АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Категорія 46
Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 квітня 2016 року Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі:
головуючого-судді: Максюти Ж.І.,
суддів: Макарова М.О., Прозорової М.Л.,
за участі секретаря: Самокиші О.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську
апеляційну скаргу ОСОБА_1
на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 25 січня 2016 року
у цивільній справі за позовом Квартирно-експлуатаційного відділу м. Дніпропетровська (Міністерства оборони України) до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 і ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом і зняття з реєстрації з місця мешкання,-
ВСТАНОВИВ:
В липні 2015 року квартирно-експлуатаційний відділ м. Дніпропетровська (Міністерства оборони України) /КЕВ/ звернувся до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_1 і ОСОБА_3 про фактично усунення перешкод в користуванні та розпорядженні житлом шляхом визнання особи, такою що втратила право користування житлом і скасування реєстрації місця мешкання.
В обґрунтування позову позивач в своєму позові посилалася на те, що на підставі ордеру АДРЕСА_1 зареєстровані і мешкали сім`я відповідачів, вказаний будинок знаходиться на балансі та обслуговуванні позивача. Зараз відповідачі також залишилися зареєстрованими і вважаються особами які мешкають у вказаному гуртожитку, але ці відповідачі у вказаному житлі не проживають без поважних причин більше року, фактично звільнили спірну кімнату, давно виїхали на інше місце проживання, не мешкають в гуртожитку понад шість місяців, за комунальні послуги не сплачують, але їх реєстрація в цьому житлі перешкоджає позивачу в повній мірі користуватися і розпоряджатися своїм житлом., а тому позивач просив усунути для нього перешкоди в користуванні та розпорядженні кімнатою АДРЕСА_2 з боку відповідачів, визнати їх особами, які втратили право користування цим житлом та зняти їх з реєстрації у вказаному житлі, задовольнивши позов в повному обсязі.
Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 25 січня 2016 року позов задоволено.
Усунуто для Квартирно-експлуатаційного відділу м. Дніпропетровська (Міністерства оборони України) перешкоди в користуванні та розпорядженні кімнатою АДРЕСА_2 з боку ОСОБА_2 , ОСОБА_1 і ОСОБА_3 та знято ОСОБА_2 , ОСОБА_1 і ОСОБА_3 з реєстрації у вказаному житлі: кімнаті АДРЕСА_2 , визнавши їх такими, що втратили право користування цим житлом.
Стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 і ОСОБА_3 на користь Квартирно-експлуатаційного відділу м.Дніпропетровська (Міністерства оборони України) судові витрати в вигляді судового збору з кожного по 243 грн. 60 коп. (всього 730 грн. 80 коп.).
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати, та ухвалити нове, яким відмовити у задоволені позову.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів скарги колегія суддів вважає, що скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню, з ухваленням нового рішення з наступних підстав.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами. Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення. Якщо поза увагою доводів апеляційної скарги залишилась очевидна незаконність або необґрунтованість рішення суду першої інстанції у справах окремого провадження, апеляційний суд перевіряє справу в повному обсязі.
З матеріалів справи вбачається, що на підставі ордеру № 968 від 18 серпня 2004 року в кімнаті АДРЕСА_2 зареєстровані і мешкали сім`я відповідачів, вказаний будинок знаходиться на балансі та обслуговуванні позивача.
Факт тривалого не проживання відповідачів у вказаному житлі підтверджують надані позивачем документи: акти обстеження вказаного житла від 15 січня 2015 року, від 06 квітня 2015 року і від 21 травня 2015 року.
Задовольняючи позов районний суд прийшов до висновку, що позовні вимоги знайшли своє підтвердження в ході судового засідання.
Але, колегія суддів, вважає такий висновок районного суду необґрунтованим з огляду на наступне.
Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог i заперечень. Частиною 3 вказаної статті передбачено, що доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі i щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.
Відповідно до ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян.
Згідно ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.
Згідно ст.72 ЖК України визначено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
Згідно зі ст. 163 ЖК України у разі тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, установлених частиною першою, пунктами 1 і 15 частини третьої і частиною четвертою статті 71 цього Кодексу. Тимчасова відсутність наймача та членів його сім`ї не звільняє їх від виконання обов`язків за договором найму жилого приміщення.
У пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» судам роз`яснено, що суд може у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, в наслідок неправомірної поведінки інши членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.
Звертаючись до суду з позовом про визнання членів сім`ї Рухер такими, що втратили право користування гуртожитком, позивач Квартирно-експлуатаційний відділ м.Дніпропетровська, як балансоутримувач гуртожитку «Гвардійське», не визначив період часу з якого відповідачі не проживають у спірному житлі понад встановлені ст. ст.71,72 ЖК України шість місяців, та не довів позов належними доказами, на підтвердження факту їх не проживання у гуртожитку понад встановлені строки.
Так, надані суду акти обстеження вказаного житла від 15 січня 2015 року, від 06 квітня 2015 року, від 21 травня 2015 року, які містяться в матеріалах справи (а.с.14-19), не оформлені у відповідності до додатку №8 Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженою наказом Міністерства оборони України № 737 від 30 листопада 2011 року, оскільки підписані комендантом гуртожитку одноособово, а тому вони є неналежними доказами, в розумінні ст.57-59 ЦПК України.
Як вбачається з доданих до апеляційної скарги квитанцій по сплаті комунальних платежів, в жовтні та в грудні 2015 року ОСОБА_2 сплачував комунальні платежі, за користування кімнатою.
Представник позивача в суді апеляційної інстанції не заперечувала той факт, що у відповідачів заборгованість по оплаті комунальних платежів відсутня.
Також, до апеляційної скарги додано Витяг до наказу МО України від 29.03.2008 року № 216, з якого вбачається, що відповідач ОСОБА_2 , відповідно до пунктів 13,42 Положення про проходження військової служби особами офіцерського складу, прапорщиками (мічманами) ЗС України, був звільнено від займаної посади, та припинено дію контракту про проходження військової служби, виключено із списків основного складу ЗС України, та направлено для подальшого проходження служби до Державної спеціальної служби транспорту Міністерства транспорту та зв`язку України (а.с.99).

У зв`язку із переведенням відповідача ОСОБА_2 до Державної спеціальної служби транспорту Міністерства транспорту та зв`язку України, в лютому 2015 року він вибув за місцем проходження служби і на теперішній час займає посаду начальника зв`язку військової частини № НОМЕР_1 (а.с.100).

Також, відповідач ОСОБА_2 є учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_2 виданим 12.10.2015 року (а.с.101).

Згідно довідки ГУ ДМС України в Дніпропетровській області від 17.02.2016 року у спірній кімнаті АДРЕСА_3 з 01.09.2006 року також зареєстрований ОСОБА_4 ,1980 року народження, який є родичем основного наймача ОСОБА_2 (а.с.114).

Згідно з положенням ст. 127 ЖК України для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки.

Статтею 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» встановлено, що держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у порядку і відповідно до вимог, встановлених Житловим кодексом Української РСР та іншими нормативно-правовими актами.

Пунктом 5.12 Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженою наказом Міністерства оборони України № 737 від 30 листопада 2011 року (далі Інструкція) передбачено, що гуртожитки призначені для тимчасового проживання курсантів (слухачів) і військовослужбовців рядового, сержантського, старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом і перебувають у шлюбі, та офіцерського складу під час навчання у військових навчальних закладах МО України або проходження ними військової служби.

Відповідно до п. 5.12 Інструкції не можуть бути виселені з гуртожитку без надання іншого жилого приміщення особи, зазначені у статті 125 Житлового кодексу України.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК України, громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Статтею 125 ЖК України встановлено, що без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, не може бути виселено, зокрема, сім`ї військовослужбовців.

Положеннями ст. 132 ЖК України визначено, що сезонні, тимчасові працівники і особи, що працювали за строковим трудовим договором, які припинили роботу, а також особи, що вчились у навчальних закладах і вибули з них, підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення з гуртожитку, який їм було надано у зв`язку з роботою чи навчанням. Інших працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку в зв`язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину. Осіб, які припинили роботу з інших підстав, ніж ті, що зазначені в частині другій цієї статті, а також осіб, перелічених у статті 125 цього Кодексу, може бути виселено лише з наданням їм іншого жилого приміщення.

Відповідно до п. 1 ч. З ст. 71 ЖК України, жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадках призову на строкову військову службу або направлення на альтернативну (невійськову) службу, а також призову офіцерів із запасу на військову службу на строк до трьох років - протягом усього періоду проходження зазначеної військової служби; перебування на військовій службі прапорщиків, мічманів і військовослужбовців надстрокової служби - протягом перших п`яти років перебування на військовій службі.

За викладених обставин апеляційний суд приходить до висновку, що судом першої інстанції не були правильно встановлені та належно перевірені обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судове рішення ухвалено без додержанням норм матеріального та процесуального права, а саме: матеріали справи не містять доказів належного сповіщення відповідачів про час та місце розгляду справи, що є безумовною підставою для скасування рішення суду та відмови у задоволені позову.
Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 316,317 ЦПК України, апеляційний суд, -
ВИРІШИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 25 січня 2016 року скасувати.
Ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.
Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: