У х в а л а

іменем україни

21 вересня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Мостової Г.І.,

суддів: Ізмайлової Т.Л.,

Кузнєцова В.О.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Товариства з обмеженою відповідальністю «Сікаф», ОСОБА_4, ОСОБА_5, Реєстраційної служби Хмельницького міськрайонного управління юстиції, Державного реєстратора Твердохліб Галини Григорівни про визнання правочинів недійсними, за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 03 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Хмельницької області від 10 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, Товариства з обмеженою відповідальністю «Сікаф» (далі - ТОВ «Сікаф»), ОСОБА_4, ОСОБА_5, Реєстраційної служби Хмельницького міськрайонного управління юстиції, Державного реєстратора Твердохліб Г.Г. про визнання правочинів недійсними.

На обґрунтування вимог ОСОБА_2 посилався на те, що рішенням апеляційного суду Хмельницької області від 18 грудня 2014 року стягнуто з ОСОБА_3 на його користь 403 954 грн 70 коп. Вказаним рішенням встановлено, що 08 серпня 2012 року між ним та ОСОБА_7 у простій письмовій формі укладено договір позики грошей, за яким позивач передав, а ОСОБА_7 отримав грошові кошти у сумі 120 000 євро, із зобов'язанням повернути позику до 08 грудня 2013 року. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 помер. Відповідно до свідоцтв про право на спадщину за заповітом від 17 жовтня 2013 року ОСОБА_3 прийняла спадщину, яка складається, зокрема, з 2/5 житлового будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_2, частини статутного фонду ТОВ «Сікаф», яка у відсотковому співвідношенні складає 100 % власності. Також рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 24 грудня 2013 року визнано за ОСОБА_3 право власності на спадкове майно, що залишилося після смерті ОСОБА_7, а саме: квартиру АДРЕСА_1.

23 січня 2015 року на виконання виконавчого листа від 14 січня 2015 року № 686/23880/13 про стягнення з ОСОБА_3 на користь позивача 407 395 грн 70 коп. державним виконавцем Першого міського відділу державної виконавчої служби Хмельницького міськрайонного управління юстиції винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 46142934. Однак, на час звернення до суду з даним позовом, вказане рішення суду не виконано, грошові кошти з ОСОБА_3 не стягнуто. Позивач вважав, що ОСОБА_3, з метою ухилення від виконання зобов'язань, відчужила спадкове майно, а саме: частину статутного фонду ТОВ «Сікаф», яка у відсотковому співвідношенні складає 100 % власності, 2/5 частини житлового будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_2, а також квартиру АДРЕСА_1.

16 травня 2014 року ОСОБА_3, будучи директором успадкованого нею ТОВ «Сікаф», одноосібно винесла рішення про прийняття нерухомого майна до статутного капіталу юридичної особи, а саме: 2/5 частини успадкованого житлового будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_2 та подарувала вказане нерухоме майно ТОВ «Сікаф», того ж дня аналогічним чином подарована квартира АДРЕСА_1.

17 травня 2014 року ОСОБА_3 відчужила ТОВ «Сікаф», шляхом внесення змін до статутного капіталу товариства та складу засновників, своєму представнику - ОСОБА_4

10 листопада 2014 року між ТОВ «Сікаф», в особі директора ОСОБА_4, та ОСОБА_5 укладено договір купівлі - продажу квартири АДРЕСА_1, при цьому продаж квартири здійснено за ціною 100 000 грн. Позивач вважав, що винесенні ОСОБА_3 рішення про прийняття нерухомого майна до статутного капіталу юридичної особи та внесення змін до статутного капіталу товариства, та складу засновників, є фіктивними, оскільки прийняті з метою ухилення від виконання рішення суду про стягнення заборгованості, а не з метою здійснення господарської діяльності, оскільки ТОВ «Сікаф» знаходиться в оперативному управлінні ОСОБА_3, остання вчиняє від його імені дії, притаманні власникові та здійснює керівництво підприємством. З таких підстав позивач просив суд: визнати рішення директора ТОВ «Сікаф» від 16 травня 2014 року ОСОБА_3 про прийняття нерухомого майна до статутного капіталу юридичної особи, а саме: 2/5 частини успадкованого житлового будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_2 недійсними; визнати акт приймання-передачі нерухомого майна від 16 травня 2014 року про передачу від ОСОБА_3 та прийняття ТОВ «Сікаф» нерухомого майна до статутного капіталу юридичної особи, а саме: 2/5 частини успадкованого житлового будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_2 недійсними; визнати рішення директора ТОВ «Сікаф» від 16 травня 2014 року про прийняття нерухомого майна до статутного капіталу юридичної особи, а саме: квартири АДРЕСА_1 та акт приймання-передачі цієї квартири до статутного фонду ТОВ «Сікаф» недійсними; визнати рішення про внесення змін до статутного капіталу ТОВ «Сікаф» та зміни складу засновників від 17 травня 2014 року, якими збільшено статутний капітал та введено до складу засновників ОСОБА_4, недійсним; визнати договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений 10 листопада 2014 року між ТОВ «Сікаф», в особі директора ОСОБА_4, та ОСОБА_5 недійсним; скасувати рішення про державну реєстрацію права власності від 16 травня 2014 року № 13088109 на житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_2, за ТОВ «Сікаф»; скасувати рішення від 16 травня 2014 року № 13090044 на квартиру АДРЕСА_1 за ТОВ «Сікаф» та рішення від 10 листопада 2014 року № 17088269 на вказану квартиру за ОСОБА_5, прийняте державним реєстратором приватним нотаріусом Твердохліб Г.Г.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 03 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Хмельницької області від 10 лютого 2016 року, у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_2 порушує питання про скасування оскаржуваних рішень судів із ухваленням нового рішення про задоволення позову, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановленні в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що рішенням апеляційного суду Хмельницької області від 18 грудня 2014 року позов ОСОБА_2 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на його користь 403 954 грн 70 коп. боргу. Зазначеним рішенням встановлено, що 08 серпня 2012 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_2 у простій письмовій формі укладено договір позики грошей, за яким ОСОБА_7 отримав грошові кошти у розмірі 120 000 євро із зобов'язанням повернути до 08 серпня 2013 року. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 помер. Спадкоємцем після його смерті є його донька - ОСОБА_3, яка в установленому законом порядку прийняла спадщину. До складу спадкового майна входили: квартира АДРЕСА_1, 2/5 частини житлового будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_2, частка у статутному капіталі ТОВ «Сікаф».

16 травня 2014 року ОСОБА_3 прийняла рішення про внесення до статутного капіталу юридичної особи на підставі актів приймання-передачі квартиру АДРЕСА_1 та 2/5 частини житлового будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_2. Рішенням учасника ТОВ «Сікаф» - ОСОБА_3 від 16 травня 2014 року збільшено статутний капітал ТОВ «Сікаф» до 54 000 грн та внесено відповідні зміни до статуту, викладено його у новій редакції із проведенням його державної реєстрації 17 травня 2014 року.

17 травня 2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у простій письмовій формі укладено договір купівлі-продажу частини статутного капіталу ТОВ «Сікаф», відповідно до якого товариство, разом з належним йому майном, придбано ОСОБА_4 за 54 000 грн. У подальшому, рішенням загальних зборів учасників ТОВ «Сікаф» від 17 травня 2014 року ОСОБА_3 виключено з числа учасників товариства, звільнено з посади директора, призначено на посаду директора ТОВ «Сікаф» ОСОБА_4, внесено зміни до статуту та його викладено у новій редакції, проведено його державну реєстрацію.

10 листопада 2014 року між ТОВ «Сікаф» та ОСОБА_5 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Твердохліб Г.Г.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно із ч. 1 ст. 638 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Як роз'яснено уп. 29 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Згідно із ч. 1 ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін.

Згідно зі ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 1 ст. 691 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

У справі, яка переглядається, суди попередніх інстанцій, встановивши, що відчужене майно під арештом та заставою не знаходилося, боргові зобов'язання ОСОБА_3 перед позивачем не можуть бути розцінені, як заборона на розпорядження своїм майном, доказів, які б вказували на умисел сторін правочину позивачем не представлені, правильно вважали, що відсутні підстави для визнання їх недійсними, з підстав фіктивності.

Правильними також є висновки судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для визнання недійсним акта приймання-передачі, оскільки такий фіксує лише факт передачі майна, і така вимога не відповідає змісту ст. 16 ЦК України.

Доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують та зводяться до переоцінки доказів, що не відповідає вимогам ст. 335 ЦПК України, оскільки суд касаційної інстанції позбавлений можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані рішення судів ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для їх зміни або скасування не встановлено.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 03 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Хмельницької області від 10 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Г.І. Мостова

Судді: В.О. Кузнєцов

Т.Л. Ізмайлова