АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження: 22ц/790/4272/16 Головуючий І інстанції -
Справа: № 638/6956/14-ц Штих. Т.В.
Категорія: договірні Доповідач Міненкова Н.О.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 липня 2016 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого- Міненкової Н.О.

суддів: Зазулинської Т.П.

ОСОБА_1

за участю секретаря: Михайлюка А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 27 квітня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення процентів від суми, -

В С Т А Н О В И Л А :

У квітні 2014 року, ОСОБА_4, звернулась до суду із позовом до відповідача, ОСОБА_2, у якому просила суд стягнути із відповідача на її користь суму процентів від суми позики у розмірі 88 536,09 грн., 3% річних у розмірі 4509,11 грн., та судові витрати покласти на відповідачку.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 16.02.2015 р. у задоволенні позовної заяви ОСОБА_3 було відмовлено повністю. Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 12.05.2015 року рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 16.02.2015 р. залишено без змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.09.2015 року рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 16.02.2015 р. та Ухвала апеляційного суду Харківської області від 12.05.2015 р. були скасовані і справа передана на новий розгляд до суду першої інстанції.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ вказав, що суди на положення закону та на доводи сторін, уваги не звернули, в порушення вимог ст. 212-214, 315 ЦПК України, не встановили фактичних обставин справи, не застосували до спірних правовідносин закон, який підлягав застосуванню, та дійшли передчасного висновку про відмову в задоволенні позову.

В січні 2016 року позивачем було подану позовну заяву зі збільшенням позовних вимог, в якій просить суд стягнути із відповідача на її користь суму процентів за користування позикою у розмірі 236 957,10 грн., 3% річних у розмірі 9 820,22 грн. та судові витрати покласти на відповідачку.

В обґрунтування своїх вимог, позивач вказує на те, що 24.09.1998 року вона позичила кошти у розмірі 10500 доларів США ОСОБА_2, яка зобовязалась повернути борг частинами.

Рішенням Дзержинського районного суду міста Харкова від 19.11.2012 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про стягнення суми боргу, інфляційних витрат, відсотків за порушення боргового зобовязання відмовлено з тих підстав, що вказана розписка не містить терміну виконання зобовязань, а тому, з урахуванням вимог ч. 2 ст.530 ЦК України, строком виконання зобовязання щодо повернення позичених коштів є семиденний термін з моменту предявлення вимоги щодо повернення коштів, однак при цьому вимоги про повернення коштів не було, а тому відсутнє і порушення права, яке потребує захисту в судовому порядку.

Рішенням Дзержинського районного суду міста Харкова від 03.12.2013 року позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу задоволено, стягнуто з відповідача на користь позивача суму неповернутої позики в сумі 83 926,50 грн. При задоволенні позову, суд виходив із того, що відповідно до цінного листа від 08.12.2012 року, боржнику надіслано вимогу про повернення позики, отриманої 24.09.1998 року, і станом на 22.01.2013 року, сума позики повернута не була.

Позивач звертає увагу на те, що ОСОБА_2 не сплачено проценти від суми позики та три проценти річних від простроченої суми.

Позивачем зазначалося, що під час попередніх судових розглядів не заявлялися вимоги про стягнення суми процентів від суми позики та суми трьох процентів річних, і тому позивач має право на їх стягнення. Відповідачу направлялася вимога про сплату відсотків 12.03.2014 р

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 27 квітня 2016 року позовні вимоги задоволено повністю.

Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 суму процентів від суми позики в розмірі 236957,10 грн. (двісті тридцять шість тисяч девятсот пятдесят сім 10 коп.).

Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 суму трьох процентів річних у розмірі 9820,22 (девять тисяч вісімсот двадцять 22 коп.).

Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 витрати по сплаті судового збору у розмірі 3584,36 грн. (три тисячі пятсот вісімдесят чотири грн. 36 коп.)

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 звернулась з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 27 квітня 2016 року скасувати, ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовної заяви про стягнення процентів від суми боргу.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що судом порушено норми процесуального та матеріального права, висновки суду не відповідають обставинам справи.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Вислухавши доповідь судді - доповідача, пояснення сторін по справі, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом враховано, що у відповідності із ч. 3 ст. 61 ЦПК України до підстав звільнення від доказування належать: обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, які не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. До підстав звільнення від доказування встановлених рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 19.11.2011 р. (суддя Гайдук Л.П.), яке набрало законної сили, рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 03.12.2013 р. (суддя Хайкін В.М.), набрало законної сили, відносяться наступні факти: укладення договору позики 24.09.1998 р. між Позивачем, ОСОБА_5 нині ОСОБА_6 і Відповідачем ОСОБА_2, підтвердженням чого є розписка підписана сторонами; надання 24.09.1998 року позивачем ОСОБА_5 нині ОСОБА_6 відповідачці ОСОБА_2 в борг суму 10 500 доларів США; неповернення Відповідачкою ОСОБА_2 боргу в сумі 10 500 доларів США; не встановлення в розписці розміру процентів; не звернення із вимогами про сплату суми процентів від суми позики та трьох відсотків річних; відсутності спливу терміну договору позики 24.09.1998 р., який було укладено між Позивачем ОСОБА_5 нині ОСОБА_6 і відповідачем ОСОБА_2; що ОСОБА_4 , має право вимагати виконання договору позики від 24.09.1998 в любий час.

Рішенням Дзержинського районного суду міста Харкова від 03.12.2013 р. було задоволено позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу, стягнуто з відповідача на користь позивача суму неповернутої позики відповідно до розписки від 24.09.1998 року в сумі 83 926,50 грн.

12 березня 2014 року ОСОБА_2 направлялася вимога на підставі статей 530 і 1049 ЦК України про сплату процентів від суми позики по розписці від 24.09.1998 р. від 12 березня 2014 року, що підтверджується копією опису вкладення в цінний лист від 12.03.2014 р. та копією вимоги, які містяться в матеріалах справи. Вимога виконана не була.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що до даних правовідносин можуть бути застосовані норми п.4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України.

Між тим, судом не було враховано, що норми ст.ст. 170,374 ЦК Української РСР не допускали встановлення процентів за грошовими зобовязаннями фізичних осіб. З моменту набрання чинності Цивільним кодексом України (01.01.2004 року) таке право у позивачки виникло, але з вимогою про сплату процентів вона звернулась лише в травні 2014 року, з пропуском строків позовної давності. Представник відповідача ОСОБА_7 порушувала питання щодо застосування строків позовної давності, але суд стягнув відсотки за період з дня набрання ЦК Кодексом України законної сили по 27.04.2014 року. В рішенні суду першої інстанції взагалі відсутні посилання на строки позовної давності про які заявила сторона.

Враховуючи те, що на час написання розписки існував закон, який забороняв нарахування процентів за договором займу між фізичними особами і таке право виникло у позивачки лише у 2004 році, але правом на предявлення вимоги щодо стягнення відсотків за користування грошима вона скористалася з пропуском строків позовної данвості, рішення суду в частині стягнення відсотків за користування грошовими коштами підлягає скасуванню, з відмовою в задоволенні позову з цих підстав, а в частині відшкодування витрат , повязаних зі сплатою судового збору рішення підлягає зміні з урахуванням вимог ст. 88 ЦПК України.

В іншійчастині рішення є обгрунтованим.

Керуючись ст.. 303,304,307,309,313,317,319 ЦПК України судова колегія,-

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 27 квітня 2016 року змінити, скасувавши рішення в частині стягнення з ОСОБА_2 суми процентів від суми позики в розмірі 236957,10 грн. і в цій частині в позові відмовити.

Зменшити суму судового збору стягнуту з ОСОБА_2 на користь Сабатовської ОСОБА_8 з 3584,36 грн. до 531,20 грн.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили після його проголошення та може бути оскаржено протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних

Головуючий Н.О. Міненкова

Судді - Т.П. Зазулинська

ОСОБА_1