СЛОВЯНСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
справа № 243/5379/16-ц 2/243/2755/2016
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
27 липня 2016 року м. Словянськ
Словянський міськрайонний суд Донецької області у складі
головуюча суддя Неженцева О.В.
при секретарі Куцик Н.Є.
за участю представника позивачки ОСОБА_1
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в місті Словянську цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа - орган опіки та піклування Словянської міської ради про надання дозволу на тимчасовий виїзд за межі території України неповнолітньої дитини без згоди батька,
04 липня 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_3, за участю третьої особи органу опіки та піклування Словянської міської ради, про надання дозволу на тимчасовий виїзд за межі території України неповнолітньої дитини без згоди батька та стягнення судових витрат.
Позивачка ОСОБА_2, яка була належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи не використала свого права на безпосередню участь у судовому засіданні, проте через канцелярію суду подала заяву, датовану 11.07.2016 р., про розгляд справи за її відсутністю /а.с.17/.
У позовній заяві позивачкою зазначено, що з відповідачем ОСОБА_3 вона перебувала у зареєстрованому шлюбі, від якого 18 січня 2014 року у них народилася донька ОСОБА_3 Крістіна Олександрівна. 10 січня 2007 року шлюб між позивачкою та ОСОБА_3 розірвано, після розірвання шлюбу дитина проживає з позивачкою. 20 літа 2014 року відповідач постійно проживав у м.Словянську, але під час проведення антитерористичної операції відповідач виїхав з міста, станом на теперішній час його місцезнаходження невідоме, будь-якого звязку ані з позивачкою, ані з донькою він не підтримує. У серпні 2016 року вона має намір вивезти дитину до родичів у Російську Федерацію, а також поїхати з нею на відпочинок. Оскільки місцеперебування відповідача їй невідоме, вона не може отримати від нього дозвіл на вивезення дитини за межі території України. Стверджувала, що позбавлення дитини можливості виїжджати за кордон, порушує її законні права та інтереси.
Посилаючись на положення Закону України « Про порядок виїзду з України та вїзду в Україну громадян України», статті 151, 152, 154 Сімейного кодексу України просила суд в уточненій позовній заяві надати дозвіл ОСОБА_4 на виїзд за межі території України до Російської Федерації та Туреччини за період з 01 серпня до 30 вересня 2016 року, в її супроводі.
Представник позивача ОСОБА_1 у судовому засіданні заявлені позовні вимоги ОСОБА_2 підтримала у повному обсязі, наполягала на їх задоволенні, зазначивши, що надання дозволу на виїзд за межі України ОСОБА_4 відповідає інтересам дитини.
Під час розгляду справи, судом приймалися усі передбачені діючим законодавством заходи щодо належного повідомлення відповідача ОСОБА_3 про місце, день та час розгляду справи. Так, відповідно до вимог ст.127 ЦПК України за місцем реєєстрації відповідача було надіслано повідомлення про виклик до суду на 11.07.2016 р., копію ухвали про відкриття провадження у справі та копію позовної заяви із доданими документами /а.с.14/. Відповідно до вимог ч.5 ст. 74 ЦПК України судом на адресу відповідача було спрямовано листи про необхідність явки до судового засідання, призначенного на 22.07.2016 р. та 27.07.2016 р., з роз?ясненням положення ч.4ст.169 ЦПК України. Але відповідач не зявився до поштового відділення для отримання поштової кореспонденції, про що свідчать відмітки на повернутих конвертах /а.с.25,27/. Окрім того, виклик у судове засідання відповідача було здійснено шляхом публікації оголошення про виклик на офіційній веб-сторінці суду /а.с.36/
Відповідно до вимог ч.9 ст. 74 ЦПК України виклик у судове засідання відповідача було здійснено шляхом розміщення оголошення у друкованому засобі масової інформації державної сфери розповсюдження - газеті «Урядовий кур?єр» /а.с.37/.
Незважаючи на прийняті судом заходи, відповідач ОСОБА_3 у судове засідання не з?явився, про причини своєї неявки суд не повідомив, заяви про відкладення розгляду справи від нього до суду не надходило.
Аналізуючи наведені обставини, суд приходить до переконання, що відповідачем ОСОБА_3 недобросовісно здійснюються його процесуальні права, у звязку з чим, суд приходить до висновку про належне повідомлення відповідача, а тому, відповідно до положень ст.ст. 169, 224 ЦПК України, та враховуючи згоду представника позивача суд, вважає можливим відповідно до правил частини 1 статті 224 ЦПК України розглядати справу за відсутності відповідача у порядку заочного провадження на підставі наявних у ній доказів, з дотриманням вимог, встановлених законом.
Представник органу опіки та піклування Словянської міської ради ОСОБА_5, яка діє на підставі довіреності № 29/01-904 від 11.07.2016 року, у судове засідання, незважаючи на належне повідомлення судом, не прибула. 11 липня 2016 року на адресу суду було подано письмове клопотання про проведення розгляду справи за відсутності представника третьої особи, рішення просила прийняти на розсуд суду, з врахуванням інтересів дитини /а.с.23/.
Враховуючи вищенаведене, суд вважає можливим провести розгляд справи по суті у відсутність позивача, відповідача та представника органу опіки та піклування.
Вислухавши пояснення представника позивача, вивчивши матеріали справи, дослідивши надані докази, суд у межах заявлених позовних вимог (стаття 11 ЦПК України) установив наступне.
Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу, яке було видано 10 січня 2007 року Відділом реєстрації актів цивільного стану по м.Словянську Словянського МУЮ, ОСОБА_3 та ОСОБА_6 розірвали шлюб, про що зроблений відповідний актовий запис № 11 від 10.01.2007 р. /а.с.7/. Як вбачається з копії свідоцтва про шлюб, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 уклали шлюб 09 березня 2013 року, ОСОБА_6 змінила прізвище на «Волокітіна» /а.с.8/.
Згідно свідоцтва про народження, яке було 12 лютого 2004 року видано Словянським міським відділом реєстрації актів цивільного стану, батьками ОСОБА_6 Крістіни Олександрівни, ІНФОРМАЦІЯ_1, є ОСОБА_3 та ОСОБА_6 /а.с.6/.
Судом встановлено, що після припинення шлюбних відносин між сторонами їх донька Крістіна залишилася проживати з матірю - позивачкою по справі, де і проживає на даний час.
Відповідно до положення частини 3 статті 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.
Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і вїзд в Україну і оформлення документів для зарубіжних поїздок визначається Законом України «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року.
Згідно до п.2 частини 2 статті 4 вказаного Закону України за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.
Відповідно до п.2 статті 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57, передбачено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним із батьків без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків здійснюється у разі предявлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.
Відповідно до статті 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.
Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставин, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.
Метою виїзду за межі України з неповнолітньою дитиною позивачка зазначила необхідність відвідування родичів у Російській Федерації та поїздку сімєю на відпочинок до Туреччини.
Принципом 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року передбачається, що «…малолітнє дитя не повинне крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучений зі своєю матірю».
Відповідно до статті 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обовязки щодо дитини, незалежно від того,чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обовязків щодо дитини.
Відповідно до положень статей 10 та 11 ЦПК України цивільне судочинство в Україні здійснюється на засадах змагальності сторін та диспозитивності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Принцип 7 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року передбачає безумовний пріоритет інтересів дитини для тих, на кому лежить відповідальність за його освіту і виховання.
Оскільки сторони однією сімєю не проживають і фактичне місце проживання дитини визначене з позивачкою, то, цей обовязок покладено на матір - позивачку по справі, яка повинна постійно доглядати дитину, піклуватися про здоровя дитини,її фізичний, духовний та моральний розвиток, як це і передбачено положеннями статті 150 Сімейного кодексу України.
Згідно з Конвенцією про права дітей, ратифікованою Верховною Радою України за № 789 від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини.
Проаналізувавши встановлені обставини по справі та надані сторонами докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що заявлені позовні вимоги є обґрунтованими, оскільки інтереси позивачки повністю відповідають інтересам її доньки. Оскільки місцезнаходження батька дитини - відповідача ОСОБА_3 невідоме, позивачка позбавлена можливості отримати його дозвіл на виїзд дитини, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги та надати дозвіл на тимчасовий виїзд з України з 01 серпня 2016 року по 30 вересня 2016 року.
Суд вважає, що зазначений тимчасовий виїзд дитини не буде порушенням будь-яких прав відповідача відносно доньки.
Позивач не вимагає компенсації за понесені судові витрати, пов'язані із зверненням до суду і розглядом цивільної справи.
Керуючись статтями 11, 60,209, 212, 214-215 ЦПК України, суд
Позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити у повному обсязі.
Надати дозвіл неповнолітній ОСОБА_3 Крістіні Олександрівні, ІНФОРМАЦІЯ_1, на тимчасовий виїзд разом з матірю ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, без нотаріально оформленої згоди батька ОСОБА_3, за межі України до Російської Федерації та Турції з 01 серпня 2016 року по 30 вересня 2016 року.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Донецької області через Словянський міськрайонний суд Донецької області протягом десяти днів з дня його проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення - протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.
Повний текст рішення буде виготовлено у строк до 31 липня 2016 року.
Суддя : О.В. Неженцева