Ухвала

іменем україни

26 вересня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Євтушенко О.І., Ізмайлової Т.Л., Кадєтової О.В.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до Тернопільського національного економічного університету про визнання трудової угоди з науково-педагогічним працівником такою, що укладена на невизначений строк, скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 28 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 06 червня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до Тернопільського національного економічного університету (далі - ТНЕУ) про визнання трудової угоди з науково-педагогічним працівником такою, що укладена на невизначений строк, скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу.

У лютому 2016 року позивач звернулася до суду із заявою, в якій просила стягнути з ТНЕУ на її користь заробітну плату за час вимушеного прогулу в сумі 16 508 грн 40 коп.

У березні 2016 року позивач звернулася до суду із заявою про збільшення позовних вимог, у якій просила стягнути з ТНЕУ на її користь моральну шкоду в сумі 31 340 грн.

У квітні 2016 року позивач звернулася до суду із заявою про уточнення розміру позовних вимог та просила стягнути з ТНЕУ на її користь втрачену заробітну плату за час вимушеного прогулу в розмірі 23 249 грн 33 коп.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 28 квітня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 06 червня 2016 року, в задоволенні позову відмовлено.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_4 просить зазначені судові рішення скасувати, посилаючись на порушення судами норм матеріального і процесуального права, та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Судом установлено, що 18 червня 2007 року між ТНЕУ та ОСОБА_4 укладено контракт № 219/09 з науково-педагогічним працівником вищого навчального закладу, що є у державній власності, згідно з яким позивача призначено на посаду доцента кафедри економіки і управління інвестиціями з 18 червня 2007 року до 31 серпня 2009 року.

Пунктом 6.1. контракту передбачено, що він може бути припинений або розірваний з підстав, передбачених чинним законодавством, та умовами контракту, зокрема, передбачено припинення контракту після закінчення терміну його дії.

15 квітня 2009 року ОСОБА_4 звернулася із заявою до ректора ТНЕУ про продовження дії контракту з 01 вересня 2009 року.

Відповідно до п. 6.6 контракту від 18 червня 2007 року № 219/09, ураховуючи звернення ОСОБА_4, продовжено дію контракту з 01 вересня 2009 року по 31 серпня 2012 року та переведено позивача на 0,8 ставки.

31 серпня 2012 року між ТНЕУ та ОСОБА_4 укладено контракт № 195/13 з науково-педагогічним працівником вищого навчального закладу, що є у державній власності, згідно з яким позивача призначено на посаду доцента кафедри менеджменту організацій та інноваційного підприємництва з 01 вересня 2012 року до 31 серпня 2013 року.

30 серпня 2013 року ОСОБА_4 звернулася із заявою до ректора ТНЕУ про продовження дії контракту з 01 вересня 2013 року, дію контракту продовжено та переведено позивача на 0,8 ставки, у зв'язку з чим 30 серпня 2013 року внесено зміни до контракту від 31 серпня 2012 року № 195/13.

29 серпня 2014 року, з врахуванням заяви ОСОБА_4 про продовження дії контракту, внесено зміни до контракту від 31 серпня 2012 року № 195/13 та продовжено його дію з позивачем з 01 вересня 2014 року по 31 серпня 2015 року, призначено ОСОБА_4 на посаду доцента кафедри менеджменту організацій та інноваційного підприємництва та переведено її на 0,5 ставки.

Відповідно до витягу з протоколу засідання Вченої ради ТНЕУ від 27 серпня 2015 року № 1 «Про обрання за конкурсом на заміщення вакантних посад», в частині обрання за конкурсом ОСОБА_4 на посаду доцента кафедри менеджменту та публічного управління (0,5 ст.), ухвалено не обирати позивача на вказану посаду.

Наказом ректора ТНЕУ від 31 серпня 2015 року № 226-К/тр ОСОБА_4 звільнено з посади 31 серпня 2015 року в зв'язку із закінченням строку трудового договору (п. 2 ст. 36 КЗпП України), про що в трудовій книжці позивача зроблено відповідний запис.

Як встановлено в судовому засіданні та вбачається зі змісту укладеного між сторонами контракту № 195/13 з науково-педагогічним працівником вищого навчального закладу, що є у державній власності, від 31 серпня 2012 року, з наступним внесенням до нього змін 30 серпня 2013 року та 29 серпня 2014 року, ОСОБА_4 неодноразово виявляла бажання та укладала з ТНЕУ саме строковий трудовий договір. Умовами цього контракту (п. 6.1) передбачено його припинення після закінчення терміну його дії.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є, зокрема, закінчення строку, крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна зі сторін не поставила вимогу про їх припинення.

За таких обставин суд вважав наказ ректора ТНЕУ від 31 серпня 2015 року № 226-К/тр в частині звільнення ОСОБА_4 у зв'язку із закінченням строку трудового договору (п. 2 ст. 36 КЗпП України) законним та таким, що не підлягає скасуванню.

Також суд дійшов висновку про відмову в задоволенні вимог про визнання трудової угоди з науково-педагогічним працівником ОСОБА_4 від 31 серпня 2012 року № 195/13 такою, що укладена на невизначений строк, оскільки продовження трудових відносин після спливу строку контракту може мати місце за взаємною згодою сторін трудового договору.

Як наслідок, суд відмовив у позові про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, оскільки стягнення середньомісячного заробітку можливе тоді, коли звільнення визнано незаконним.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_4 не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а зводяться до переоцінки доказів.

Згідно із ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів cудової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 28 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 06 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.І. Євтушенко

Т.Л.Ізмайлова

О.В.Кадєтова