АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/8237/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Декаленко В.С.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Білич І.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 липня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого судді: Білич І.М.

Суддів: Болотова Є.В., Поліщук Н.В.

при секретарі: Горбачовій В.С.

за участю: представника позивача Алієва Є.Н.

представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника Товариства з обмеженою відповідальністю «АЛЛО» - Алієва Євгенія Нізамійовича на рішення Подільського районного суду м. Києва від 22 березня 2016 року

у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «АЛЛО» до ОСОБА_5 про стягнення безпідставно отриманої суми.

в с т а н о в и л а :

Позивач звертаючись у листопаді 2014 року до суду з вищевказаним позовом, обґрунтовував свої вимоги тим, що на підставі договору суборенди нежитлового приміщення № б/н від 01.10.2013 року ОСОБА_5( на момент укладення мала статус фізичної особи-підприємця) передала, а ТОВ «АЛЛО» прийняло у строкове платне користування нежитлове приміщення, розташоване в будівлі за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 118 кв.м. Приміщення було передане у користування 01.11.2013 року. Ними 04.10.2013 року сплачено гарантійний платіж в сумі 160 314,24 гривень та 27.12.2013 року було сплачено на користь відповідача 160 314,24 гривень в якості оплати орендної плати за січень 2014 року. Починаючи з листопада 2013 року у центрі м. Києва, в першу чергу на території Майдану Незалежності та вул. Хрещатик розпочалися масові заворушення. Внаслідок чого на цих вулицях було зупинено рух транспорту та унеможливлено нормальний рух громадян. Товариством було прийнято рішення про припинення з 23.01.2014 року роботу магазину, та видано наказ № 761-1 від 22.01.2014 року. У подальшому вони звернулися до відповідача з вимогою повернути частину орендної плати за січень 2014 року (з 23.01.2014 року по 31.01.2014 року) в сумі 46 542,84 гривень, а також гарантійний платіж у сумі 160 314,24 гривень. 28.02.2014 року приміщення було повернуто орендодавцю, однак останнім не було повернуто вказані платежі.

А відтак звертаючись до суду із позовом товариство ставило питання про стягнення з відповідача на їх користь суму заборгованості у розмірі 242 521, 46 гривень, в тому числі: 206 857, 08 гривень, основного боргу; 31 566, 91 гривень, суми інфляційних втрат; 4 097, 47 гривень, суми трьох процентів річних, а також суму сплаченого судового збору в розмірі 2 452, 22 гривень в силу вимог ст.ст. 530, 625, 762, 1212 ЦК України.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 22 березня 2016 року у задоволенні позову було відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду представник позивача подав апеляційну скаргу. Де ставив питання про його скасування та ухвалення нового про задоволення позову у повному обсязі. Вказуючи при цьому, що судом першої інстанції були порушені норми матеріального та процесуального права.

У судовому засіданні представник позивача підтримав подану апеляційну скаргу та просив суд її задовольнити.

Представник відповідача не визнав апеляційну скаргу, та заперечував проти її задоволення.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення осіб, що з'явилися у судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні заявлених позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що саме 28.02.2014 року відбулося припинення укладеного між сторонами договору суборенди нежитлового приміщення від 01.10.2013 року, шляхом підписання акту прийому - передачі як і було передбачено умовами договору. Тобто саме до даної дати у орендаря існували зобов'язання із сплати орендної плати відповідно до умов договору та вимог ст. 762 ЦК України, а оскільки орендарем не було здійснено такої сплати за лютий місяць 2014 року, суд визнав правомірним та таким, що узгоджується з умовами договору (п.5.5.), зарахування орендодавцем гарантійного платежу в сумі 160 314,24 гривень в рахунок орендної плати за лютий місяць 2014 року.

Розглядаючи спір, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по спарві, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Звертаючись до суду з апеляційною скаргою позивач зазначав, що судом було проігноровано сертифікат Київської торгово-промислової палати № 4439 від 08.06.2015 року про форс-мажорні обставини. Який було надано не для доведення наявності підстав щодо звільнення від відповідальності, а як доказ неможливості використовувати орендоване приміщення. У даному документі містяться висновки про неможливість позивача використовувати орендоване приміщення. Зазначені висновки зробила компетентна установа, уповноважена на те законодавством та іншими нормативними актами.

Обставини, що існували у січні-лютому 2014 року на вул. Хрещатик, де знаходилося орендоване приміщення з магазином позивача, були небезпечними для життя як працівників позивача, так і потенційних покупців. Саме ці обставини спричинили відсутність можливості використовувати орендоване приміщення, хоча позивач був зобов'язаний згідно п. 7.1.1. договору оренди, використовувати приміщення для торгівлі. Однак через трагічні події позивач використовувати об'єкт оренди не міг.

Колегія суддів вважає що зазначені доводи не ґрунтуються на нормах діючого законодавства та матеріалах справи.

Так судом було встановлено, що 01.10.2013 року між ФОП ОСОБА_5 та ТОВ «АЛЛО» було укладено договір суборенди нежитлового приміщення.

В п.п. 1.1., З.1., 3.3. договору сторони погодили, що в порядку та на умовах, визначених цим договором, орендодавець передає орендареві, а орендар приймає в строкове платне користування нежитлове приміщення загальною площею 118 кв.м., що розташоване в будівлі за адресою АДРЕСА_1, та зобов'язується сплачувати орендодавцеві орендну плату.

Зазначене в п. 1.1 цього договору нежитлове приміщення передається орендодавцем та приймається в оренду орендарем за актом приймання-передачі нежитлового приміщення, який підписується уповноваженими представниками сторін та скріплюється печатками. Нежитлове приміщення вважається прийнятим орендарем в день підписання акту приймання-передачі.

01.10.2013 року сторонами було складено акт приймання-передачі нежитлового приміщення за договором суборенди нежитлового приміщення від 01.10.2013 року, згідно якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове, платне користування нежитлове приміщення, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 118 кв.м,.

28.02.2014 року між сторонами договору оренди було підписано акт приймання - передачі приміщення за договором.

Відтак, лист позивача направлений відповідачу 22 січня 2014 року про неможливість використання приміщення за призначенням та вимушене припинення торгівельної діяльності, не свідчить про фактичне припинення договору оренди. Так як позивач ще до 28.02.2014 року продовжував перебувати в орендованому приміщенні не звільняючи його.

Крім того за умовами договору лише підписання сторонами договору акту приймання передачі свідчить про його припинення.

Позивач звертаючись з даним позовом до суду обґрунтовує його неможливістю використання орендованого приміщення за його цільовим призначенням у відповідності до форс - мажорних обставин, які за ч. 6 ст. 762 ЦК України звільняють його від обов'язку сплати орендної плати з 23.01.2014 року, а відтак і повернення відповідачем гарантійного платежу.

Згідно ч. 6 ст. 762 ЦК України наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає.

В п. 9 договору сторони погодили, що сторони звільняються від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання зобов'язань по договору, якщо це є наслідком дій непоборної сили (пожежа, повінь, землетрус, інші стихійні лиха, війна чи військові дії), що знаходяться поза контролем сторін і безпосередньо впливають на можливість виконання умов цього Договору і не могли бути усунуті розумними діями сторін. Наявність обставин непереборної сили повинно бути підтверджено документом Торгово- промислової палати або органом, уповноваженим на це законодавством України. Сторона для якої неможливо виконати зобов'язання по цьому Договору зобов'язана негайно, але не пізніше 3 (трьох) робочих днів після настання обставин, вказаних в п. 9.1. цього Договору, повідомити іншу сторону про настання чи закінчення таких обставин.

У той же час колегія суддів вважає, що позивач у ході розгляду справи не надав доказів на підтвердження того, що у визначений Торгово - промисловою палатою час (форс - мажорні обставини) він не мав можливості передати майно, що було предметом оренди. Так як був позбавлений можливості доступу до приміщення, та можливості вчинити дії щодо передачі об'єкту оренди. Як і доказів того, що відповідач відмовлявся прийняти майно.

Інші доводи апеляційної скарги правильності висновків суду не спростовують та не дають підстав вважати, що судом першої інстанції при постановленні рішення суду були порушені норми матеріального права, що призвели до постановлення рішення яке б підлягало скасуванню.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування з доводів викладених у апеляційній скарзі нема.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 305, 307, 308, 311, 312, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу представника Товариства з обмеженою відповідальністю «АЛЛО» - Алієва Євгенія Нізамійовича відхилити.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 22 березня2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення. Може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: