Справа № 351/401/16-ц
Провадження № 22-ц/779/1682/2016
Головуючий у 1 інстанції Боднарук М.В.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 серпня 2016 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Мелінишин Г.П.

суддів: Пнівчук О.В., Соколовського В.М.

за участю секретаря Бойчука Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про переведення прав та обовязків співвласника - боржника за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Снятинського районного суду від 21 червня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У березні 2016 року ОСОБА_2 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_3 про переведення прав та обовязків співвласника боржника.

Рішенням Снятинського районного суду від 21 червня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

На вказане рішення ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій посилається на неправильне застосування норм матеріального права та невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи. Так, рішенням Снятинського районного суду від 14 березня 2006 року з ОСОБА_3 на її користь стягнуто аліменти на утримання дітей в розмірі 500,00 грн щомісячно. Проте, відповідач вказане рішення не виконує, станом на 1 березня 2016 року заборгованість по аліментах складає 28 464,80 грн. Відповідно до положень ст. 179 СК України такий є її боржником, а вона його кредитором. Таким чином, будучи кредитором боржника, вона вправі вимагати стягнення заборгованості по аліментних платежах в порядку, визначеному ст.366 ЦК України. При цьому на підтвердження вимог нею подано належні докази щодо неможливості виділити із спільного майна частку боржника, звернення до нього із вимогою про продаж цієї частки та щодо відмови останнього від добровільного продажу своєї частки або передачі її в рахунок ліквідації заборгованості по аліментах.

Помилковим є також висновок суду про передчасність звернення із вказаною позовною вимогою, оскільки нею не предявлявся позов про виділення частки в натурі та можливість виконання рішення суду про стягнення аліментів в порядку, визначеному Законом України «Про виконавче провадження». При цьому судом не враховано, що як цивільним кодексом, так і іншими законодавчими актами для захисту певних чи окремих категорій прав можуть встановлюватися спеціальні засоби захисту.

На думку апелянта, неправильним є і посилання суду щодо відсутності законних підстав для примусового позбавлення відповідача житла, оскільки вимоги про позбавлення права на проживання відповідача у спірному будинку вона не заявляла.

Також суд необґрунтовано вважав, що перевід прав та обовязків боржника буде порушувати права їхніх дітей. Дана обставина не підтверджена будь-якими доказами. Натомість,згідно висновку Служби у справах дітей Снятинської РДА від 22 травня 2014 року вказана вимога відповідає інтересам дітей і гарантує їх право на житло.

Крім того, посилання на цільовий характер аліментів не суперечить вимогам закону.

Посилаючись на зазначені обставини просила рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

В засіданні апеляційного суду апелянт та її представник доводи скарги підтримали з наведених у ній мотивів.

ОСОБА_3 доводів скарги не визнав посилаючись на обґрунтованість висновків суду.

Вислухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За положенням ст.4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способом захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально - правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у ст. 16 ЦК України.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що рішенням Снятинського районного суду від 14 березня 2006 року з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 стягнуто аліменти на утримання дітей сторін сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, в розмірі 500,00 грн щомісячно (а.с.6).

Згідно довідки відділу ДВС Снятинського районного управління юстиції від 23 лютого 2016 року заборгованість ОСОБА_3 по сплаті аліментів становить 28 464,80 грн. При цьому зазначено, що стягнення аліментів проводиться із заробітної плати боржника (а.с.13).

Відповідно до договору дарування житлового будинку від 26 листопада 2002 року сторонам в рівних частках на праві приватної власності належить житловий будинок №11 з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться по вул. Січових Стрільців у с. Стецева, Снятинського району (а.с.5). Згідно звіту про незалежну оцінку №13-149К від 20 вересня 2013 року ринкова вартість вказаного житлового будинку, без врахування вартості земельної ділянки, становить 48 725,28 грн (а.с.15-40).

Як вбачається з матеріалів справи у грудні 2015 року позивач звернулась до відповідача із листом вимогою про продаж частки у спільній власності або передачі її в рахунок погашення заборгованості.

Обґрунтовуючи свої вимоги ОСОБА_2 покликалась на те, що відповідач має борг по сплаті аліментів, які зобов'язаний сплачувати на її користь на утримання дітей, що іншого майна, крім частки у спільній частковій власності, на яке може бути звернуто стягнення на погашення цього боргу, не має. А оскільки останній відмовився виконати вимоги про продаж їй своєї частки у праві спільної часткової власності, то в рахунок погашення цієї заборгованості просила перевести на неї право власності на частину належного ОСОБА_3 домоволодіння.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивач не заявляла вимоги про виділ частки із спільного майна у натурі для звернення стягнення, а тому її позов є передчасним. Крім того, суд вважав, що стягнення заборгованості по аліментах має здійснюється у порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження».

Положеннями статті 366 ЦК України визначено, що кредитор співвласника майна, що є у спільній частковій власності, у разі недостатності у нього іншого майна, на яке може бути звернене стягнення, може пред'явити позов про виділ частки із спільного майна в натурі для звернення стягнення на неї.

Якщо виділ в натурі частки із спільного майна має наслідком зміну його призначення або проти цього заперечують інші співвласники, спір вирішується судом.

У разі неможливості виділу в натурі частки із спільного майна або заперечення інших співвласників проти такого виділу кредитор має право вимагати продажу боржником своєї частки у праві спільної часткової власності з направленням суми виторгу на погашення боргу.

У разі відмови боржника від продажу своєї частки у праві спільної часткової власності або відмови інших співвласників від придбання частки боржника кредитор має право вимагати продажу цієї частки з публічних торгів або переведення на нього прав та обов'язків співвласника-боржника, з проведенням відповідного перерахунку.

Таким чином, закон надає кредитору право звернути стягнення на частку боржника у майні, що є у спільній частковій власності, шляхом переведення на кредитора прав та обов'язків співвласника-боржника, з проведенням відповідного перерахунку тільки за наявності в сукупності таких юридичних фактів у наступній послідовності: 1) У боржника недостатньо іншого майна, на яке може бути звернено стягнення; 2) Якщо неможливо виділити частку боржника із спільного майна чи є заперечення інших співвласників проти цього, кредитор має право вимагати від боржника продажу його частки з направленням виторгу на погашення боргу; 3) За наявності всіх вищевказаних обставин, якщо боржник за вимогою кредитора відмовився продавати свою частку в спільному майні, або боржник продавав свою частку, але співвласники її не придбали, тільки тоді кредитор може перевести на себе права та обов'язки співвласника-боржника.

Проте, вимоги про виділ частки ОСОБА_3 в натурі ОСОБА_2 не заявляла, хоча не позбавлена такої можливості.

Водночас неспроможними є посилання апелянта на довідку Відділу архітектури, містобудування та містобудівного кадастру про неможливість виділу частки у житловому будинку, що на її думку безпідставно не прийнята судом до уваги. Як видно з її змісту така довідка датована 30 вересня 2013 року та долучалася в якості доказу до матеріалів справи, рішення в якій було постановлено Снятинським районним судом 10 червня 2014 року (а.с.9-10).

За таких обставин, зважаючи на принцип диспозитивності та змагальності сторін, місцевий суд обґрунтовано виходив із відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог з урахуванням того, що вимог про виділ частки із спільного майна у натурі для звернення стягнення позивач не заявляла.

При цьому колегія суддів також враховує наступне.

З матеріалів справи вбачається, що виконавчий документ про стягнення з ОСОБА_3 аліментів знаходиться на примусовому виконанні у ВДВС Снятинського районного управління юстиції, стягнення аліментів проводиться із заробітної плати боржника (а.с.13).

Відповідно до частин 1, 2 статті 14 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Обов'язковість виконання судових рішень прямо передбачена статтею 124 Конституції України.

Примусове виконання рішень в Україні покладається на Державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі їх невиконання у добровільному порядку, визначає Закон України «Про виконавче провадження».

Відповідно до ст. 11 п.1 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Порядок стягнення аліментів визначено ст. 74 цього закону. Зокрема, згідно ч.2 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» у разі наявності заборгованості зі сплати аліментів понад три місяці стягнення може бути звернено на майно боржника.

За змістом ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження» стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у гривнях та іноземній валюті, інші цінності, у тому числі кошти на рахунках і вкладах боржника у банках тощо. У разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, за винятком майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Стягнення на майно боржника звертається в розмірі і обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження. У разі якщо боржник володіє майном спільно з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням державного виконавця.

З пояснень відповідача ОСОБА_3 в засіданні апеляційного суду зясовано, що він визнає боргові зобовязання та погоджується на відчуження будинку з метою погашення цієї заборгованості. Однак, сторони не дійшли згоди щодо ціни продажу, а з визначеною в 2013 році вартістю житлового будинку в розмірі 48 725,28 грн він не погоджується, оскільки така є заниженою.

Виходячи зі змісту ч. 2 ст. 303 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не вправі переоцінювати докази, які судом першої інстанції досліджені у встановленому законом порядку, а апеляційна скарга не містить посилання на нові докази, що давало б підставу для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення.

Фактично всі доводи апелянта зводяться до переоцінки доказів. Будь-яких інших доказів, які б вказували на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права чи порушення норм процесуального права апелянтом не надано, як і доказів, що висновки суду не відповідають встановленим обставинам справи.

Доводи апеляційної скарги були предметом дослідження суду першої інстанції, не спростовують висновки суду першої інстанції, та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.

Розглянувши справу в межах заявленого позову та в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що фактичні обставини справи судом першої інстанції зясовано всебічно та повно, дано їм вірну правову оцінку, а рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Тому підстав для задоволення апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, а рішення Снятинського районного суду від 21 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий Г.П. Мелінишин

Судді: О.В. Пнівчук

ОСОБА_7