АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 184/1238/15-ц Головуючий у 1-й інстанції
Провадження №22ц/774/34/К/17 суддя Гаєвий О.В.
Категорія - 41 (1) Доповідач Бондар Я.М.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді: Бондар Я.М.

суддів: Барильської А.П., Митрофанової Л.В.,

секретар: Чубіна А.В.

за участю: позивача - ОСОБА_1

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 24 червня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про приниження честі, гідності та ділової репутації, відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИЛА:

В червні 2015 року ОСОБА_1, звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про приниження честі, гідності та ділової репутації, відшкодування моральної шкоди. Доповнивши позовні вимоги, ОСОБА_1 просив зобовязати ОСОБА_2 відізвати обвинувачення на його адресу, а також стягнути з неї на його користь суму завданої моральної шкоди у розмірі 9000 грн.

В обґрунтування позивних вимог вказав, що відповідач ОСОБА_2 своїми зверненнями до органів поліції, а також надісланням двох скарг до Міністерства оборони України принизила його честь та гідність, завдала шкоди діловій репутації шляхом розповсюдження відомостей, які містять неправдиву інформацію, тим самим спричинивши ОСОБА_1 моральну шкоду.

Рішенням Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 24 червня 2016 року позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, поставив питання про скасування рішення суду з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначив, що судом першої інстанції безпідставно залучено до участі у справі представника відповідача - ОСОБА_3, оскільки довіреність видана на його імя не посвідчена нотаріально. Також позивач не погодився з висновками суду першої інстанції щодо відсутності з боку ОСОБА_2 дій, які б принизили його честь і гідність. Вважає, що суд першої інстанції безпідставно допитав у якості свідка дочку ОСОБА_2, ОСОБА_4, яка в свою чергу надала суду неправдиві пояснення. Наполягає на тому, що призначення експертизи є невиправданим, оскільки ОСОБА_2 визнала факт подання нею запитів, про якій йдеться у позовній заяві. Також, ОСОБА_1 посилався на те, що судом першої інстанції йому безпідставно відмовлено у задоволенні клопотання про витребування документів. Вважає, що судом неповно викладені норми матеріального права, на які він посилався при ухваленні рішення суду. Між тим, заявник апеляційної скарги, вважаючи, що згідно відповідей з МО України та поліції наведені в заявах ОСОБА_2 відомості не знайшли свого підтвердження, наголосив на тому, що у такому випадку остання повинна нести відповідальність за здійснений наклеп. У звязку із чим вважає помилковим висновок суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні його позовних вимог.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що до Міністерства оборони України було надіслано листи датовані відповідно 22 квітня 2015 року та 28 квітня 2015 року від заявника ОСОБА_2, в якій містяться твердження про те, що ОСОБА_1 шляхом надання хабарів отримав квартиру у м. Одеса, вказані заяви не містять жодних підписів (а.с. 41-44, 91-94).

Крім того, судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 зверталась до правоохоронних органів з заявами про виникнення конфліктів між нею та ОСОБА_1, вказані обставини підтверджуються листами, висновками за матеріалами перевірки та постановою про закриття кримінального провадження (а.с. 46-49, 65, 68). Зокрема, 06.05.2015 року таке звернення було до Орджонікідзевського МВ за фактом погрози фізичною розправою ОСОБА_2 з боку ОСОБА_1, але в ході перевірки вказані факти свого підтвердження не знайшли.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції оцінив звернення відповідачки як реалізацію права на звернення, передбачену ст. 40 Конституції України та ст. 1 Закону України «Про звернення громадян» та виходив з того, що оспорювана позивачем інформація не відноситься до образи чи наклепу, а є критичними висловлюваннями відповідача в рамках ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки висловлена не з метою доведення таких відомостей до громадськості чи окремих громадян, а з метою її перевірки уповноваженими посадовими особами, а також є зверненнями до правоохоронних органів з метою захисту її прав.

Даний висновок суду вірно обгрунтований посиланням на рішення Конституційного Суду України від 10 квітня 2003 року N 8-рп/2003 (справа про поширення відомостей) згідно до якого «положення ч.1 ст.7 ЦК України 1963 року «поширив такі відомості» в аспекті конституційного звернення треба розуміти так, що викладення у листах, заявах, скаргах до правоохоронного органу відомостей особою, на думку якої посадовими чи службовими особами цього органу при виконанні функціональних обовязків порушено її право, не може вважатись поширенням відомостей, які порочать честь, гідність чи ділову репутацію або завдають шкоди інтересам цих осіб».

На підтвердження вказаних висновків в рішення суду містяться необхідні доводи та обґрунтування, з якими погоджується і колегія суддів апеляційного суду.

Доводи апеляційної скарги не спростовують законних висновків суду та були предметом дослідження в суді першої інстанції.

Згідно із ст. 275 ЦК України, фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. до особистих немайнових прав фізичної особи, зокрема, належать право на повагу до гідності і честі та право на недоторканість ділової репутації (ст.ст. 270, 297, 299 ЦК України).

Відповідно до п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» № 1 від 27 лютого 2009 року, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Згідно із ч.2 ст. 47-1 Закону України «Про інформацію», оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема, гіпербол, алегорій, сатири. Не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності ( на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Вимога довести правдивість оціночних суджень є нездійсненною, порушує свободу висловлення думки як таку, що є фундаментальною частиною права, яке охороняється статтею 10 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Будь-яке добросовісне звернення до органів публічної влади не може вважатися посяганням на честь та гідність особи. Особа може звернутися за захистом тільки у разі доведення зловмисності ініціатора цього звернення, у випадку, коли мало місце зловживання правом, тобто коли звернення до зазначених органів не мало під собою реальних підстав і є продиктованим не наміром захистити свої права й охоронювані законом інтереси чи виконати свій громадянський обов'язок, а винятково наміром заподіяти шкоду іншій особі.

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ зясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обовязку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, яка звернулась із апеляційною скаргою, не надано.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в звязку із чим рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 24 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: Я.М. Бондар

Судді: А.П. Барильська

ОСОБА_5