У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 вересня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоКузнєцова В.О.,
суддів: Євтушенко О.І., Ізмайлової Т.Л., Кадєтової О.В., Мостової Г.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_6 до Кредитної спілки «Спілка пенсіонерів України» про визнання недійсним кредитного договору, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на заочне рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 29 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 25 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2015 року ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом до Кредитної спілки «Спілка пенсіонерів України» (далі - КС «Спілка пенсіонерів України») про визнання недійсним кредитного договору.

На обґрунтування вимог ОСОБА_6 посилался на те, що 11 лютого 2008 року між нею та КС «Спілка пенсіонерів України» укладено кредитний договір № ЗП-110208А, за яким вона повинна була отримати кредит в сумі 500 000 грн. Однак фактично кошти за вказаним договором нею не були отримані. З указаних підстав просила визнати кредитний договір недійсним.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 29 липня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 25 листопада 2015 року, у задоволенні позову ОСОБА_6 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 порушує питання про скасування оскаржуваних рішень судів попередніх інстанцій із направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції, мотивуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Судами встановлено, що 11 лютого 2008 року між КС «Спілка пенсіонерів України» та ОСОБА_6 укладений кредитний договір № ЗП-110208А, відповідно до умов якого кредитна спілка надала кредит в сумі 500 000 грн строком на 12 місяців, а ОСОБА_6 зобов'язалась повернути кредит, сплатити відсотки, комісії та інші платежі.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 22 червня 2011 року частково задоволено позов КС «Спілка пенсіонерів України» до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про стягнення заборгованості за вказаним кредитним договором. Стягнуто з ОСОБА_6 на користь КС «Спілка пенсіонерів України» 608 051 грн 30 коп. заборгованості за кредитним договором від 11 лютого 2008 року № ЗП-110208А, а також судові витрати.

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 04 грудня 2012 року апеляційна скарга ОСОБА_6 залишена без задоволення, рішення суду від 22 червня 2011 року - без змін. У касаційному порядку ОСОБА_6 рішення судів першої та апеляційної інстанцій не оскаржувала.

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 10 серпня 2012 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_6 до КС «Спілка пенсіонерів України» про визнання кредитного договору недійсним, як укладеного з порушенням ч. 5 ст. 203 ЦК України, тобто неспрямованого на реальне настання правових наслідків.

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 19 серпня 2014 року задоволено позов ОСОБА_6 до КС «Спілка пенсіонерів України» про визнання недійсними додаткових угод до кредитного договору, визнано недійсними додаткові угоди до кредитного договору від 11 лютого 2008 року № ЗП-110208А, від 11 лютого 2009 року № 110209001 та від 02 листопада 2009 року № 021109002.

Згідно із ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, зокрема невідповідність змісту правочину ЦК України, акта цивільного законодавства, моральним засадам суспільства; відсутність у сторони правочину необхідного обсягу цивільної дієздатності; відсутність вільного волевиявлення або його невідповідність його внутрішній волі; відсутність спрямованості правочину на реальне настання правових наслідків, що ним обумовлені; порушення прав та інтересів малолітніх, неповнолітніх або непрацездатних дітей батьками (усиновлювачами) при вчиненні правочину.

Відповідно до ч. 1 ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Поняття позикових відносини і договору позики визначаються положеннями глави 71 ЦК України.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики в письмовій формі може бути укладений як шляхом складання одного документа, так і шляхом обміну листами (частина перша статті 207 ЦК України).

Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки.

У справі, яка переглядається, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, установивши, що укладений сторонами письмовий договір позики, а також копія касового ордера, є не лише фактом укладення договору, а й передачі позикодавцем грошової суми позичальнику, дійшов обґрунтованого висновку про виникнення боргового зобов'язання.

Разом з цим відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторонам повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підстав яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 58 ЦПК України).

Відповідно до ст. 64 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

У судах першої, апеляційної та касаційної інстанцій позивач посилалася на те, що в межах досудового розслідування кримінального провадження за її заявою з приводу використання завідомо підробленого документа проведено експертне дослідження, в ході якого встановлено, що підпис на касовому ордері від 11 лютого 2008 року виконано не ОСОБА_6

Разом з тим такі доводи не прийняті судами попередніх інстанцій, а також не приймаються і судом касаційної інстанції, оскільки таке експертне дослідження до матеріалів справи позивачем не долучено, тому не могло бути досліджено та оцінено у сукупності з іншими доказами у справі. Інших даних, які б вказували на наявність підстав для застосування ч. 1 ст. 1051 ЦК України матеріали також не містять.

Отже, доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують та зводяться до переоцінки доказів, що не відповідає вимогам ст. 335 ЦПК України, оскільки суд касаційної інстанції позбавлений можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним.

Разом з тим у разі встановлення обставин, на які позивач посилалася, у кримінальному провадженні, така не буде позбавлена можливості на судовий захист у передбачений законом спосіб.

Керуючись ст. ст. 336, 341 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Заочне рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 29 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 25 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: В.О. Кузнєцов О.І. Євтушенко Т.Л. Ізмайлова О.В. Кадєтова Г.І. Мостова