Справа № 654/1687/16-ц
Провадження №2/654/667/2016
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 липня 2016 року Голопристанський районний суд Херсонської області

в складі: головуючого - судді Сіянка В. М.

за участю секретаря Бакай В. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Гола Пристань Херсонської області в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: приватний нотаріус ОСОБА_3, про визнання заповіту недійсним,

ВСТАНОВИВ:

16.05.2016 року ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсним заповіту, складеного ОСОБА_5 22.10.2015 року на користь відповідачки, який посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_3, посилаючись на те, що 23.10.2015 року її тітка кравець О. І. померла, після смерті останньої до спадкової маси увійшло наступне майно: житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами в с. Гладківка Голопристанського району Херсонської області по вул.. Леніна, 72 та три земельні ділянки площею 2,04 га, 3,15 га та 5,17 га. Після смерті ОСОБА_5 вона відразу звернулася до приватного нотаріуса ОСОБА_6 із заявою про прийняття спадщини, де дізналася про наявність оспорюваного заповіту на користь відповідачки. Вважає оспорюваний заповіт недійсним, оскільки відповідачка вмовила тітку скласти заповіт на її користь, лякаючи її тим, що родичі до неї з Луганщини не приїдуть і хоронити її буде нікому. При цьому відповідачка на вимогу показати якими ліками лікувала померлу тітку категорично відмовилася, сховала ампули від ліків, якими лікувала померлу, не віддала документи на успадковане нею майно. Померла тітка ніколи не виказувала бажання складати заповіти на інших осіб, окрім неї. На час складання заповіту тітці виповнилося 64 роки, вона тяжко хворіла останні роки, в неї розвився віковий склероз, що безумовно вплинуло на її сприйняття того, що відбувається. З посиланням на статті 225, 1257 ЦК України просила задовольнити позов.

26.07.2016 року ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_4 уточнила позовні вимоги і просила задовольнити позов з підстав, передбачених ст. 1257 ЦК України.

У судовому засіданні позивачка та представник ОСОБА_4 позов підтримали, наполягали на його задоволенні з підстав, зазначених у позові. Позивачка додатково пояснила, що 23.10.2015 року вона ще застала тітку живою, остання була дуже хвора, не вставала та попросила в неї пробачення за те, що переписала все своє майно на відповідачку. З лютого по вересень місяці 2013 року включно вона проживала разом із тіткою, доглядала її, бо остання потребувала догляду через поламану ногу. Потім вона поїхала до себе додому в Луганську область, де і залишилася через події на Донбасі. Дійсно з тіткою у неї були непрості стосунки, через важкий характер останньої. Відповідачка приятелювала з тіткою та підтримувала з нею дружні стосунки на протязі тривалого часу до її смерті. Відповідачка почувши від сусідів, що вона виїхала з Луганщини до тітки на наступний день організувала посвідчення заповіту із виїздом нотаріуса до тітки додому, свідками виступили приятелі відповідачки, натомість сусідів у свідки ніхто не запросив. Таким чином відповідачка використала хворобливий стан тітки (яка хворіла онкологічним захворюванням) та підбурила останню до складання заповіту на свою користь, з метою заволодіння майном тітки.

Відповідачка та її представник ОСОБА_7 у судовому засіданні позов не визнали, відповідачка пояснила, що з померлою ОСОБА_5 вона товаришувала близько 20 років, натомість із позивачкою потерла мала неприязні стосунки, зверталася в міліції з приводу спричинення їй позивачкою тілесних ушкоджень в той час, коли позивачка проживала в будинку померлої та доглядала за нею. З кінця 2013 року ніхто з родичів до потерпілої ОСОБА_5 не приїздив, жодної допомоги їй не надавав, натомість вона її постійно підтримувала, надавала допомогу в діагностуванні та лікуванні її хвороб. Після спілкування в телефонному режимі зі своєю сестрою (матірю позивачки) ОСОБА_5 наполягла на необхідності складання заповіту на її користь, оскільки сестра повідомила, що їй нічого не треба. Оскільки працівники Гладківської сільської ради відмовилися вийти на місце та скласти заповіт, вона запросила до цієї дії приватного нотаріуса ОСОБА_3, яка виїхала на місце та посвідчила заповіт у присутності свідків. Жодних дій по схилянню ОСОБА_5 до складання заповіту на свою користь чи примушуванню її до такого складання вона не вчиняла, вона лише допомогла реалізувати волю ОСОБА_5 щодо розпорядження своїм майном. Просили відмовити у задоволенні позовних вимог через їх безпідставність та необґрунтованість.

Третя особа у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, пояснила, що 22.10.2015 року вранці до неї звернулася відповідачка з прохання посвідчити заповіт з виїздом на місце проживання заповідачки ОСОБА_5, оскільки остання перебувала у хворобливому стані та не могла сама приїхати до нотаріуса. З метою перевірки волевиявлення заповідача та її стану здоровя вона 22.10.2015 року вранці поїхала до с. Гладківка до будинку в якому проживала ОСОБА_5 та пересвідчилась особисто, що ОСОБА_5 сама не має можливості через свій стан здоровя приїхати до нотаріальної контори та має намір скласти заповіт на відповідачку, перебуває при цьому в дієздатному стані, розуміючи значення своїх дій. Після цього вона повернулася до нотаріальної контори, підготувала проект заповіту та знову виїхала до будинку ОСОБА_5, де в присутності свідків та рукоприкладника, оскільки ОСОБА_5 не мала змоги власноручно підписати заповіт, двічі перепитала ОСОБА_5 про наявність її волі на складання заповіту на користь відповідачки, розяснила їй наслідки складання заповіту та посвідчила заповіт. Після цього повернулася до нотаріальної контори та зареєструвала заповіт у відповідному реєстрі. Оскільки вона впевнилася у дієздатності ОСОБА_5 та здатності розуміти значення своїх дій в момент складання заповіту, добровільності її волевиявлення, заповіт відповідає вимогам закону, вважає позов таким, що не підлягає задоволенню.

Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін та їх представників, допитавши свідків, вважає позов таким, що не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено, що 22.10.2015 року ОСОБА_5 заповіла все належне їй на момент смерті майно відповідачці. Заповіт посвідчено приватним нотаріусом ОСОБА_3, зареєстровано в реєстрі за № 1654 у присутності двох свідків, з виїздом на місце проживання заповідача. Через хворобливий стан заповідачки та неможливість власноручно розписатися заповіт від імені та за дорученням ОСОБА_5 був підписаний рукоприкладником ОСОБА_8 (а. с.46)

23.10.2015 року ОСОБА_5 померла (а. с.4).

26.10.2015 року позивачка звернулася до нотаріуса ОСОБА_6 із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 (а. с.5)

Позивачкою суду не надано доказів спорідненості з ОСОБА_5, але оскільки жодна із сторін не заперечувала того факту, що позивачка доводилася ОСОБА_5 племінницею, на підставі ч.1 ст. 61 ЦПК України суд приймає даний факт як належний, з урахуванням також заведеної спадкової справи за заявою позивачки, при прийнятті якої нотаріус перевіряє ступінь спорідненості.

Доказів звернення із заявою про прийняття спадщини після ОСОБА_5 іншими родичами суду не надано.

У відповідності до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги.

Таким чином, суд позбавлений можливості вийти за межі позовних вимог у цивільному процесі.

Вимоги до форми заповіту, передбачені нормами ст. 1247 ЦК України, названі загальними, тому що вони стосуються як випадків посвідчення заповіту нотаріусом, так і іншими особами, яким законом надані такі повноваження, специфіка ж посвідчення заповітів установлюється в нотаріальній процедурі, тобто Законом України "Про нотаріат" та Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 N 296/5,

зареєстровано в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 р. за N 282/20595.

Названі в указаній статті вимоги мінімально необхідні, а їх недотримання є підставою для визнання заповіту нікчемним.

Позов не заявлено з підстав ч.1 ст. 1257 та ст. 1247 ЦК України, доказів щодо цього суду не надавалося, порушення законодавства України щодо посвідчення заповіту судом не встановлено, в межах наданих суду доказів та позицій сторін по справі.

З урахуванням уточнення позов заявлений на підставі ч. 2 ст. 1257 ЦК України, згідно якої за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Оскільки ст. 1257 є спеціальною нормою, яка спрямована на регулювання відносин щодо недійсності (нікчемності) заповіту, саме ця норма має застосовуватись при розгляді справ і винесенні рішень за позовами про недійсність (нікчемність) заповіту, складеного дієздатною особою, яка у момент його вчинення не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (ст. 225 ЦК); складеного недієздатною фізичною особою (ст. 226 ЦК); вчиненого під впливом помилки, обману, насильства (ст. ст. 229 - 231 ЦК). Відповідно, суд при визнанні заповіту недійсним і при встановленні його нікчемності позбавлений можливості застосовувати наведені загальні норми глави 16 ЦК, присвячені правовому регулюванню окремих видів недійсних правочинів.

Разом з тим Верховний Суд України відзначає, що судова практика, яка склалася з приводу застосування положень ст. 230 ЦК, свідчить про неможливість поширення даної підстави недійсності правочину на односторонні правочини - довіреності, заповіти тощо. Підтвердженням цієї практики, зокрема, є рішення Верховного Суду України від 19 липня 2007 року // Архів Верховного Суду України за 2007 рік. - Справа N 6-7182св06. Ця позиція є цілком правильною, адже з контексту ст. 230 ЦК випливає, що вона застосовується до правовідносин між сторонами, тобто учасниками дво- або багатосторонніх правочинів - договорів.

До оспорюваних заповітів за змістом частини другої ст. 1257 ЦК України належать ті з них, які визнаються недійними за судовим рішенням на підставі встановлення того факту, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. В даному випадку має місце порушення вимоги дійсності правочину, яка передбачена у ч. 3 ст. 203 ЦК.

У відповідності до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обовязок по доказуванню обставин, викладених у позові лежить саме на позивачу.

Не зважаючи на розяснення сторонам судом їх права заявити перед судом клопотання про призначення посмертної судово-психіатричної експертизи щодо визначення того чи могла ОСОБА_5 розуміти значення своїх дій та керувати ними під час складання оспорюваного заповіту та наслідків незявлення такого клопотання, сторони такого клопотання не заявили, а суд позбавлений можливості призначати судову експертизу за власною волею.

Свідки ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12 у судовому засіданні показали, що нотаріус двічі перепитувала у ОСОБА_5 про її наміри скласти заповіт на користь відповідачки і та двічі підтверджувала саме такі наміри.

Добровільність волевиявлення ОСОБА_5 на складання заповіту на користь відповідачки підтвердила у судовому засіданні сама позивачка, пояснивши, що перед смертю ОСОБА_5 просила у неї пробачення за те, що вона відписала все майно відповідачці, що також підтвердила допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_13

Про свої наміри скласти заповіт на відповідачку ОСОБА_5 повідомляла свідків ОСОБА_14, ОСОБА_15, про що останні повідомили у судовому засіданні.

Також суд бере до уваги ту обставину, що ОСОБА_5 перебувала з відповідачку у дружніх стосунках тривалий час, натомість із позивачкою ОСОБА_5 мала певну неприязнь, що підтвердили всі сторони у судовому засіданні.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_16, яка доводиться ОСОБА_5 рідною сестрою, повідомила, що в телефонному режимі в жовтні 2015 року вона сказала ОСОБА_5, що їй від неї нічого не потрібно (в тому числі і її майно) і приїхати до неї вона не зможе через відсутність транспортного сполучення з територією, яка підконтрольна Україні та через важкий матеріальний стан та незадовільний стан свого здоровя.

Таким чином, доказів того, що ОСОБА_5 в момент складання заповіту не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними чи її волевиявлення не відповідало її волі позивачкою суду не надано, а тому позов не підлягає задоволенню як необґрунтований та безпідставний.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 11, 12, 15, 16, 203, 1257 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 57-66, 88, 209, 212, 214-215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Херсонської області через Голопристанський районний суд шляхом подачі апеляційної скарги в десятиденний строк з дня проголошення рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя В. М. Сіянко