку № 42 по вул. Менжинського в м. Бердянську на підставі свідоцтва про право на житло від 29.11.1995р. належали ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 на праві спільної сумісної власності, їх родинні відносини між собою, дати смерті, місце проживання та право на спадкування один після одного.

Проте, апелянт вважає невірними висновки суду, що ОСОБА_9, ставши власницею 5/15 часток житлового будинку після прийняття спадщини, не могла розпорядитися цією частиною. Вважає, що права малолітньої ОСОБА_4 на час дарування її бабусею ОСОБА_9 2/5 частини житлового будинку не були порушені, оскільки на дитину спадкове майно не було оформлено у належний спосіб, а на день смерті ОСОБА_9 онука не могла успадкувати майно після бабусі, яким остання розпорядилась за життя.

Однак такі ствердження апелянта носять суперечливий характер, якими право на спадкове майно малолітньої ОСОБА_4 ставиться в залежність від його оформлення, але при цьому право на розпорядження успадкованими від сина та матері частками для ОСОБА_9, яка також не оформила його належним чином, апелянт вважає очевидним та наявним.

З цього приводу суд правильно визнав, що, оскільки у відповідності до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини, то кожному із спадкоємців у цій справі його частка у спадковому майні належала з часу відкриття спадщини, тобто з дати смерті спадкодавця, а свідоцтво про право на спадщину є лише документальним підтвердженням цього права.

Отже, відсутність державної реєстрації речового права безпосередньо не впливає на юридичну чинність підстави, за якою воно набуте особою, хоча й позбавляє таку особу можливості використовувати увесь комплекс відповідних правомочностей власності чи його частину.

Також є правильним врахування судом правового висновку Верховного Суду України, викладеного у справі № 6-164цс12 від 23 січня 2013р., згідно з яким в спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини. Такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України. Спадкоємець, який прийняв у спадщину нерухоме майно, ще до його державної реєстрації має право витребувати це майно від його добросовісного набувача з підстав, передбачених ст. 388 ЦК України.

Таким чином, у зв»язку з прийняттям у спадщину частки у спільному сумісному майні після смерті батька ОСОБА_8 у малолітньої ОСОБА_4 в особі її законного представника виникає з 26.09.2013р. право володіння та користування цим майном, а відтак і право на захист порушених прав, пов»язаних з позбавленням її права на це майно або посяганням на нього.

Є невірним посилання відповідача ОСОБА_2 на те, що, оскільки на долю малолітньої ОСОБА_4 припадає лише 1/15 частина у спірній квартирі в порядку спадкування після батька, то суд міг визнати договір дарування частково недійсним стосовно дарування саме цієї частини.

При цьому, апелянт неправильно розуміє відмінність права спільної сумісної власності у майні від права спільної часткової власності.

Оскільки, як вже з»ясовано вище, 2/5 частини житлового будинку № 42 по вул.. Менжинського в м. Бердянську в порядку приватизації належали ОСОБА_8, ОСОБА_9 та ОСОБА_10 на праві спільної сумісної власності, та за життя співвласників це майно не було перетворено у спільну часткову власність, то розпорядження цим майно унормовано приписами статті 369 ЦК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦК України розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

На відміну від майна, що знаходиться у спільній частковій власності, в якому кожен співвласник у відповідності до вимог ст. 361 ЦК України має право самостійно розпорядитись своєю часткою у праві спільної часткової власності.

Зазначення в позові прокурором та в рішенні судом про розміри часток спадкодавців, які складають коло спадкового майна, носить умовний характер з урахуванням положень ст. 372 ЦК України, оскільки в дійсності поділ спільного сумісного майна між співвласниками не відбувався та документально перетворення спільної сумісної на спільну часткову власність не оформлялось, рішення суду або іншого компетентного органу з цього питання відсутнє.

Відповідно до ч. 4 ст. 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Зважаючи на те, що станом на момент укладення договору дарування 09.08.2014р. про відчуження ОСОБА_9 2/5 частин житлового будинку, які перебували у спільній сумісній власності, такий правочин потребував згоди законного представника іншого співвласника - ОСОБА_4, яка з 26.09.2013р. набула статус співвласника, прийнявши спадщину після смерті батька ОСОБА_8 Тому суд правильно визнав, що вказаним договором дарування порушено як права малолітньої ОСОБА_4, так і вимоги закону, зокрема, ст.. 369 ЦК України, тому такий правочин підлягає визнанню недійсним в цілому, а не у частці, яка носить лише умовний характер.

Що стосується доводів ОСОБА_2 про неможливості витребування у нього як особи,

яка на законних підставах придбала нерухоме майно, переселившись із зони АТО, то такі ствердження не ґрунтуються на приписах статті 388 ЦК України.

Дійсно правові підстави для набуття цієї квартири у ОСОБА_2 маються, оскільки він придбав її за нотаріально посвідченим договором дарування від 01.10.2014р., та не був причетним до будь-яких неправомірних дій при вчиненні правочину. Проте, до витребування у нього майна призвело первісне неправомірне відчуження цієї нерухомості.

Відповідно до ч. 3 ст. 388 ЦК України, якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Враховуючи, що перший договір дарування від 09.08.2014р. визнано недійсним, так як у відчужувача ОСОБА_9 не було права на відчуження цього майна, то у набувача за цим договором в особі ОСОБА_18 не малось права на подальше відчуження придбаного за таким правочином майна. Та, навпаки, із визнанням недійсним договору дарування від 09.08.2014р. в цілому, поновлюються права ОСОБА_4 на спадкування після смерті бабці ОСОБА_9 належної їй частки, а відтак вона вправі витребувати у ОСОБА_2 майно, отримане за безвідплатним договором, яке було успадковане нею у встановленому законом порядку.

Отже, доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 жодним чином не спростовують правильних висновків суду, яким за позовом прокурора на підґрунті повно, всебічно та ретельно досліджених доказів захищені права малолітньої ОСОБА_4, тому цю апеляційну скаргу у відповідності до вимог ст. 308 ЦПК України слід відхилити із залишенням без змін оскаржуваного рішення суду.

В апеляційній скарзі нотаріус ОСОБА_3 зазначає, що при розгляді справи суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, визнавши позов обґрунтованим, зокрема, у зв»язку з допущеними нею порушеннями законодавства при посвідченні договору дарування від 09.08.2014р. Тому просила виключити з мотивувальної частини рішення такі висновки суду.

Перевіривши вказані доводи, колегія вважає їх частково обґрунтованими, виходячи з наступного.

Дійсно, як первісна, так і наступні уточнені позовні заяви прокурора взагалі не містять посилань на порушення нотаріусом ОСОБА_3 законодавства при посвідчення договору дарування від 09.08.2014р., а також не зазначають про ці обставини як підстави недійсності вказаного договору.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

За змістом роз»ясень, наданих в пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 12.06.2009р. «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду», підставою позову є фактичні обставини, що наведені у заяві.

На порушення вказаної процесуальної норми суд першої інстанції, вийшовши за межі позову, в якому взагалі не зазначалось про порушення нотаріусом ОСОБА_3 законодавства при посвідчення договору дарування, суд такі обставини встановив, виклав в мотивувальній частині та ще й врахував їх додатково як підставу для визнання недійсним договору дарування від 09.08.2014р.

Таким виходом за межі позову суд одночасно порушив принцип диспозитивності, самостійно встановивши додаткові підстави для визнання правочину недійсним, заперечувати які у нотаріуса ОСОБА_3 не було можливості, оскільки позов їх не містив.

Зважаючи на вказане, колегія визнає апеляційну скаргу нотаріуса ОСОБА_3 частково обґрунтованою, тому у відповідності до вимог ст. 11, п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підлягає задоволенню прохання апелянта про виключення з мотивувальної частини рішення посилань суду на допущення нею порушень в якості підстав для визнання недійсним договору дарування.

Керуючись ст.ст. 11, 307, 308, 309, 314, 315, 316 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Апеляційну скаргу приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 24 травня 2016 року у цій справі змінити, виключивши з його мотивувальної частини посилання суду на порушення приватним нотаріусом ОСОБА_3 вимог законодавства при посвідченні договору дарування від 09.08.2014р., р. № 700, між ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_9 та ОСОБА_18

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Маловічко С.В.

Судді: Савченко О.В.

ОСОБА_19