Провадження № 2/761/6461/2016
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23 вересня 2016 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:
головуючого судді Рибака М.А.,
при секретарі Сівоха І.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Шевченківського районного суду міста Києва в залі судових засідань цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Кредитної спілки «ІСТОК» про зобов`язання вчинити дії
ВСТАНОВИВ:
В липні 2016 року ОСОБА_1 (далі по тексту позивач) звернувся до Шевченківського районного суду міста Києва із позовом до Кредитної спілки «ІСТОК» (далі по тексту відповідач) про зобов`язання вчинити дії.
Позовні вимоги мотивовані тим, що 30.06.2015 року між позивачем та відповідачем було укладено Кредитний договір № ДК2-229, відповідно до умов якого ОСОБА_1 отримав кредит у сумі 50000,00 грн. на строк користування до 29 червня 2017 року та зобов`язався повернути наданий кредит та виконати інші умови договору. Зазначений договір був укладений сторонами із визначенням його змісту на основі стандартної форми, запропонованої Кредитором для будь-яких клієнтів-фізичних осіб. На час укладання договору позивачем була достовірно надана інформація про його службове становище, фінансово-майновий стан та відповідно до умов надання кредитних коштів, була надана довідка про отримання доходу у національній валюті України за шість місяців, що передували місяцю отримання кредиту.
Разом із тим, як зазначав позивач, відповідно до п.п. З п. 4 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації» від 20.05.2014 року статтю 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» доповнено п. 15, згідно з яким військовослужбовцям з початку і до закінчення особливого періоду штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються, а Указом Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17.03.2014 року № 303/2014 було оголошено мобілізацію.
З моменту оголошення мобілізації, відповідно до частини 8 статті 4 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», настає особливий період, який триває по теперішній час.
Отже, враховуючи наведені вимоги законодавства України, оскільки позивач є військовослужбовцем Збройних Сил України, то в силу положень п. 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» з початку і до закінчення особливого періоду він звільнений від сплати штрафних санкцій, пені за невиконання договірних зобов`язань, а також процентів за користування кредитом, тобто з 30.06.2015 року, оскільки особливий період розпочався 18.03.2014 року та триває по теперішній час, і до закінчення особливого періоду.
На день подання позову, нарахування відсоткової річної ставки за користування кредитом в розмірі 36 %, а отже і порушення вимог пункту 15 статті 14 Закону кредитною спілкою «ІСТОК» не припинено.
Позивач звертався до відповідача із заявою про реалізацію гарантованих пільг наданих військовослужбовцям та з посиланням на сплату суми коштів в розмірі 50008,00 грн., яка відповідає наданому позивачу кредиту у сумі 50000,00 грн., просив закрити кредитний договір № ДК2-229 від 30.06.2015 року. Проте відповіді на свої звернення не отримав.
Посилаючись на викладене, позивач просив суд зобов`язати кредитну спілку «ІСТОК» не нараховувати відсотки за користування кредитом за кредитним договором № ДК2-229, укладеним 30.06.2015 р. між ОСОБА_2 та кредитною спілкою «ІСТОК». Зобов`язати кредитну спілку «ІСТОК» не нараховувати ОСОБА_3 штрафні санкції та комісії за прострочення виконання зобов`язань за кредитним договором № ДК2-229, укладеним 30.06.2015 р. між ОСОБА_2 та кредитною спілкою «ІСТОК». Зобов`язати кредитну спілку «ІСТОК» зарахувати ОСОБА_3 в якості погашення основного зобов`язання за кредитним договором № ДК2-229, укладеним 30.06.2015 р. між ОСОБА_2 та кредитною спілкою «ІСТОК», раніше сплачені ОСОБА_3 платежі, що були зараховані кредитною спілкою «ІСТОК» в якості відсотків за користування кредитом, штрафи та комісії. У зв`язку з повною виплатою основного зобов`язання за Кредитним договором № ДК2-229, укладеним 30.06.2015 р. між ОСОБА_2 та кредитною спілкою «ІСТОК» зобов`язати кредитну спілку «ІСТОК» закрити Кредитний договір № ДК2-229 від 30.06.2015 року.
В судовому засіданні позивач позов підтримав та просив суд про його задоволення.
В судовому засіданні представник відповідача позов не визнав та просив суд відмовити у його задоволенні з підстав, зазначених в письмових запереченнях на позовну заяву. При цьому зазначав, що позивач невірно тлумачить положення закону в частині запровадження особливого періоду, який, на думку відповідача, тривав з 20.01.2015 року до 18.08.2015 року відповідно до Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 15.01.2015 року та охоплював лише 50 днів дії договору укладеного сторонами з 30.06.2015 року по 18.08.2015 року. Окрім того зазначав, що відсотки за користування кредитом, а також штрафні санкції (в тому числі пеня) в період з 30.06.2015 року по 18.08.2015 року, на виконання вимог закону, позивачу не нараховувались.
Вислухавши пояснення позивача та представника відповідача, дослідивши та оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з огляду на наступне.
Судом встановлено, що 30.06.2015 року між Кредитною спілкою «ІСТОК» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № ДК2-229, за умовами якого позивач надав відповідачу грошові кошти в сумі 50000,00 грн., а останній зобов`язався їх повернути і виконати свої обов`язки за договором в повному обсязі (а.с. 7).
Згідно з Додатком до договору № ДК2-229 від 30.06.2015 року визначено графік повернення кредиту, а також сплати відсотків (а.с. 8), згідно з яким останній день платежу суми боргу та процентів становить 29.06.2017 року.
З матеріалів справи судом встановлено, що договір укладений в письмовій формі, він підписаний повноважними особами, містить всі суттєві умови передбачені законом для договорів і які мають істотне значення, а також які були узгоджені сторонами.
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації», статтю 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» було доповнено пунктом 15 такого змісту: «15. Військовослужбовцям з початку і до закінчення особливого періоду, а резервістам та військовозобов`язаним - з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються».
Так, в обґрунтування свої позовних вимог щодо неправомірності дій відповідача в частині нарахування позивачу процентів за користування кредитом, а також штрафних санкцій протягом дії кредитного договору, позивач вважав, що з моменту оголошення мобілізації, відповідно до частини 8 статті 4 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», настає особливий період, який триває по теперішній час.
Проте з такими твердженнями позивача погодитись неможна з огляду на наступне.
Згідно із довідкою від 04.07.2016 року № 621, виданою Військовою частиною НОМЕР_1 Міністерства оборони України, старший лейтенант ОСОБА_1 перебуває на військовій службі в Збройних Силах України у військовій частині НОМЕР_1 (а.с. 9).
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначено Законом України «Про військовий обов`язок та військову службу» від 25.03.1992 № 2232-XII (далі - Закон №2232-XII).
За визначенням, наведеним у частині 1 статті 2 Закону №2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.
Визначення «особливого періоду» міститься в абзаці 11 статті 1 Закону України «Про оборону України» від 06.12.1991 № 1932-XII, у якому передбачено, що особливий період - це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
У відповідності до статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 № 3543-XII, особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
У свою чергу, мобілізація - це комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано (абз. 4 статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»).
Отже, за змістом наведених норм особливий період настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію та охоплює час мобілізації, а в разі оголошення стану війни - воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
В умовах відсутності рішення про оголошення війни або мобілізації, чи закінчення строків, встановлених для проведення мобілізації, особливий період не діє.
17 березня 2014 року Виконуючим обов`язки Президента України видано Указ «Про часткову мобілізацію» № 303/2014, який затверджено Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17 березня 2014 року № 1126-VІІ.
Згідно пункту 8 цього Указу він набирає чинності після його затвердження Верховною Радою України.
Закон України від 17 березня 2014 року №1126-VІІ «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» набрав чинності з дня його опублікування, а саме - 18 березня 2014 року.
Відповідно до пункту 3 зазначеного Указу мобілізація проводиться протягом 45 діб із дня набрання чинності цим Указом.
Таким чином, з 18 березня 2014 року в Україні відповідно до абзацу 11 статті 1 Закону України «Про оборону України» та абзацу 4 статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» настав особливий період, тривалість якого пов`язується з тривалістю мобілізації, строк якої встановлено пунктом 3 Указу, тобто 45 діб.
Отже, тривалість особливого періоду відповідно до Указу в.о. Президента України від 17 березня 2014 року № 303/2014 становила 45 діб: з 18 березня 2014 року по 2 травня 2014 року.
Указом Виконуючого обов`язки Президента України від 6 травня 2014 року №454/2014 «Про часткову мобілізацію», який затверджено Законом України № 1240-VІІ від 06.05.2014, оголошено часткову мобілізацію тривалістю 45 діб із дня набрання чинності цим Указом.
Закон України № 1240-VІІ від 6 травня 2014 року «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» набрав чинності 7 травня 2014 року, отже, тривалість особливого періоду відповідно до Указу В.о. Президента України від 6 травня 2014 року № 454/2014 становила 45 діб: з 7 травня 2014 року по 21 червня 2014 року.
Указом Президента України від 21 липня 2014 року № 607/2014, який затверджено Законом України від 22 липня 2014 № 1595-VІІ, оголошено часткову мобілізацію тривалістю 45 діб із дня набрання чинності цим Указом.
Закон України від 22 липня 2014 № 1595-VІІ «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» набрав чинності 24 липня 2014 року, отже, тривалість особливого періоду відповідно до Указу Президента України від 21 липня 2014 року № 607/2014 становила 45 діб: з 24 липня 2014 року по 7 вересня 2014 року.
Указом Президента України від 14 січня 2015 року № 15, який затверджено Законом України від 15.01.2015 № 113-VІІІ, оголошено протягом 2015 року часткову мобілізацію у три черги протягом 210 діб із дня набрання чинності цим Указом.
Закон України від 15.01.2015 № 113-VІІІ «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» набрав чинності 20 січня 2015 року, отже, тривалість особливого періоду відповідно до Указу Президента України від 14 січня 2015 року № 15 становила 210 діб: з 20 січня 2014 року по 22 серпня 2014 року.
Таким чином, особливий період в Україні діяв з 18 березня 2014 року по 2 травня 2014 року; з 7 травня 2014 року по 21 червня 2014 року; з 24 липня 2014 року по 7 вересня 2014 року; з 20 січня 2015 року по 22 серпня 2015 року.
Як вбачається з матеріалів справи, особливий період, в межах якого штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються, діяв з 20 січня 2015 року по 22 серпня 2015 року, тобто охоплював період дії укладеного сторонами кредитного договору з 30.06.2015 року по 22.08.2015 року.
Разом із тим, представником відповідача в судовому засіданні було надано розрахунок боргу позивача за кредитним договором, з якого вбачається, що сума відсотків за липень та серпень 2015 року позивачу не нараховувалась (а.с. 33).
А тому, на переконання суду, позивачем належними та допустимими доказами не доведено того, що відповідач, в порушення Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», здійснює нарахування ОСОБА_1 відсотки за користування кредитом, а також штрафи та комісії за кредитним договором в особливий період, а тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.
Щодо позовних вимог в частині зобов`язання відповідача зарахувати позивачу в якості погашення основного зобов`язання за кредитним договором № ДК2-229, укладеним між сторонами, раніше сплачені ОСОБА_1 платежі, що були зараховані кредитною спілкою «ІСТОК» в якості відсотків за користування кредитом, штрафи та комісії, то позивачем на підтвердження обґрунтованості своїх позовних вимог не було надано суду, в тому числі і після роз`яснення йому судом положень ст.ст. 10 та 137 ЦПК України, жодних належних доказів про те, що відповідачем було здійснено зарахування коштів позивача в якості відсотків за користування кредитом, штрафів та комісій замість основного погашення боргу в особливий період.
З огляду на зазначене, суд вважає такі вимоги позивача не доведеними та необґрунтованими, а тому в їх задоволенні слід відмовити.
В частині зобов`язання відповідача закрити Кредитний договір № ДК2-229 від 30.06.2015 року в зв`язку із повною виплатою основного зобов`язання позивачем, суд зазначає наступне.
Слід зазначити про те, що відповідно до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.
Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути:
1) визнання права;
2) визнання правочину недійсним;
3) припинення дії, яка порушує право;
4) відновлення становища, яке існувало до порушення;
5) примусове виконання обов`язку в натурі;
6) зміна правовідношення;
7) припинення правовідношення;
8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди;
9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди;
10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.
Отже, Цивільним кодексом України передбачені способи захисту цивільних прав та інтересів.
У відповідності з ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно з ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.
У встановленому законом порядку правочин можу бути визнано судом недійсним.
Приймаючи до уваги вищевикладене, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову в цій частині слід відмовити, оскільки позивачем обрано спосіб захисту, який не передбачений чинним законодавством.
Окрім того, позивачем не надано жодних доказів на підтвердження того, що ним були здійснені оплати по кредитному в договору, їх об`єм, суми та дати платежів, а також призначення таких платежів за договором.
У відповідності до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу. Згідно ч. 4 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно вимог ст. ст. 27 - 30 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
За таких обставин, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.
Керуючись ст. ст. 3, 57-61, 208, 209, 213, 214, 215, 218, 223 ЦПК України, суд, -
В И Р І Ш И В :
В задоволенні позову ОСОБА_1 до Кредитної спілки «ІСТОК» про зобов`язання вчинити дії відмовити.
Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва через Шевченківський районний суд м. Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.
СУДДЯ М.А. РИБАК