Справа № 494/625/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.01.2016 року м. Березівка

Березівський районний суд Одеської області у складі:

судді Римаря І.А.,

за участю: секретаря судового засідання - Козубенко О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Березівка Одеської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, за участю третіх осіб Березівський районний сектор Головного управління міграційної служби України в Одеській області, опікунська рада Раухівської селищної ради Березівського району Одеської області про усунення перешкод у користуванні житлом, -

ВСТАНОВИВ:

12 травня 2015 року до суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2, діючої в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_3, за участю третіх осіб Березівський районний сектор Головного управління міграційної служби України в Одеській області, опікунська рада Раухівської селищної ради Березівського району Одеської області, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Ухвалою суду від 14.05.2015 року вищевказану позовну заяву залишено без руху.

Ухвалою від 25.06.2015 року позовну заяву повернено позивачу.

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області позовну заяву передано на новий розгляд до Березівського районного суду Одеської області.

Ухвалою суду від 23.11.2015 року відкрито провадження по справі.

На обґрунтування своїх позовних вимог позивач вказав, що він є власником квартири АДРЕСА_1, що підтверджується договором дарування. В даному будинку мешкає позивач, та зареєстровані, але не проживають з 11.01.2005 року ОСОБА_2 та неповнолітній син ОСОБА_3. Відповідачами є колишня дружина ОСОБА_1, про що свідчить свідоцтво про розірвання шлюбу від 11.01.2005 року та його неповнолітній син. На даний час місце перебування та проживання відповідача не відоме. ОСОБА_2 за вказаною адресою не проживає, не сплачує плату за користування жилим приміщенням і комунальними послугами, не несе інших витрат на утримання помешкання та не приймає участі у спільному побуті, вона з сином не є членами сімї позивача, а отже втратила право користування жилим приміщенням.

У судовому засіданні 11.01.2016 року позивач надав уточнення до позовної заяви, якою просив розглянути лише вимогу щодо усунення перешкод у користуванні квартирою, визнавши ОСОБА_2, такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Інші вимоги просив не розглядати. На уточненій вимозі наполягав.

В судове засідання 02.12.2015 року, 24.12.2015 року та 11.01.2016 року відповідач не з'явилась, викликалась через оголошення в газеті, про що свідчить копія газети «Одеські вісті» випуск від 12.12.2015 року №107 та випуск від 29.12.2015 року №112, а тому в даному випадку відповідач повідомлений належним чином про час, день та місце розгляду справи.

Представник третьої особи Березівський РС ГУДМС України в Одеській області у судові засідання не зявився, хоча був належним чином повідомлений про час, день та місце розгляду справи, про що свідчить розписка від 04.12.2015 року та 25.12.2015 року (а.с.70,82).

Представник третьої особи опікунська рада Раухівської селищної ради Березівського району Одеської області у судові засідання також не зявився, хоча був належним чином повідомлений про час, день та місце розгляду справи, про що свідчить копія поштового повідомлення від29.12.2015 року (а.с.83). Водночас, до суду від голови Раухівської селищної ради Березівського району Одеської області надана заява про розгляд справи за відсутності їх представника (а.с.71).

Відповідно до частини 4 статті 169 Цивільно-процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), - у разі якщо суд не має відомостей про причину неявки відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).

Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача, суд вважає, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного.

В силу статті 379 Цивільного кодексу України зі змінами та доповненнями (далі -ЦК України) житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення призначені та придатні для постійного проживання в них.

Статтею 9 Конституції України визначено, що чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду», суди застосовують при розгляді справ Європейську Конвенцію з прав людини і практику суду як джерело права.

У розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод термін ''суд, встановлений законом'' поширюється не лише на правову основу створення чи законності існування суду, але й на положення щодо його компетенції та повноважень і на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність (рішення Європейського суду з прав людини у справах: ''Сокуренко і Стригун проти України'' від 20 липня 2006 року та ''Лавентс проти Латвії'' від 7 листопада 2002 року).

Право на житло передбачено в міжнародно-правових актах Організації Об'єднаних Націй та Ради Європи. У Загальній декларації прав людини 1948 року визначено, що кожна людина має право на житло (пункт 1 статті 25). У Міжнародному пакті про економічні, соціальні і культурні права 1966 року держави - учасниці визнали право кожного на достатній життєвий рівень, у тому числі на житло (пункт 1 статті 11).

У розумінні п. 1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла, воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеним чи позбавленим свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов'язання ''вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав особи на житло'' (рішення у справі ''Кривіцька та Кривіцький проти України'' від 02.12.2010 року та ''Рохля проти України'' від 17.05.2011 року).

Одночасно суд зауважує, що пункт 2 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров'я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб.

Відповідно до ст.ст. 1, 10, 60 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави ; кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень; доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі ; доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Згідно з пункту 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року ''Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України'' «у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Коли в жилому приміщенні не залишалися члени сім'ї особи, яка була відсутня, його повернення в це приміщення до часу розгляду справи в суді є істотною обставиною, але вона не може бути безспірною підставою для відмови в позові, а повинна оцінюватись у сукупності з іншими обставинами».

Відповідно до положення статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права чи обмеження у його здійсненні.

Позивач, являючись власником квартири АДРЕСА_1, що підтверджується договором дарування (а.с.9-11) позбавлений права вільно розпоряджатись своєю власністю, оскільки у спірній квартирі зареєстрована ОСОБА_2 та її неповнолітній син ОСОБА_3, які не проживають в ній без поважних причин з січня 2005 року, участі у витратах на утримання будинку не приймають, вибрались із квартири добровільно та перешкод у користуванні квартирою ніхто не чинив.

Відповідно до статті 9 ЖК України «ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням ,інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом».

Згідно рішення Європейського суду з прав людини від 02 грудня 2010 року «Справа Кривіцька і Кривіцький проти України», у контексті Конвенції, поняття «Житло» не обмежується приміщеннями, в яких проживають на законних підставах або які були у законному порядку встановлені, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих звязків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є самою крайньою формою втручання у права на житло.

Отже, збереження або втрата права користування житлом за відсутності мешканцем, у будь-якому випадку прямо залежить від причин відсутності, тобто волі, намірів та свідомих дій цієї особи щодо реалізації свого права на проживання у спірному приміщенні.

Таким чином, під час судового розгляду предметом доказування є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення.

Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обовязок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, судом досліджено кожний доказ, наданий сторонами, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного суду України від 12.06.2009 року №2 «Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»), при цьому жодна із сторін не була поставлена судом у менш сприятливе становище, порівняно з іншою стороною, на чому наголошується у практиці Європейського суду з прав людини.

Так, у п.24 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України», в п.48 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Мала проти України» та в п.23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гурепка проти України №2» наголошується на принципі рівності сторін одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище, порівняно з опонентом.

При цьому, суд звертає увагу на те, що згідно з п.6 ч.1 ст.3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

При вирішенні даного спору суд враховує, що одним із проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Ця позиція суду ґрунтується, в тому числі, на рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 року №15-рп/2004 у справі №1-33/2004.

З урахуванням зазначених обставин, інтересів неповнолітньої дитини, практики Європейського суду з прав людини, враховуючи ту обставину, що позивачем подано уточнення до позовної заяви, виходячи із принципів справедливості, добросовісності та розумності, суд доходить висновку, що уточнений позов підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 10, 11, 57, 60, 79, 88, 209, 212-215, 218 Цивільно-процесуального кодексу України , суд

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2, за участю третіх осіб Березівський районний сектор Головного управління міграційної служби України в Одеській області, опікунська рада Раухівської селищної ради Березівського району Одеської області про усунення перешкод у користуванні житлом - задовольнити.

Усунути перешкоди в користуванні ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, його власністю, а саме: квартирою №29 по вул. Гвардійській, 56, смт. Раухівка Березівського району Одеської області, визнавши ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку через суд першої інстанції в 10-денний строк з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10-ти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення виготовлений та підписаний 13.01.2016 року.

Суддя І.А. Римар