У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 вересня 2016 рокум. Київ
Суддя Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Дьоміна О.О., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 4 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 22 серпня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_2, ОСОБА_8 про визнання правочинів недійсними та звернення стягнення на предмет іпотеки,

в с т а н о в и в:

У травні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним вище позовом, в якому з урахуванням уточнених позовних вимог посилався на те, що

5 травня 2008 року згідно з укладеним договором позики позичив ОСОБА_4 57 500 доларів США. На забезпечення виконання цих зобов'язань між ними було укладено іпотечний договір, згідно з яким ОСОБА_4 передав йому в іпотеку житловий будинок АДРЕСА_1. У подальшому, з травня 2008 року по жовтень 2009 року, він ще чотири рази позичав ОСОБА_4 грошові кошти, у зв'язку з чим його борг становить 192 тис. доларів США. При цьому одночасно з укладенням додаткових договорів до договору позики укладалися додаткові договори до іпотечного договору.

У липні 2012 року йому стало відомо, що заочним рішенням Київського районного суду м. Харкова від 17 лютого 2012 року за ОСОБА_5 визнано право власності на вказаний вище житловий будинок, який ОСОБА_4 передав йому, позивачу, в іпотеку. Зазначене заочне рішення суду було скасовано рішенням апеляційного суду Харківської області від 14 серпня 2013 року і в задоволенні позову ОСОБА_5 було відмовлено. При цьому до скасування заочного рішення суду ОСОБА_5 згідно з договором купівлі-продажу від 28 грудня 2012 року зміг продати будинок ОСОБА_6, яка, в свою чергу, 1 червня 2013 року продала спірний житловий будинок ОСОБА_7, який 22 серпня 2013 року продав цей будинок ОСОБА_2

Посилаючись на те, що він, як іпотекодержатель, згоди на відчуження предмета іпотеки не надавав, ОСОБА_3 просив визнати всі укладені договори купівлі-продажу недійсними. Крім того, заочним рішенням Київського районного суду м. Харкова від 29 липня 2013 року, що набрало законної сили після апеляційного перегляду, було задоволено його позов та на його користь стягнуто з ОСОБА_4 позику в сумі 3 161 068 грн, яке не виконано. У зв'язку з цим для задоволення цих вимог позивач просив звернути стягнення на предмет іпотеки згідно зі ст. 38 Закону України «Про іпотеку» шляхом продажу його третій особі. Для збереження іпотечного майна в належному стані просив передати йому предмет іпотеки в управління до моменту реалізації.

Заочним рішенням Київського районного суду м. Харкова від 23 жовтня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 4 серпня 2015 року, позов ОСОБА_3 задоволено частково. Визнано недійсним укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу житлового будинку від 28 грудня 2012 року. Визнано недійсним укладений між ОСОБА_6, від імені якої на підставі довіреності діяв ОСОБА_9, та ОСОБА_7 нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу житлового будинку від 1 червня 2013 року. Визнано недійсним укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_2 нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу житлового будинку від 22 серпня 2013 року. У рахунок задоволення вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 за договором позики від 5 травня 2008 року в редакції відповідно до додаткового договору № 4 від 30 жовтня 2009 року на суму 3 164 509 грн звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_1, який розташований на земельній ділянці площею 732 кв.м, шляхом застосування визначеної ст. 38 Закону України «Про іпотеку» процедури продажу. Передано предмет іпотеки - зазначений житловий будинок з надвірними будівлями за вказаною адресою в управління ОСОБА_3 на період його реалізації за процедурою продажу. У решті позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 9 грудня 2015 року заочне рішення Київського районного суду м. Харкова від 23 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 4 серпня 2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

В ході нового розгляду справи представник позивача уточнив позовні вимоги.

Рішенням рішення Київського районного суду м. Харкова від 4 квітня

2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 22 серпня 2016 року, позов задоволено частково.

Визнано недійсним укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_10 договір купівлі-продажу житлового будинку від 28 грудня 2012 року, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу МіссіяжО.А. за реєстровим № 2741.

Визнано недійсним укладений між ОСОБА_10, від імені якої діяв її представник ОСОБА_9, та ОСОБА_7 договір купівлі-продажу житлового будинку від 1 червня 2013 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гуревічовим О.М., за реєстровим № 117.

Визнано недійсним укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_2 договір купівлі-продажу житлового будинку від 22 серпня 2013 року, посвідчений ПН ХМНО Євдокименком Е. К. за реєстровим № 940.

В рахунок задоволення вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 за договором позики від 5 травня 2008 року в редакції відповідно до додаткового договору № 4 від 30 жовтня 2009 року згідно рішення Київського районного суду м. Харкова від 29 липня 2013 року на загальну суму 3 161 068,65 грн, що складається з: неповернутої частини боргу в сумі 1 374 796 грн; процентів за користування позикою в сумі 551 959,05 грн; трьох процентів річних від простроченої поверненням позики в сумі 125 313,60 грн; неустойки у розмірі 1 109 000 грн - звернуто стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_1 загальною площею

180,4 кв. м, житловою площею 106,7 кв. м, який знаходиться на земельній ділянці площею 732 кв. м, на якій розташовані вказаний житловий будинок літ. С-2, огорожа № 1, 2 - шляхом застосування визначеної ст. 38 Закону України «Про іпотеку» процедури продажу шляхом надання іпотекодержателю ОСОБА_3 права на продаж предмета іпотеки будь-якій третій особі - покупцю на його власний розсуд за ціною, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна на момент продажу, але не нижче, ніж за визначеною згідно звіту ТОВ «Харківська інвестиційна

агенція нерухомості» від 9 лютого 2016 року за реєстраційним

№ 909697_09022016_2 ціною на рівні 2 000 200 (два мільйони двісті тисяч) гривень 00 копійок.

Передано предмет іпотеки - житловий будинок з надвірними будівлями

АДРЕСА_1 загальною площею 180,4 кв. м, житловою площею 106,7 кв. м, який знаходиться на земельній ділянці площею

732 кв. м, на якій розташовані вказаний житловий будинок літ. С-2, огорожа № 1, 2 в управління позивача ОСОБА_3 на період до його реалізації за визначеною ст. 38 Закону України «Про іпотеку» процедурою продажу. В іншій частині позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Не погодившись із рішенням Київського районного суду м. Харкова від

4 квітня 2016 року та ухвалою апеляційного суду Харківської області від 22 серпня 2016 року, ОСОБА_2 звернулася до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, в якій просила скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та порушення норм процесуального права.

У відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити з таких підстав.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суди першої та апеляційної інстанцій, обґрунтовано виходили із наступного.

Статтею 9 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що іпотекодавець виключно на підставі згоди іпотекодержателя має право, зокрема, відчужити предмет іпотеки.

Відчуження спірного домоволодіння, яке є предметом іпотеки, без згоди і дозволу на це іпотекодержателя ОСОБА_3 є порушенням і обмеженням його майнових прав та порушенням норм закону.

Статтею 12 Закону України «Про іпотеку» визначено, що правочин щодо відчуження іпотекодавцем переданого іпотеку майна або його передачі в наступну іпотеку, спільну діяльність, лізинг, оренду, користування без згоди іпотекодержателя є недійсним.

Так, суди першої та апеляційної інстанцій правильно вважали позовні вимоги про визнання вищезазначених договорів купівлі-продажу житлового будинку недійсними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню на підставі вимог ст. 9 Закону України «Про іпотеку» та ст. 215 ЦК України.

Разом із тим суди обґрунтовано вважали такими, що підлягають задоволенню вимоги позивача за договором позики від 5 травня 2008 року в редакції відповідно до додаткового договору № 4 від 30жовтня 2009 року на суму

3 161 068,65 грн шляхом звернення стягнення на переданий йому в іпотеку житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_1

Право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором, належить виключно позивачеві (ч. 1 ст. 20 ЦК України, ст. ст. 3 і 4 ЦПК України), що узгоджується з позицією, висловленою у п. 9 постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30 березня 2012 року.

Враховуючи викладене, суди вважали обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню позовні вимоги ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_2 який знаходиться на земельній ділянці площею

732 кв. м, на якій розташовані вказаний житловий будинок літ. С-2, огорожа № 1,

2 - шляхом застосування визначеної ст. 38 Закону України «Про іпотеку» процедури продажу шляхом надання іпотекодержателю ОСОБА_3 права на продаж предмета іпотеки будь-якій третій особі - покупцю на його власний розсуд за ціною, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна на момент продажу, але не нижче, ніж за визначеною згідно звіту ТОВ «Харківська інвестиційна агенція нерухомості» від

9 лютого 2016 року ціною на рівні 2 000 200 грн в рахунок задоволення вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 за договором позики від 5 травня 2008 року в редакції відповідно до додаткового договору № 4 від 30жовтня 2009 року згідно рішення Київського районного суду м. Харкова від 29 липня 2013 року на загальну суму 3 161 068,65 грн, що складається з: неповернутої частини боргу в сумі

1 374 796 грн; процентів за користування позикою в сумі 551 959,5; трьох процентів річних від простроченої поверненням позики в сумі 125 313,60 грн; неустойки у розмірі 1 109 000 грн.

Доводи, на які посилається заявник у касаційній скарзі, висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують.

Відповідно до частини 2 статті 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина 1 статті 335 ЦПК України).

Згідно з пунктом 5 частини 4 статті 328 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені у ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Зі змісту рішення Київського районного суду м. Харкова від 4 квітня

2016 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 22 серпня 2016 року і доданих матеріалів убачається, що касаційна скарга є необґрунтованою і наведені у ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності оскаржуваних судових рішень.

Керуючись пунктом 5 частини 4 статті 328 ЦПК України,

у х в а л и в:

Відмовити у відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_2, ОСОБА_8 про визнання правочинів недійсними та звернення стягнення на предмет іпотекиза касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду

м. Харкова від 4 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 22 серпня 2016 року.

Копію цієї ухвали та додані до касаційної скарги матеріали повернути заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ О.О.Дьоміна