Справа № 750/9031/15-ц Провадження № 22-ц/795/1194/2016 Категорія цивільнаГоловуючий у I інстанції - Карапута Л.В. Доповідач - Євстафіїв О. К.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 липня 2016 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - суддіОСОБА_1,
суддів:ОСОБА_2, ОСОБА_3,
при секретарі:ОСОБА_4,
за участю:представника відповідача ОСОБА_5 ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 06 травня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_8 до ОСОБА_5, ОСОБА_9, ОСОБА_10 про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, визначення способів участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею, треті особи Служба у справах дітей Деснянської районної у м. Чернігові ради, Служба у справах дітей Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації,

в с т а н о в и в:

У вересні 2015 р. ОСОБА_7 предявив позов до ОСОБА_5, ОСОБА_9 і ОСОБА_10, у якому, після уточнення позовних вимог, просив зобовязати відповідачів не чинити йому перешкод у спілкуванні з сином ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, і визначити способи його участі у вихованні сина, а саме місце й час спілкування його з сином, таким чином:

- надати можливість бачитися з сином та проводити спільний відпочинок у м. Чернігові у відсутність відповідачів кожну першу й третю суботу щомісяця з 12 год. 00 хв. до 18 год. 00 хв. без урахування часу на проїзд з м. Києва до м. Чернігова та з м. Чернігова до м. Києва,

- надати можливість бачитися з сином та проводити спільний відпочинок у м. Києві у відсутність відповідачів кожну другу й четверту суботу щомісяця з 12 год. 00 хв. до 18 год. 00 хв. без урахування часу на проїзд з м. Києва до м. Чернігова та з м. Чернігова до м. Києва,

- надати можливість проводити спільний відпочинок з сином протягом 15 днів під час щорічної основної відпустки, з покладенням на нього на відповідача обовязку забирати сина з місця його фактичного проживання й повертати його до цього місця до підїзду будинку, де син мешкає. Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що починаючи з другого півріччя 2014 р. - після розірвання шлюбу з ОСОБА_5 їхній син мешкає разом з нею у м. Києві. ОСОБА_5 та її батьки відповідачі ОСОБА_9 і ОСОБА_10 перешкоджають ОСОБА_7 спілкуватися з сином та брати участь у його вихованні. Останній раз це мало місце через кілька місяців після розірвання шлюбу позивача з ОСОБА_5: відповідачі не дали позивачеві можливості поспілкуватися з сином і піти з ним на прогулянку. У позовній заяві зазначається, що відповідачі перешкоджають позивачеві зустрічатися з сином з тих мотивів, що він відмовляється сплатити ОСОБА_5 матеріальну компенсацію у звязку з розірванням ними шлюбу. ОСОБА_7 письмово звертався до ОСОБА_5 з проханням надати йому можливість брати участь у вихованні сина та спілкуватися з ним, але ОСОБА_5 листом від 01.04.2015 р. позивачеві відповіла, що подальший діалог з ним з цього приводу вона вестиме через органи державної влади. Син не відвідує жодного дошкільного навчального закладу; він не отримує належного виховання та по суті позбавлений батьківського піклування, що може негативно відобразитися на його розвитку. Враховуючи вищеописану поведінку відповідачів, ОСОБА_7 вважає за найбільш правильне спілкуватися, відпочивати з сином та виховувати його без присутності при цьому відповідачів, т.я. вони негативно впливатимуть на процес спілкування ОСОБА_7 й сина.

Оскаржуваним рішенням позов частково задоволено: ОСОБА_5 зобовязано не чинити ОСОБА_7 перешкоди у спілкуванні з їхнім сином ОСОБА_8; визначено наступні способи участі ОСОБА_7 у спілкуванні з сином ОСОБА_8: першу й третю суботу щомісяця з 12 год. 00 хв. до 18 год. 00 хв. у м. Києві, другу й четверту суботу щомісяця з 12 год. 00 хв. до 17 год. 00 хв. у м. Чернігові за місцем проживання ОСОБА_7 без урахування часу на проїзд з м. Києва до м. Чернігова та з м. Чернігова до м. Києва, з дотриманням розкладу навчання, відвідування гуртків і режиму харчування, та зобовязано ОСОБА_7 повертати ОСОБА_8 за місцем проживання матері у визначений час, та 1 раз на рік протягом 2 тижнів влітку проводити оздоровлення ОСОБА_8, повідомляючи ОСОБА_5 місцезнаходження ОСОБА_8; у решті позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати дане рішення й ухвалити рішення про відмову у задоволенні позову та встановити графік зустрічей ОСОБА_7 з сином 1 раз на місяць у її присутності виключно у м. Києві, заборонити ОСОБА_7 вивозити сина за межі м. Києва та самовільно змінювати його фактичне місце проживання. Доводи скарги зводяться до того, що оскаржуваним рішенням знехтувано інтереси сина, а його життя і здоровя опиняться у небезпеці. Так:

- медичною карткою сина підтверджено, що він перебуває на диспансерному обліку у медичних закладах, часто хворіє, що його хвороби мають затяжний характер та подекуди він потребує невідкладної медичної допомоги. Крім того, мається загроза погіршення стану здоровя сина. Хвороба сина вимагає постійного нагляду лікарів та зміни тактики лікування. Проте позивач мало цікавився розвитком та здоровям сина, не знайомий з медичною документацією про його стан здоровя, не бере участі в утриманні й лікуванні сина і навіть не визнає самого факту наявності у сина захворювань, а тому він не володіє інформацією, які симптоми свідчать про початок загострення хвороби сина, яка у звязку з цим термінова допомога йому має бути надана, якою повинна бути дієта сина, які продукти йому протипоказано вживати. Тож позивач не може адекватно оцінювати та контролювати стан здоровя сина, контролювати дотримання ним дієти й режиму дня та доглядати сина у відсутність ОСОБА_5, хоча у разі несвоєчасного надання синові невідкладної медичної допомоги постане загроза його життю,

- син категорично відмовляється бачитися й спілкуватися з ОСОБА_7 Він насторожено ставиться до ОСОБА_7 і у той же час він емоційно дуже привязаний до ОСОБА_5, що підтверджено висновком психологічного обстеження сина служби у справах дітей Київської міської ради від 04.11.2015 р. Згідно з протоколом психологічного дослідження від 17.09.2015 р., синові рекомендовано уникати стресових ситуацій, дотримуватися режиму праці та відпочинку, мати додаткові години сну й відпочинку вдень,

- після відвідування позивачем сина останній категорично відмовляється від поїздок будь-куди з позивачем, зокрема й до м. Чернігова, що зафіксовано на аудіозапис, роздруківку якого долучено до справи. Крім того, позивач не має власного автомобіля. Ці обставини ставлять під сумнів спроможність позивача забирати сина з місця його фактичного проживання й повертати його до цього місця. Тим більше, що згідно з висновком органу опіки й піклування Деснянської районної у м. Чернігові ради син може лише перебувати, а не проживати, у належній позивачеві квартирі. Отже за один день син має подолати близько 400 км для того, щоб повернутися до м. Києва, що для сина є дуже виснажливим. Тож метою цих вимог є задоволення амбіцій ОСОБА_7 й намагання дошкулити ОСОБА_5 та здійснювати тиск на неї, т.я. у суді вирішується справа про поділ їхнього спільного майна,

- позивач має ненормований робочий день і не може виїжджати за межі м. Чернігова без спеціального дозволу керівництва. Крім того, за необхідності він мусить негайно прибути за місцем служби, в тому числі й у вихідний день. Такий режим роботи ОСОБА_7 створює загрозу залишення дитини без нагляду на невизначений час. До того ж, ОСОБА_5 не довіряє позивачеві щодо того, що він поверне їй сина після спілкування з ним,

- наведені вище доводи апеляційної скарги свідчать також і про те, що спілкування ОСОБА_7 з сином не може відбуватися за межами м. Києва та у відсутність ОСОБА_5 Крім того, спілкування позивача з сином позбавляє ОСОБА_5 та її батьків права проводити спільний з ОСОБА_8 відпочинок, т.я. ОСОБА_5 має пятиденний робочий тиждень і єдино можливі дні, коли вона може провести цілий день з сином, є субота й неділя, і у ці дні вони відвідують місця культурного відпочинку. По суботах син зайнятий у гуртках. До того ж, з 01.09.2015 р. син тричі на тиждень відвідує дошкільний навчальний заклад, де він навчається за затвердженою Міністерством освіти та науки України програмою підготовки до вступу до школи, що передбачає виконання обємного домашнього завдання у вільні від навчання дні, зокрема й у вихідні, що створює для сина додаткове психічне та фізичне навантаження. Таке ж відбуватиметься і після вступу сина до школи,

- документально підтверджено, що твердження ОСОБА_7 про те, що йому невідоме місце проживання сина, не відповідає дійсності. З моменту, коли вони стали окремо проживати, і по квітень 2016 р. позивач відвідував сина 3 рази. Під час останньої їх зустрічі ОСОБА_9, ОСОБА_10 та будь-які інші сторонні особи у цій зустрічі участі не брали. ОСОБА_7 знав місце роботи ОСОБА_5 і місце навчання сина. Тож ці обставини підтверджують, що право позивача на спілкування з сином ніхто не порушував,

- ОСОБА_5 не має наміру перешкоджати ОСОБА_7 у здійсненні його батьківських прав та обовязків відносно їхнього сина і не заперечує, щоб він спілкувався з сином протягом 1 години 1 раз на місяць у її присутності у м. Києві. Така позиція ОСОБА_5 не суперечить рішенню органу опіки та піклування Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації. У той же час ОСОБА_7 не конкретизує, де він має намір зустрічатися з сином, що унеможливлює зясування можливості перебування сина у місці їх зустрічей, виконання рекомендацій лікарів щодо способу життя сина та забезпечення комфортних і безпечних умов для спілкування з ним. Тим більше, що під час попередніх зустрічей з сином позивач поводився агресивно і налякав його, давав обіцянки, які не виконував, у звязку з чим він втратив довіру сина. Зокрема ОСОБА_7 обіцяв не вивозити сина до м. Чернігова і не забирати його від ОСОБА_5,

- позивач бере неналежну участь в утриманні сина. Крім того, він позбавив ОСОБА_5 та сина права користування двохкімнатною квартирою у м. Чернігові та набутим за час шлюбу майном,

- оскільки відповідачі й син ОСОБА_7 та ОСОБА_5Ю мешкають у м. Києві, то провадження у справі відкрите з недотриманням норми про підсудність цієї справи. У звязку з цим суд І інстанції мав залишити позов без розгляду,

- відповідачі ОСОБА_9 та ОСОБА_10 не повідомлялися про час і місце розгляду справи. Так, незважаючи на наявність у справі відомостей про реєстрацію їх місця проживання, судові повістки їм надсилалися на іншу адресу. Крім того, суд, ігноруючи прохання відповідачів, призначав розгляд справи на 8 год. 30 хв., чим створював відповідачам перешкоди у прибутті з м. Києва до суду у м. Чернігів,

- місцевий суд двічі залишив без задоволення клопотання ОСОБА_5 про ознайомлення зі справою,

- заяву про уточнення (фактичну зміну) позовних вимог долучено до справи й розглянуто всупереч приписам ст.ст. 31, 130 ЦПК України,

- головуюча у суді І інстанції була упередженою і підлягала відводу, але заяву про відвід судом відхилено,

- у мотивувальній частині оскаржуваного рішення не наведено жодного допустимого доказу перешкоджання позивачеві у спілкуванні з сином; у тексті цього рішення відсутній висновок про те, що ОСОБА_5 перешкоджала ОСОБА_7 здійснювати батьківські обовязки та спілкуватися з сином. Натомість з цього рішення випливає, що ОСОБА_5 є винною перед позивачем внаслідок належного виконання рішення служби у справах дітей Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації від 14.03.2016 р. про забезпечення спілкування сина з позивачем 1 раз на місяць у її присутності за попередньою згодою її й ОСОБА_7 Дане рішення місцевим судом як доказ по справі безпідставно відкинуто,

- твердження ОСОБА_7 про ненадання йому побачень та можливості спілкування з сином і про чинення йому перешкод у спілкуванні з сином є недоведеними. Причому позивач відмовився від укладання нотаріально посвідченої угоди щодо його участі у вихованні сина; зміст листа ОСОБА_5 щодо цього позивач умисно спотворює,

- позов є передчасним, т.я. ОСОБА_7 не звертався за вирішенням спору між сторонами до служби у справах дітей та не встановлено факту ухилення ОСОБА_5 від виконання згаданого вище рішення служби у справах дітей.

У судовому засіданні представник ОСОБА_5 підтримав апеляційну скаргу.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасника судового розгляду, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, суд вважає, що вона підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Постановляючи рішення, що оскаржується, суд І інстанції виходив з того, що після надання Дарницькою районною у м. Києві державною адміністрацією висновку від 14.03.2016 р. по суті спору між сторонами ОСОБА_5 не надала позивачеві побачення з сином у її відсутність, що у ході розгляду справи ОСОБА_5 теж заперечувала проти того, щоб вони спілкувалися без її присутності, що твердження ОСОБА_5 про негативний вплив позивача на сина у ході розгляду справи не доведено, що відсутні докази невідповідності інтересам ОСОБА_8 відвідування ним помешкання ОСОБА_7, що інтересам ОСОБА_8 відповідатиме систематичне спілкування з ОСОБА_7 без присутності при цьому відповідачів, що визначений у вищевказаному висновку служби у справах дітей спосіб спілкування позивача з сином не відповідає інтересам ОСОБА_8 та його батьків та що факт чинення ОСОБА_9 і ОСОБА_10 ОСОБА_7 перешкод у спілкуванні з сином не доведено. З цими висновками частково не погоджується апеляційний суд.

Так, по справі встановлено наступне.

ОСОБА_7 і ОСОБА_5 перебували у шлюбі з 16.07.2005 р., який розірвано рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від, яке змінене рішенням апеляційного суду Чернігівської області від 27.03.2015 р., що підтверджено копіями свідоцтва про шлюб між ними та згаданих судових рішень (а.с. 5, 6, 35-36 т. 1). Від шлюбу ОСОБА_7 і ОСОБА_5 мають сина ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджено копією свідоцтва про народження останнього (а.с. 8 т. 1).

Після розірвання шлюбу між ОСОБА_7 і ОСОБА_5 ОСОБА_8 проживає з матірю і на її користь рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 16.09.2015 р. по справі № 750/7195/15-ц з ОСОБА_7 стягнуто аліменти на їхнього сина до досягнення ним повноліття, що підтверджено копіями цього рішення і ухвали апеляційного суду Чернігівської області про залишення його без змін від 16.10.2015 р. (а.с. 149-150, 151-153 т. 1) та копією рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 05.10.2015 р. по справі № 750/4075/15-ц за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_7, ТОВ «Габріель» про вселення та ін. і за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_5 про визнання її й ОСОБА_8 такими, що втратили право користування квартирою № 49 буд. № 14 «а» по вул. курсанта Єськова у м. Чернігові (а.с. 101-105 т. 1), яке залишене без змін ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 03.12.2015 р. (копія її вступної й резолютивної частин на а.с. 106 т. 1). У рішенні суду І інстанції по справі № 750/4075/15-ц також зазначено, що ОСОБА_5 разом з малолітнім сином ОСОБА_8 на початку жовтня 2014 р. вибули з кв. № 49 буд. № 14 «а» по вул. курсанта Єськова у м. Чернігові на постійне місце проживання до м. Києва.

28.03.2015 р. ОСОБА_7 направив ОСОБА_5 листа, у якому просив надати йому реквізити рахунку для сплати аліментів та надати йому і його батькам можливість брати участь у вихованні сина ОСОБА_11 та письмово узгодити способи участі ОСОБА_7 і його батьків у вихованні сина. Дане звернення мотивоване тим, що ОСОБА_5 чинить їм відповідні перешкоди (копія цього листа та документів підприємств поштового звязку про його відправлення та вручення ОСОБА_5 на а.с. 10-11 т. 1). Листом від 01.04.2015 р. ОСОБА_5 надала ОСОБА_7 відповідь, сенс якої зводиться до того, що інформація у листі ОСОБА_7 від 28.03.2015 р. є неправдивою та упередженою, що дає підстави вважати, що таким чином на неї ОСОБА_7 чиниться тиск, що враховуючи ці обставини та неадекватну поведінку ОСОБА_7 під час попередніх зустрічей ОСОБА_5 змушена вести подальший діалог з ОСОБА_7 виключно через офіційних представників та органи державної влади (копія даного листа і документів підприємств поштового звязку про його відправлення та вручення ОСОБА_5 на а.с. 12-12 (зв) т. 1).

ОСОБА_8 страждає на хронічні захворювання органів травлення, органів зору, на алергічні захворювання та на невротичні розлади дитячого віку, у звязку з чим він систематично проходить курси медикаментозного лікування. Це підтверджено копіями медичної документації про стан здоровя ОСОБА_8, серед яких є документ про надання йому екстреної медичної допомоги, що мало місце 12.03.2016 р. (а.с. 189-209, 229, 250-252 т. 1).

Згідно з довідкою Центру дошкільної освіти «Школа Майбутнього Першокласника» (м. Київ) від 21.12.2015 р., ОСОБА_8 з 01.09.2015 р. по дату видачі довідки відвідував цей Центр, де проходив дошкільну підготовку. За договором між ОСОБА_5 та керівником вказаного Центру - фізичною особою-підприємцем ОСОБА_12 № 33 від 26.05.2015 р. і додатковою угодою до нього навчання ОСОБА_8 у Центрі здійснювалося на платній основі у період з 01.09.2015 р. по травень 2016 р. тричі на тиждень по 2 академічні години (копії цих документів на а.с. 213-217 т. 1).

З наданих суду роздруківок SMS - повідомлень, якими обмінювалися ОСОБА_7 і ОСОБА_5 у період з грудня 2014 р. по липень 2015 р., вбачається, що між ними наявний неабиякий спір з приводу спілкування ОСОБА_7 з сином та що ОСОБА_7 має неабиякі претензії до ОСОБА_5 з приводу того, що вона та її батьки повідомляють синові вкрай негативну інформацію про нього, внаслідок чого ОСОБА_8 відмовляється від батька (а.с. 225-226 т. 1).

Згідно з висновком психологічного обстеження ОСОБА_8 № 114 від 04.11.2015 р., який затверджено директором Міського центру дитини Служби у справах дітей виконавчого органу Київської міської ради, він емоційно прихильний до матері, насторожено ставиться до батька та має підвищений рівень тривоги щодо зустрічей з батьком. У цьому висновку маються такі рекомендації ОСОБА_7 і ОСОБА_5:

налагодити конструктивну комунікацію між собою за допомогою сімейної медіації щодо домовленостей, повязаних з навчанням і вихованням ОСОБА_8 з метою стабілізації його емоційного стану,

- узгодити стабільний графік та місце зустрічей ОСОБА_7 з сином (за потребою з залученням третіх осіб), який стане запорукою спокою й психологічного комфорту ОСОБА_8, що задовольнить його потреби та інтереси і одночасно знизить напругу у взаєминах між ОСОБА_7 і ОСОБА_5 (копія цього висновку на а.с. 210-211 т. 1).

У наданій суду роздруківці розмови між ОСОБА_7, ОСОБА_5 і ОСОБА_8, що відбулася 20.03.2016 р., яка здійснена аудіозаписуючим пристроєм, зафіксовано, що ОСОБА_8 говорить ОСОБА_7 про те, що він йому не хоче телефонувати, т.я. боїться, що батько ОСОБА_7 забере його від матері (ОСОБА_5Ю.), що він не вірить батькові, що причиною цієї недовіри є зокрема те, що батько не давав гроші на його лікування й на проживання, що батько не купував йому молоко, коли він був маленьким, у звязку з чим його купувала мати, що батько вигнав його з матірю з дому та назавжди залишив його разом з речами у м. Києві і не купував йому їжу, що батько пише нехороші речі, що він з батьком не дружить, нікуди з ним не поїде і завжди буде з матірю, бабою й дідом, та щоб батько ніколи до нього не приїздив (а.с. 219-224 т. 1).

Відповідно до висновку Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації про визначення участі батька, ОСОБА_7, у вихованні ОСОБА_8 від 14.03.2016 р. № 101-2198 (а.с. 179-181 т. 1), орган опіки та піклування вважає за доцільне:

- визначити ОСОБА_7 участь у вихованні сина ОСОБА_8, встановивши йому час спілкування з сином у присутності матері один раз на місяць у вихідний день та за попередньою домовленістю між батьками,

- з метою уникнення конфліктних ситуацій між ОСОБА_7 і ОСОБА_5 зобовязати ОСОБА_7 дотримуватися режиму розвитку, виховання й відпочинку сина, не допускати протиправних дій та негативних розмов стосовно ОСОБА_5, зобовязати ОСОБА_5 не перешкоджати ОСОБА_7 брати участь у вихованні сина та у спілкуванні з ним і не допускати протиправних дій та негативних розмов стосовно ОСОБА_7 У мотивувальній частині цього висновку зазначено, що його дано з урахуванням висновку психологічного обстеження ОСОБА_8 № 114 від 04.11.2015 р., думки матері, яка пояснила, що ОСОБА_8 протягом 2015 р. тричі бачився з батьком, що вона не створює йому перешкод у спілкуванні з сином та що ОСОБА_8 сам не бажає бачити батька, що внаслідок стану здоровя син має особливості у харчуванні, що він має щоденний графік: відвідує Центр дошкільної освіти, зайнятий у гуртках та що запропонований позивачем графік спілкування з сином суперечить, зокрема, інтересам дитини.

З встановленого апеляційний суд робить наступні висновки.

Вирішуючи цю справу, апеляційний суд виходить з того, що діти у віці від 5 до 7 років за звичайних умов за рівнем свого інтелекту не можуть брати і не беруть участь ні у веденні господарства їхніми батьками, зокрема у вирішенні фінансових та житлових питань сімї, ні у вирішенні особистих взаємовідносин батьків (у ставленні їх один до одного тощо). По справі не встановлено, що ОСОБА_8 має такий рівень інтелекту, який дозволяє йому починаючи з 2014 р. по цей час брати участь у веденні господарства його батьками, зокрема у вирішенні фінансових і житлових питань сімї та у вирішенні особистих взаємовідносин батьків, і на таке не посилається жоден з учасників судового розгляду.

Зміст розмови ОСОБА_7, ОСОБА_5 і ОСОБА_8, яка відбулася 20.03.2016 р., свідчить про те, що ОСОБА_8 негативно ставиться до батька під впливом негативної інформації про ОСОБА_7, а саме інформації про те, що ОСОБА_7 має намір забрати його від матері - ОСОБА_5, що батько не ніс матеріальних витрат на його лікування й проживання, що ОСОБА_7 вигнав його з матірю з дому, назавжди залишивши їх, та що ОСОБА_7 поширює в офіційних органах негативну інформацію. ОСОБА_8 на момент цієї розмови (20.03.2016 р.) мав 7 повних років, а мова у цій розмові йшла про події, які мали місце до жовтня 2014 р., тобто про події, які відбувалися до досягнення ОСОБА_8 5-річного віку. Отже можливість сприйняття та усвідомлення цих подій особисто ОСОБА_8 категорично виключається. Апеляційний суд зважає і на те, що у ході розгляду справи № 750/4075/15-ц не було встановлено факту протиправного позбавлення ОСОБА_7 права ОСОБА_5 і ОСОБА_8 користуватися квартирою, у якій всі вони мешкали у м. Чернігові. Зміст вказаної розмови свідчить також і про те, що ОСОБА_7 ніколи не повідомляв синові негативної інформації про себе та що він звинуватив у повідомленні її синові ОСОБА_5 (а.с. 223 (зв) 225 т. 1). Доказів того, що інформацію, про яку йдеться, повідомив синові ОСОБА_7 чи яка-небудь інша особа, суду не надано і, до того ж, жоден з учасників судового розгляду таке не стверджує. Тож апеляційний суд вважає доведеним, що ОСОБА_8 повідомила її ОСОБА_5 ОСОБА_12, що повідомлення ОСОБА_8 цієї інформації здійснено з позитивною метою, у ході розгляду справи не встановлено.

Виходячи з наведеного у сукупності зі змістом вищезгаданого листа ОСОБА_5 ОСОБА_7 від 01.04.2015 р. апеляційний суд доходить висновку про те, що ОСОБА_5 чинить ОСОБА_7 перешкоди у спілкуванні з їхнім сином. Разом з тим по справі не встановлено, що відповідачі ОСОБА_9 і ОСОБА_10 перешкоджають позивачеві спілкуватися з ОСОБА_8 та виховувати його. Отож є вірними висновки місцевого суду про зобовязання ОСОБА_5 не чинити ОСОБА_7 перешкоди у спілкуванні з їхнім сином ОСОБА_8 та про відмову у задоволенні позову до ОСОБА_9 і ОСОБА_10

Висновок психологічного обстеження ОСОБА_8 № 114 від 04.11.2015 р. є належним і допустимим доказом по справі, який у ході судового розгляду не спростовано. Тому апеляційний суд з ним погоджується. На підставі даного висновку апеляційний суд доходить висновку про те, що для задоволення потреб та інтересів ОСОБА_8 і одночасно для зниження напруги у взаєминах між ОСОБА_7 і ОСОБА_5 слід встановити систематичний стабільний графік та місце зустрічей ОСОБА_7 з сином і що перешкод для його встановлення нема.

Апеляційний суд не погоджується з висновком Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації від 14.03.2016 р. № 101-2198 в частині необхідності встановлення ОСОБА_7 часу спілкування з сином у присутності матері один раз на місяць у вихідний день та за попередньою домовленістю між батьками, виходячи з такого. Даний висновок ґрунтується в тому числі й на хибному поясненні ОСОБА_5 про те, що вона не створює позивачеві перешкод у спілкуванні з сином. При дачі цього висновку не враховано, що ОСОБА_8 не бажає бачити батька внаслідок повідомлення йому ОСОБА_5 негативної інформації про батька без будь-якої обєктивної необхідності для цього. У справі відсутні докази, що внаслідок стану здоровя ОСОБА_8 та наявності особливостей у його харчуванні спілкування з батьком не може бути частіше, ніж 1 раз на місяць. Немає посилань на такі фактичні дані і у висновку, про який йдеться. Крім того, у справі нема доказів, що ОСОБА_8 має такий щоденний графік, що оптимальним для нього є спілкування з батьком 1 раз на місяць. Так, у справі відсутні докази про відвідування ОСОБА_8 яких-небудь гуртків. Те, що останній відвідує Центр дошкільної освіти, не свідчить про необхідність встановлення йому часу спілкування з ОСОБА_7 1 раз на місяць, т.я. заняття у цьому Центрі проводяться тричі на тиждень по 2 академічні години.

По справі не встановлено, що мається потреба залучення будь-яких третіх осіб, зокрема ОСОБА_5, до зустрічей ОСОБА_7 з сином. Цього висновку апеляційний суд дійшов у звязку з відсутністю у справі доказів такої потреби та з урахуванням факту перешкоджання ОСОБА_5 ОСОБА_7 у спілкуванні з ОСОБА_8

Виходячи з стосунків, які у даний час склалися між ОСОБА_7 і ОСОБА_8, апеляційний суд вважає за неможливе дозволити ОСОБА_7 проводити оздоровлення ОСОБА_8 1 раз на рік протягом 2 тижнів влітку.

З урахуванням описаних вище обставин справи і того, що ОСОБА_7 і ОСОБА_5 працюють, що позивач і син мешкають у різних містах, які знаходяться на значній відстані одне від одного, стан здоровя і вік ОСОБА_8, апеляційний суд вважає за необхідне встановити ОСОБА_7 такий час для виховання сина і спілкування з ним за місцем проживання сина: першої й третьої суботи кожного місяця з 13 год. 00 хв. до 18 год. 00 хв., другої й четвертої неділі кожного місяця з 13 год. 00 хв. до 18 год. 00 хв.

Доводи апеляційної скарги, які суперечать встановленим по справі обставинам і висновкам, що з них випливають, судом відкидаються. Так:

- посилання апелянта на те, що позивач не володіє інформацією, які симптоми свідчать про початок загострення хвороби сина, яка у звязку з цим допомога йому має бути надана, якою повинна бути дієта сина і які продукти йому протипоказано вживати, в силу ст. 150 ч. 2 СК України є підставою не для відмови у позові, а для повідомлення ОСОБА_5 цієї інформації ОСОБА_7,

- те, що ОСОБА_8 категорично відмовляється бачитися й спілкуватися з ОСОБА_7 та насторожено ставиться до нього, що ОСОБА_8 рекомендовано уникати стресових ситуацій, дотримуватися режиму праці та відпочинку, мати додаткові години сну й відпочинку вдень, в силу ст.ст. 150 ч. 1, 153 СК України свідчить про необхідність здійснення спроби воззєднання його з батьком та про необхідність припинення негативного впливу ОСОБА_5 на їхні стосунки. Це прямо й конкретно випливає як з висновку психологічного обстеження ОСОБА_8 № 114 від 04.11.2015 р., який затверджено директором Міського центру дитини Служби у справах дітей виконавчого органу Київської міської ради, так і з висновку Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації від 14.03.2016 р. № 101-2198,

- твердження ОСОБА_5 про недовіру позивачеві щодо того, що він поверне їй сина після спілкування з ним, не ґрунтується на наявних у справі доказах,

- посилання ОСОБА_5 на те, що спілкування позивача з сином позбавляє її та її батьків права проводити у вихідні дні спільний з ОСОБА_8 відпочинок є юридично неспроможними в силу ст.ст. 153, 157 ч.ч. 1-3 СК України. Посилання ОСОБА_5 на те, що по суботах син зайнятий у гуртках, не ґрунтується на наявних у справі доказах. Також не ґрунтується на наданих суду доказах і її твердження про те, що у звязку з навчанням ОСОБА_8 у дошкільному навчальному закладі він виконує такі домашні завдання у вільні від навчання дні, які або унеможливлюють, або роблять недоцільним його спілкування з батьком,

- твердження ОСОБА_5 про те, що спілкування ОСОБА_7 з сином має відбуватися протягом 1 години 1 раз на місяць у її присутності у м. Києві, суперечить інтересам сина. Це випливає з згаданих висновків психологічного обстеження ОСОБА_8 № 114 від 04.11.2015 р. і Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації від 14.03.2016 р. № 101-2198. Посилання ОСОБА_5 на те, що під час попередніх зустрічей з сином позивач поводився агресивно і налякав його, що позивач давав обіцянки, які не виконував, у звязку з чим він втратив довіру сина, та що позивач бере неналежну участь в утриманні сина, не підтверджено наявними у справі доказами. Щодо твердження ОСОБА_5 про невиконані ОСОБА_7 обіцянки апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що ОСОБА_5 не посилається на те, що ОСОБА_7 їх не виконав без поважних на те причин і що ОСОБА_5 не зазначає, наскільки ці обіцянки були вагомими,

- посилання ОСОБА_5 на те, що ОСОБА_7 позбавив її та сина права користування двохкімнатною квартирою у м. Чернігові та набутим за час шлюбу майном, суперечить змістові рішення суду по справі № 750/4075/15-ц, яке набрало законної сили,

- ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 26.10.2015 р. встановлено, що провадження у цій справі відкрите з дотриманням норми про її підсудність (а.с. 66-67 т. 1),

- неповідомлення судом І інстанції відповідачів ОСОБА_9 та ОСОБА_10 про час і місце розгляду справи не є підставою для задоволення апеляційної скарги, т.я. оскаржуваним рішенням у задоволенні позову до них відмовлено. Отже права останніх оскаржуваним рішенням не порушено,

- факти призначання місцевим судом розгляду справи на 8 год. 30 хв., ігноруючи прохання відповідачів, залишення без задоволення клопотання ОСОБА_5 про ознайомлення зі справою та прийняття заяви про уточнення (фактичну зміну) позовних вимог всупереч приписам ст.ст. 31, 130 ЦПК України на правильність вирішення справи не вплинули,

- посилання ОСОБА_5 на те, що головуюча у суді І інстанції була упередженою і підлягала відводу, суперечить ухвалі місцевого суду по справі від 05.05.2016 р. (а.с. 265-266 т. 1),

- твердження апелянта про те, що у мотивувальній частині оскаржуваного рішення не наведено жодного допустимого доказу чинення позивачеві перешкод у спілкуванні з сином, що у тексті цього рішення відсутній висновок про те, що ОСОБА_5 перешкоджала ОСОБА_7 здійснювати батьківські обовязки та спілкуватися з сином, спростовується змістом цього рішення,

- рішенню служби у справах дітей Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації від 14.03.2016 р. місцевим судом дано достатньо правильну оцінку,

- те, що ОСОБА_7 відмовився від укладання нотаріально посвідченої угоди щодо його участі у вихованні сина, що він не звертався за вирішенням спору між сторонами до служби у справах дітей та що по справі не встановлено факту ухилення ОСОБА_5 від виконання згаданого вище рішення служби у справах дітей, не має юридичного значення для справи.

Таким чином, оскаржуване рішення підлягає зміні шляхом приведення його у відповідність до вищевикладеного.

В порядку ч. 5 ст. 88 ЦПК України і з урахуванням розяснення, викладеного у абз. 2 п. 36 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 р. № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», у звязку з частковим задоволенням і позову, і апеляційної скарги з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_5 належить стягти 292 грн. 32 коп. на відшкодування витрат по сплаті судового збору (за подання апеляційної скарги ОСОБА_5 сплачено судовий збір у сумі 1071 грн. 84 коп. (квитанції на а.с. 10, 38 т. 2): 2 243 грн. 60 коп. (сплачена ОСОБА_7 сума судового збору за звернення до суду з позовом, яка підлягає йому відшкодуванню у звязку з частковим задоволенням позову (квитанції на а.с. 2 т. 1)) = 292 грн. 32 коп.).

Керуючись ст.ст. 307, 309 ч. 1 п. 4, 314, 316 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково, рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 06 травня 2016 року в частині визначення способу участі ОСОБА_7 у вихованні сина ОСОБА_8 й спілкуванні з ним змінити.

Встановити ОСОБА_7 такий час для виховання сина ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, і спілкування з ним у відсутності ОСОБА_5 та будь-яких інших осіб за місцем проживання ОСОБА_8:

- першої й третьої суботи кожного місяця з 13 години 00 хвилин до 18 години 00 хвилин,

- другої й четвертої неділі кожного місяця з 13 години 00 хвилин до 18 години 00 хвилин.

У задоволенні решти вимог ОСОБА_7 щодо визначення способу участі ОСОБА_7 у вихованні сина ОСОБА_8 й спілкуванні з ним відмовити.

В іншій частині дане рішення суду залишити без змін.

Стягти з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_5 292 (двісті девяносто дві) грн. 32 коп. на відшкодування судових витрат.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але воно може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:Судді: