Справа № 175/463/16-ц
Провадження № 2/175/189/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 вересня 2016 року смт. Слобожанське

Дніпропетровський районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді Реброва С.О.,

при секретарі Пренко А.В.,

за участю: позивачки ОСОБА_1,

представника позивачки ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визначення порядку користування земельною ділянкою,-

в с т а н о в и в :

Позивачка та її представник у судовому засіданні підтримали предявлені вимоги у повному обсязі та просили їх визначивши порядок користування земельною ділянкою, на якій розташований житловий будинок номер 31, що знаходиться по вул. Комсомольська, в с. Новоолександрівка, Дніпропетровського району, Дніпропетровської області, виділивши позивачу та відповідачу в користування по 1/2 частині земельної ділянки.

Відповідач та його представник в судовому засіданні заперечував проти позовних вимог, вважаючи їх необґрунтованими та безпідставними, в обґрунтування чого надали відповідні письмові пояснення.

Вислухавши пояснення сторін, їх представників, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку.

Встановлено, що позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з вищевказаним позовом і в обґрунтування свої вимог посилається на те, що вона є власником 1/2 частини житлового будинку з господарськими будівлями та споруд, розташованих по вул. Комсомольській, №31 в с. Новоолександрівка, Дніпропетровського району, Дніпропетровської області на підставі рішення Дніпропетровського районного суду від 19.08.2015 року по справі №2-175/2265/13-ц, згідно якого було розділено спільно майно подружжя між позивачкою і відповідачем набуте під час шлюбу, зокрема вищевказане домоволодіння.

В обґрунтування позову посилається на те, що для обслуговування господарських будівель та споруд рішенням виконкому Новоолександрівської сільської ради від 09.09.1997 року за №94/351 земельна ділянка, площею 2,2445 га за адресою вул. Комсомольська, №31 в с. Новоолександрівка оформлена на відповідача. У звязку з чим, позивачка зазначає про те, що оскільки оформлення земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру відповідно до ст.79-1 Земельного Кодексу України, то право власності на спірну земельну ділянку у відповідача не виникло, тому на підставі ст.120 ЗК України просить суд визначити порядок користування земельною ділянкою на якій розташований житловий будинок №31 по вул. Комсомольська в с. Новоолександрівка, Дніпропетровського району, Дніпропетровської області, виділивши їй та відповідачу в користування по 1/2 частині.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено у судовому засіданні, згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно від 31.05.2016 року у реєстрі прав власності на нерухоме майно відсутня реєстрація права власності на 1/2 частину домоволодіння №31 по вул. Комсомольська в с.Новоолександрівка, Дніпропетровського району, Дніпропетровської області за ОСОБА_1

Відповідно до ч. 2 ст. 182 ЦК України перехід права власності на нерухоме майно підлягає обов'язковій державній реєстрації, а згідно п. 13 постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року момент вчинення правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню і державній реєстрації у відповідності до статей 210 та 640 ЦК України пов'язується з державною реєстрацією, тому, у випадку її відсутності, вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін.

Згідно ст. 2 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно ч.1 ст. 3 закону державна реєстрація прав є обов'язковою, а інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав. Правилами ч.3 та ч.4 ст.3 Закону передбачено, що права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Нормою ч.3 ст.17 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» державній реєстрації підлягають заявлені речові права на нерухоме майно за наявності документів, що встановлюють виникнення, перехід, припинення прав на нерухоме майно і подаються для державної реєстрації прав, які повинні відповідати вимогам, встановленим цим Законом та іншими нормативно-правовими актами. Згідне ст. 19 Закону державна реєстрація прав проводиться на підставі рішень судів, що набрали законної сили.

Крім того, правилами частини 4 статті 334 ЦК України встановлено особливий порядок виникнення права власності на майно за рішенням суду. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до Закону.

Згідно ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлені судом.

Враховуючи вищевказані обставини справи та приймаючи до уваги правові норми чинного законодавства, суд приходить до висновку про те, що позивачка ОСОБА_1 в установленому законом порядку не зареєструвала за собою право власності на частину домоволодіння (відсутність реєстрації права власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно), тому на даний час у неї відсутнє право на отримання земельної ділянки у користування.

Зокрема, вищевказаним рішенням судом від 19.08.2015 року, встановлено, що відповідно до Державного акту право приватної власності на землю серії ДП №027847 виданого 16.02.1998 року виконкомом Новоолександрівської сільської ради Дніпропетровського району, Дніпропетровської області ОСОБА_3 було передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,2445 по вул. Комсомольській, №31 в с.Новоолександрівка, Дніпропетровського району, Дніпропетровської області для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд.

Відповідно ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Отже, відповідач ОСОБА_3 є власником земельної ділянки, загальною площею 0,2445 га розташованої за вищевказаною адресою і право власності у нього виникло після реєстрації Державного Акту на право приватної власності на землю в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №1898, що передбачено ст.ст. 22,23 Земельного Кодексу України та Декретом Кабінету Міністрів України від 26.12.1992 року «Про приватизацію земельних ділянок».

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Згідно статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності; акт цивільного законодавства не має зворотної дії в часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Декретом Кабінету Міністрів України від 26.12.1992р. «Про приватизацію земельних ділянок» (який діяв на час виникнення правовідносин) передбачено, що сільські, селищні, міські Ради народних депутатів повинні забезпечити передачу протягом 1993 року громадянам України у приватну власність земельних ділянок, наданих їм для ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва, у межах норм, установлених Земельним кодексом України. Установлено, що передача громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок для цілей, вказаних у статті 1 цього Декрету, провадиться один раз, про що обов'язково робиться місцевими Радами народних депутатів відмітка у паспорті або документі, який його замінює. Право приватної власності громадян на земельні ділянки, передані їм для цілей, передбачених статтею 1 цього Декрету, посвідчується відповідною Радою народних депутатів, про що робиться запис у земельно-кадастрових документах, з наступною видачею державного акта на право приватної власності на землю.

Відповідно Порядку передачі земельних ділянок у приватну власність громадян України, затвердженого наказом Державного комітету України по земельних ресурсах 15.02.1993 року за №10, та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 26.02.1993р. за №7 (який діяв на час виникнення правовідносин) у приватну власність, згідно з Декретом Кабінету Міністрів України від 26.12.1992 року N 15-92 «Про приватизацію земельних ділянок», громадянам України передаються безплатно земельні ділянки, надані їм для ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування житлового будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, індивідуального дачного та гаражного будівництва. Передача громадянам України безплатно у приватну власність земельних ділянок, вказаних у частині першій цього пункту, провадиться тільки один раз по кожному виду їх цільового використання, про що обов'язково робиться Радами народних депутатів відповідна відмітка у паспорті або документі який його заміняє.

Отже, приймаючи до уваги вказані норми чинного законодавства, суд приходить до висновку про те, що позивачкою не доведено та належними доказами не обґрунтовані підстави щодо можливості визнання земельної ділянки об'єктом спільної сумісної власності подружжя та можливості визначення порядку користування нею.

Статтею 55 Конституції України встановлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Відповідно до ч.1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до вимог ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши спосіб захисту, позивач у силу ст.10 ЦПК України зобовязаний довести правову та фактичну його підставу. Суд за власною ініціативою не може міняти предмет і підстави позову.

Статтею 27 ЦПК України визначено, що особи, які беруть участь у справі позовного провадження, для підтвердження своїх вимог або заперечень зобов'язані подати усі наявні у них докази до або під час попереднього судового засідання, а якщо попереднє судове 1 засідання у справі не проводиться - до початку розгляду справи по суті.

Згідно ст.ст. 57, 58, 59 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування

Згідно з вимогами частин 1,4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Проте, позивачкою не надано достатніх доказів на підтвердження обставин, з якими вона повязує можливість визначення порядку користування земельною ділянкою, що належить на праві власності відповідачу та розташована за адресою: Дніпропетровська область, Дніпропетровський район, с. Новоолександрівка, вул. Комсомольська, №31, тому суд приходить до висновку про залишення позовних вимог без задоволення у повному обсязі.

Відповідно до вимог ст.ст. 79, 88 ЦПК України судові витрати віднести за рахунок позивачки.

Керуючись КУ, ст. ст. 16, 182, 334 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 57, 60, 61, 79, 88, 212, 214 ЦПК України, ЗК України та ЗУ, суд

в и р і ш и в:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визначення порядку користування земельною ділянкою залишити без задоволення.

Судові витрати по сплаті суми судового збору віднести за рахунок позивача.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Дніпропетровської області через Дніпропетровський районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя С.О. Ребров