Провадження № 2/522/5416/16
Справа № 522/7985/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 жовтня 2016 року

Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді - Домусчі Л.В.,

при секретарі - Шевчик В. І..,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, стягнення аліментів та визначення місця проживання дітей,-

ВСТАНОВИВ:

06.05.2016 року позивачка звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів. Позовна заява надійшла до судді 10.05.2016 року.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначила, що у шлюбі сторони перебувають з 16.11.2000 року, мають двох неповнолітніх дітей, але останнім часом без відповідних причин між ними виникли дуже напружені відносини, які призвели до повного непорозуміння, що в свою чергу негативно впливає на їх спільних дітей.

Ухвалою судді від 05.07.2016 року сторонам по справі наданий строк для примирення, строком до 04.10.2016 року, згідно ст.. 111 СК України.

В судове засідання 04.10.2016 року з'явилася позивачка ОСОБА_1, яка зазначила, що у неї з відповідачем досить напружені стосунки, які призвели до втрати довіри у зв'язку з чим між ними виникають сварки. Останнім часом позивачка постійно знаходиться в нервовому стані та стресі. Деякий час вона проживала окремо від чоловіка разом із дочкою, спільний син сторін залишався проживати з батьком, але вона приймала активну участь у вихованні сина. В кінці серпня ОСОБА_1 знову почала проживати разом з відповідачем, однак ні це, ні строк, наданий судом для примирення, не допомогли. Стосунки між подружжям не покращились, а навпаки, яка зазначає позивачка у своїх поясненнях, тільки погіршились. Також ОСОБА_1 просила стягнути аліменти на утримання двох спільних дітей сторін у розмірі 3000 грн. кожному щомісячно та встановити місце проживання обох дітей сторін з нею.

В судове засідання також з'явилась представник позивачки ОСОБА_3 (діє на підставі ордеру серії ОД №033073 від 30.05.2016 року), яка наполягала на задоволенні позову.

В судове засідання з'явився відповідач ОСОБА_2, який зазначив, що у них з позивачкою виникають сварки з приводу грошей. Також відповідач не заперечував проти задоволення позовної вимоги про розірвання шлюбу, однак щодо сплати аліментів зазначив, що дітям він допомагає, однак у зв'язку із нестабільною ситуацією в країні та мінливим доходом не взмозі сплачувати таку суму аліментів, просив стягувати аліменти по 1000 тис. грн. на кожну дитину щомісяця.

Відповідно до ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Суд, вислухавши думку позивачки, її представника та відповідача, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку, позов підлягає частковому задоволенню на підставі наступного.

Як роз'яснено в п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без зясування і дослідження інших обставин справи.

Відповідно до ст. 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї.

Згідно зі ст. ст. 110, 112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя.

Судом встановлено, що сторони зареєстрували шлюб 16 листопада 2000 року у Другому Приморському відділі державної реєстрації актів цивільного стану ОМУЮ (актовий запис № 627). Свідоцтво про шлюб НОМЕР_2. (а.с.6).

З свідоцтва про одруження вбачається, що дошлюбне прізвище позивачки «ОСОБА_1».

Від спільного шлюбу сторони мають двох неповнолітніх дітей: доньку - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується наявною у матеріалах справи копією Свідоцтва про народження серії НОМЕР_3, виданого 04.07.2001 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Суворовського районного управління юстиції м. Одеси (а.с. 7) та сина - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, Свідоцтво про народження, видане Першим відділом реєстрації актів цивільного стану Суворовського районного управління юстиції м. Одеси, (а.с. 8), які проживають разом з батьками.

З наданих копій свідоцтв про народження вбачається, що батьком обох дітей вказаний ОСОБА_2, а матір'ю-ОСОБА_1.

Враховуючи те, що однією з основних засад сучасного сімейного права є свобода шлюбу, суд вважає, що у зв'язку з відсутністю вільної згоди позивачки на продовження шлюбу, подальше збереження шлюбу суперечить її інтересам, а також принципу добровільності шлюбу, у звязку з чим, є неможливим.

Згідно ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу.

Судом встановлено, що неповнолітні діти сторін проживають з батьками, в одній квартирі та відповідно перебувають на їх утриманні.

Статтею 161 СК України визначено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини від 20.11.1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітню дитину не слід, крім тих випадків, що мають виключні обставини, розлучати з матір'ю.

Враховуючи вищенаведені обставини, керуючись принципами максимального забезпечення прав та інтересів дітей, суд вважає, що визначення місця проживання дітей разом із матір'ю буде в повній мірі сприяти розвитку та інтересам доньки та сина сторін.

Разом з тим, з врахуванням вимог ст. 10 ЦПК України, суд вважає, за необхідне роз'яснити відповідачу, що батько дитини у разі визначення місця проживання дитини з матір'ю не обмежений у своєму праві на спілкування з дитиною та участі у її вихованні, і може реалізувати свої права шляхом домовленості з матір'ю дитини щодо встановлення часу спілкування або за рішенням органу опіки та піклування, або за рішенням суду.

Згідно ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані утримувати своїх неповнолітніх дітей до повноліття.

Сімя, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (ч. 3 ст. 51 Конституції України).

У Принципі 6 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року зазначено, що дитина для повного та гармонічного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона повинна зростати у піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, в атмосфері любові, моральної та матеріальної забезпеченості.

Щодо позовних вимог в частині стягнення з відповідача аліментів, суд частково задовольняє вимоги позивачки на підставі наступного.

Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини, що була ратифікована Постановою ВР N 789-XII від 27.02.1991 р., Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Також слід зазначити, що відповідно до п. 17 розяснень Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року №3 зазначено, що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом.

Частина 1 статті 182 СК України зазначає, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно ст. 184 СК України якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі.

Відповідач є працездатною людиною, є суб'єктом підприємницької діяльності, згідно копії свідоцтва серії В01 № 630345 від 16.07.1998 року (а. с. 45) та за станом здоров'я спроможний платити аліменти на утримання дітей.

ОСОБА_2 надав суду заперечення (а. с. 31-33) на позовну заяву, на які робив посилання й надаючи пояснення у судовому засіданні, в яких частково заперечує проти задоволення позову, маючі намір сплачувати аліменти для утримання своїх дітей, вважає, доцільним стягнення з нього на користь спільних із позивачем доньки та сина аліментів у розмірі 1000 грн. щомісяця на кожну дитину. Саме такий розмір аліментів буде доцільним, обґрунтованим та справедливим на думку батька.

Відомості щодо утримання відповідачем інших осіб у суду відсутні.

Згідно ч.8 ст.7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї.

Відповідно до ч.2 ст. 182 СК України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей в твердій грошовій сумі підлягають задоволенню частково, а саме: в розмірі 2000,00 грн. щомісяця на кожну дитину, враховуючи, що прожитковий мінімум для неповнолітньої дитини віком від 6 до 18 років відповідно до ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2016 рік» складає 1531 грн. та враховуючи визнання відповідачем позову в розмірі 1000 грн., суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання неповнолітніх дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у розмірі 2000,00 грн. щомісяця, починаючи з дня пред'явлення позову, тобто з 06.05.2016 року і до повноліття спільних дітей позивача та відповідача, або зміни матеріального становища сторін. В іншій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Згідно з ч.1 ст. 179 СК України аліменти, які одержані для утримання дитини, є власністю того з батьків, на імя кого вони виплачуються, і мають використовуватись за цільовим призначенням.

Відповідно до норм чинного законодавства та в світлі правового висновку ВСУ від 06.11.2013 року по справі №6-113 цс 13 суд вважає за необхідне вирішити питання про подальшу індексацію суми аліментів.

Зокрема, відповідно до правового висновку Верховного Суду України у справі № 6-113 цс 13, розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, на підставі ч.2 ст. 184 Сімейного Кодексу України, підлягає індексації за аналогією закону згідно п.8 ст. 8 ЦПК України у порядку, передбаченому Законом України «Про індексацію грошових доходів населення».

При цьому, згідно п. 8 ст. 8 ЦПК України якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права).

Так, статтею ст.1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.

Відповідно до ч.5 ст.2 вищевказаного Закону «Про індексацію грошових доходів населення» індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.

Оскільки спеціального закону про індексацію аліментів не прийнято, а в Україні діє Закон України «Про індексацію грошових доходів населення», то індексація аліментів проводиться у порядку, визначеному цим законом.

Крім того, відповідно до вимог ст.88 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір.

Відповідно до ч.1 ст.4 Закону України «Про судовий збір», до позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою, ставка судового збору буде становити 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру мінімальної заробітної плати.

Законом України «Про державний бюджет України на 2016 рік» мінімальна заробітна плата визначена у розмірі 1378 (одна тисяча триста сімдесят вісім) гривень 00 копійок.

Оскільки, позивач при звернені до суду, звільнена від сплати судового збору на підставі п.3 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір у розмірі не менше 0,4 розміру мінімальної заробітної плати, тобто 551 (п'ятсот п'ятдесят одна) гривня 20 копійок.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 367 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць.

Після всебічного, повного дослідження й оцінки наявних матеріалів справи суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 1, 3, 10, 11, 15, 57, 60 ч.1, 64, 79, 88 ч.3, 174, 209, 212-215, 218, 367 п.1 ч.1 ЦПК України; ст.ст. 7, 79-81, 104,015,110, 112,113,182, 184, 191 СК України, суд-

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів визначення місця проживання дітей- задовольнити частково.

Розірвати шлюб між ОСОБА_1 до ОСОБА_2 зареєстрований 16 листопада 2000 року у Другому Приморському Відділі державної реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції (актовий запис № 627). Свідоцтво про шлюб НОМЕР_2.

Залишити за позивачкою ОСОБА_1 шлюбне прізвище - «ОСОБА_1».

Місце проживання дітей ОСОБА_4 (ІНФОРМАЦІЯ_1), та ОСОБА_5( ІНФОРМАЦІЯ_2) залишити з матір'ю ОСОБА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 (ід. Код НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітніх дітей ОСОБА_4 (ІНФОРМАЦІЯ_1), та ОСОБА_5( ІНФОРМАЦІЯ_2) у твердій грошовій сумі, у розмірі 4000 (чотири тисячі) гривень щомісячно, починаючи з дня пред'явлення позову, тобто з 06.05.2016 року, та до досягнення дитини ОСОБА_4 (ІНФОРМАЦІЯ_1) повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_3, а починаючи з ІНФОРМАЦІЯ_3 - у розмірі 2000 (дві тисячі) гривень до досягнення дитини ОСОБА_5 повноліття , тобто до ІНФОРМАЦІЯ_4. з урахуванням індексації.

В іншій частині позову- відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_5) на користь держави судовий збір у розмірі 551(п'ятсот п'ятдесят одна) грн. 20 коп.

Рішення в частині стягнення аліментів за один місяць в розмірі 4000 (чотири тисячі) гривень підлягає негайному виконанню.

Копію рішення суду з набранням ним законної сили направити до відповідного органу реєстрації актів цивільного стану.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення, в порядку ст.294 ЦПК України.

Суддя: Домусчі Л. В.

04.10.2016