УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоЧервинської М.Є.,
суддів: Закропивного О.В., Мазур Л.М.,Коротуна В.М., Писаної Т.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до Правобережного районного центру зайнятості м. Запоріжжя, Державної служби зайнятості, держави Україна в особі Державної казначейської служби України, третя особа - управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Запоріжжя, про відшкодування майнової та моральної шкоди, за касаційними скаргами Державної казначейської служби України, яка діє через представника ОСОБА_7, та ОСОБА_6 на рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 04 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 23 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2015 року ОСОБА_6 звернувся до суду з указаним позовом, в якому просив стягнути солідарно з відповідачів 91766 грн у рахунок відшкодування завданої матеріальної шкоди та 20 тис. грн. у рахунок відшкодування завданої моральної шкоди.

В обґрунтування вказаних вимог, ОСОБА_6 зазначив, що постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 10 вересня 2012 року визнано протиправною діяльність Правобережного районного центру зайнятості м. Запоріжжя та зобов'язано видати йому направлення для оформлення дострокового виходу на пенсію до органів Пенсійного фонду. На виконання вказаного рішення, йому Правобережним районним центром зайнятості було надано відповідне клопотання, але Управлінням Пенсійного фонду в Ленінському районі йому відмовлено у достроковому призначенні пенсії, оскільки внесено зміни у пенсійне законодавство.

Через такі незаконні дії його позбавлено можливості достроково вийти на пенсію, в зв'язку з чим він втратив можливість отримувати пенсію протягом 17 місяців, тобто в грошовому еквіваленті втратив щонайменше 91 766 грн з розрахунку можливості отримання пенсії у розмірі 5 398 грн щомісяця за півтора роки до досягнення пенсійного віку.

Також позивач зазначає, що грубе порушення відповідачем законодавства щодо відмови в наданні клопотання, нарахуванні соціальної виплати у меншому розмірі, зволікання з виконанням рішення суду, залишення без жодного забезпечення за наявності утриманні двох неповнолітні дітей та наявності ряду захворювань, призвело до душевного та фізичного страждання, яке потягло за собою його потребу в додаткових зусиллях для організації свого життя. З огляду на втрату ним права на достроковий вихід на пенсію через неправомірні дії відповідача просить стягнути завдану йому моральну шкоду у розмірі 20 тис. грн.

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 04 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 23 лютого 2016 року, позов задоволено частково.

Стягнуто на користь ОСОБА_6 за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України 9 652,03 грн, з яких: 8 152,03 грн у рахунок відшкодування завданої майнової шкоди; 1 500 грн - моральної шкоди.

У задоволенні решти позову відмовлено.

У касаційній скарзі представник Державної казначейської служби України, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить вказані судові рішення скасувати і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

У касаційній скарзі ОСОБА_6, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить вказані судові рішення скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, обговоривши доводи касаційних скарг та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що скарги підлягають частковому задоволенню на таких підставах.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що 29 липня 2011 року ОСОБА_6 було звільнено з посади оператора олійного цеху ПП ОСОБА_8 з ініціативи власника підприємства на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України (у зв'язку зі скороченням чисельності).

01 серпня 2011 року ОСОБА_6 зареєструвався у Правобережному районному центрі зайнятості м. Запоріжжя, як такий, що шукає роботу.

ОСОБА_6 відвідував центр зайнятості, фактів невідвідування центру зайнятості без поважних причин не було. Двічі направлявся з метою працевлаштування до ТОВ «Хортицький Автошляхрембуд», ТОВ «ЗЗКС», проте його не було прийнято на роботу у зв'язку з невідповідністю вимогам кандидата.

Станом на момент реєстрації у Правобережному районному центрі зайнятості позивач досяг 48-річного віку. Право на пенсію за віком на пільгових умовах відповідно до п. «а» ч. 1 ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» у ОСОБА_6 має виникнути з 02 січня 2013 року, про що свідчить довідка від 08 серпня 2011 року, видана Управлінням Пенсійного фонду України у Ленінському районі м. Запоріжжя.

На момент звільнення на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України у позивача залишилося півтора роки до досягнення пенсійного віку, встановленого ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

04 серпня 2011 року ОСОБА_6 подав до Правобережного РЦЗ заяву про видачу клопотання про достроковий вихід на пенсію.

05 серпня 2011 року Правобережним РЦЗ позивачу було повідомлено про відсутність підстав для видачі клопотання для оформлення дострокової пенсії, оскільки він не досяг пенсійного віку.

З 08 серпня 2011 року ОСОБА_6 в Правобережному РЦЗ м. Запоріжжя отримував допомогу по безробіттю.

ОСОБА_6, не погодившись з указаним висновком Правобережного РЦЗ м. Запоріжжя про відсутність у нього підстав для оформлення дострокової пенсії, оскаржив це рішення до суду.

Постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 10 вересня 2012 року, залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 11 червня 2014 року, зобов'язано Правобережний РЦЗ м. Запоріжжя видати ОСОБА_6 направлення для оформлення дострокового виходу на пенсію до органів Пенсійного фонду України.

На виконання вказаної постанови адміністративного суду, Правобережний РЦЗ м. Запоріжжя видав ОСОБА_6 направлення для оформлення дострокового виходу на пенсію та він був знятий з обліку як безробітний.

За час перебування на обліку у Правобережному РЦЗ м. Запоріжжя позивач отримав допомогу по безробіттю у загальному розмірі 10 951,97 грн.

Рішенням Комісії з розгляду питань, пов'язаних з призначенням та виплатою пенсії УПФУ в Леніському районі м. Запоріжжя від 24 жовтня 2012 року № 136 ОСОБА_6 було відмовлено у призначенні пенсії за Списком № 1 згідно з п «г» ч. 1 ст. 26 Закону України «Про зайнятість населення», статей 26, 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне страхування», оскільки не дотримано вимоги щодо віку та страхового стажу.

З 02 січня 2013 року ОСОБА_6, досягнувши пенсійного віку, перебуває на обліку в УПФУ в Ленінськрому районі м. Запоріжжя та отримує пенсію за віком на пільгових умовах за Списком № 1, в т. ч. надбавку на неповнолітніх дітей, що підтверджується довідками УПФУ в Ленінському районі м. Запоріжжя.

Таким чином, на момент, коли позивач звернувся до Правобережного РЗЦ м. Запоріжжя, про надання клопотання до УПФУ щодо дострокового виходу на пенсію була чинною та редакція ч. 1 статті 28 Закону України « Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», за якою він мав таке право, але у подальшому з 01 жовтня 2011 року ця редакція була змінена в бік збільшення страхового стажу у чоловіків з 25 років до 35 років, у той час як загальний трудовий стаж позивача на той момент складав 31 рік 8 місяців та 27 днів.

ОСОБА_6 вважаючи, що внаслідок неправомірних дій Правобережного РЦЗ м. Запоріжжя було порушено його право на достроковий вихід на пенсію, у лютому 2015 року звернувся до суду з позовом до Правобережного РЦЗ м. Запоріжжя про відшкодування майнової та моральної шкоди.

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 12 травня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 червня 2015 року, в задоволенні позову відмовлено. При цьому суди виходили із доведеності позовних вимог про завдання діями відповідача шкоди позивачу, однак вказали на неможливість стягнення коштів на її відшкодування лише з відповідача, без залучення інших осіб до участі у справі, зокрема, Державної казначейської служби України.

На підставі вказаних обставин, суди, у справі, що переглядається, дійшли правильного висновку, що внаслідок неправомірних дій Правобережного районного центру зайнятості м. Запоріжжя, який не видав позивачу своєчасно у серпні 2011 року клопотання до Управління Пенсійного фонду України про достроковий вихід на пенсію, було порушено право позивача на достроковий вихід на пенсію, чим йому завдано шкоди.

Статтею 56 Конституції України задекларовано, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ч. 1 ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих осіб.

У рішенні Конституційного Суду України від 03 жовтня 2001 року № 12-рп/2001 зазначено, що Конституція України гарантує громадянам право на відшкодування шкоди у порядку ст. 56 Конституції за рахунок держави, а не за рахунок коштів на утримання державних органів.

Згідно з ст. 25 Бюджетного кодексу України Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою у порядку, визначеному законом.

Таким чином, оскільки постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 10 вересня 2012 рокубуло встановлено неправомірність дій Правобережного РЗЦ м. Запоріжжя, то суди дійшли правильного висновку про стягнення моральної шкоди за рахунок коштів Державного бюджету України.

При цьому не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги ОСОБА_6 в частині необхідності, на його думку, збільшити розмір відшкодування моральної шкоди,

Так, у п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

У п. 9 цієї постанови зазначено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Колегія суддів вважає, що судами, при визначені розміру відшкодування завданої моральної шкоди, враховані характер, обсяг та тривалість завданих позивачу моральних страждань, вимоги розумності та справедливості.

Разом з тим, колегія суддів не може погодитися з висновком судів в частині вирішення позовних вимог про стягнення матеріальної шкоди.

У статті 213 ЦПК України визначено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні

Відповідно до ч. 3 ст. 10 та ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна особа зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Визначаючи розмір відшкодування завданої матеріальної шкоди, суди попередніх інстанцій виходили із розміру мінімальної пенсії для осіб, які втратили працездатність у 2011 році, враховуючи право на надбавку до пенсії на утримання двох неповнолітніх дітей, що загалом становить 19 104 грн за мінусом отриманої позивачем за вказаний період допомоги по безробіттю у розмірі 10 951,97 грн. При цьому суди не взяли до уваги розрахунок позивача, оскільки вважали, що визначений ним розмір пенсії є припущенням, крім того, визначення розміру пенсії відноситься до виключної компетенції Управління Пенсійного фонду України.

Колегія суддів не може погодитися з указаним висновком судів, оскільки матеріали справи містять розрахунок позивача, з якого він виходив при визначенні місячного розміру пенсії у 5 398 грн (а. с. 52-53), крім того, відповідачі і третя особа у порушення вимог статей 10, 60 ЦПК України не надали заперечень проти розрахунку позивача та/або не надали суду свій розрахунок.

Вирішуючи питання щодо наявності підстав для деліктної відповідальності, суди не перевірили причинно-наслідковий зв'язок між бездіяльністю відповідача та заподіяною позивачу шкодою, яку він визначив як недоотриману частину пенсії та не мотивували свій висновок щодо стягнення недоотриманої пенсії с Державного бюджету України, а тому оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав, передбачених ст. 338 ЦПК України.

Керуючись статтями 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційні скарги Державної казначейської служби України та ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 04 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 23 лютого 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

У решті судові рішення залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ.Є. Червинська
Судді: О.В. Закропивний
В.М. Коротун
Л.М. Мазур
Т.О. Писана