АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 532/643/16-ц Номер провадження 22-ц/786/1872/16Головуючий у 1-й інстанції Тесленко Т.В. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 липня 2016 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

головуючого судді Лобова О.А.

суддів: Абрамова П.С., Акопян В.І.

за участю секретаря Гнатюк О.С.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м.Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Кобеляцького районного суду Полтавської області від 18 травня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ТОВ «Агрофірма «Лан» про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду, суми індексації невиплаченої заробітної плати, компенсації втрати частини заробітної плати у звязку із порушенням строків її виплати, відшкодування моральної шкоди.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача,

в с т а н о в и л а :

У квітні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, після уточнення позовних вимог просив ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача на його користь 101 022 грн. 35 коп. середньомісячного заробітку за час затримки виконання рішення Кобеляцького районного суду Полтавської області від 02 серпня 2007 року, 73 005 грн. 41 коп. індексації заробітної плати, 1 084 грн. 71 коп. компенсації втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням строків її виплати, невиплачену заробітну плату за десять робочих днів у сумі 461 грн. 54 коп. і компенсацію за невикористану відпустку у сумі 1 004 грн. 70 коп., які стягнуті рішення Кобеляцького районного суду Полтавської області від 02 серпня 2007 року, а також 150 000 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди.

Заявлені вимоги обґрунтовано умисним невиконанням посадовими особами ТОВ «Агрофірма «Лан» рішення Кобеляцького районного суду Полтавської області від 02 серпня 2007 року про стягнення з відповідача на його користь заборгованості по заробітній платі і компенсації за невикористану відпустку.

Рішенням Кобеляцького районного суду Полтавської області від 18 травня 2016 року у задоволенні позову відмовлено за недоведеністю.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм процесуального і матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначено, що суд при вирішенні спору дав хибну оцінку встановленим обставинам і наданим доказам, а тому зробив висновки, які суперечать закону та правовим позиціям Конституційного Суду України та Верховного Суду України по спірним правовідносинам.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених в суді першої інстанції, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь в справі, дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити з наступних підстав:

Відповідно до п.1 ч.1 ст.307, ст.308 ЦПК України апеляційний суд за результатами розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції вправі відхилити апеляційну скаргу та залишити рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Кобеляцького районного суду Полтавської області від 02 серпня 2007 року задоволений частково позов ОСОБА_2: стягнуто з ТОВ «Агрофірма «Лан» на його користь 461 грн. 54 коп. невиплаченої заробітної плати при звільненні, а також 1 004 грн. 554 коп. компенсації за невикористану відпустку, у задоволенні вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні і моральної шкоди відмовлено.

20 листопада 2007 року ОСОБА_2 отримав виконавчий лист про стягнення з ТОВ АФ «Лан» на його користь 461 грн. 54 коп. невиплаченої заробітної плати при звільненні, а також 1 004 грн. 554 коп. компенсації за невикористану відпустку, який упродовж трьох років не був предявлений до виконання.

Рішення Кобеляцького районного суду Полтавської області від 02 серпня 2007 року не виконане.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 з власної волі не вчинив дій для виконання рішення суду.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів виходить з такого.

Згідно сталої практики Європейського суду з прав людини виконання рішення суду слід вважати невідємною частиною справедливого судового розгляду справи (справа «Бурдов проти Росії, Кайсин проти України).

Частиною другою ст.11 ЦПК України закріплений принцип диспозитивності цивільного судочинства: особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Зазначений принцип деталізований у ч.2 ст.31, ч.2 ст.368 ЦПК України, п.1 ч.1 ст.18, ч.2 ст.11-1 ЗУ «Про виконавче провадження» у редакції, що діяла на час ухвалення судового рішення про стягнення з ТОВ «Агрофірма «Лан» на користь ОСОБА_2 коштів, які підлягали виплаті при звільненні.

Згідно наведених норм закону позивач у справі протягом усього часу розгляду справи має право відмовитися від позову; виконавчий лист за кожним рішенням, яке набрало законної сили, видається судом за заявою особи, на користь якої воно ухвалено; виконавче провадження відкривається державним виконавцем виключно на підставі заяви стягувача, який у будь-який момент може відмовитися від стягнення.

Отже, положення ст.14 ЦПК України щодо обовязковості судових рішень на території України слід розуміти таким чином, що за наявності волі стягувача Держава забезпечує примусове виконання рішення на його користь у порядку, визначеному спеціальним законом. При цьому жодним нормативним актом не визначені наслідки невиконання особою судового рішення за відсутності ініційованої особою, на користь якої ухвалено судове рішення, процедури його примусового виконання.

Згідно ст.21 ЗУ «Про виконавче провадження» у редакції, що діяла за станом на листопад 2007 року, виконавчі листи можуть бути предявлені до виконання протягом трьох років. З березня 2011 року цей строк скорочений до одного року ( ЗУ «Про внесення змін до Закону України «Про виконавче провадження» та деяких інших законодавчих актів України щодо вдосконалення процедури примусового виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб) N 2677-VI від 04.11.2010 року).

ОСОБА_2 не заперечував тієї обставини, що він після отримання у листопаді 2007 року виконавчого листа за рішенням Кобеляцького районного суду Полтавської області від 02 серпня 2007 року не предявив його до примусового виконання. Наведені ним доводи в обґрунтування поважності причин пропуску строку предявлення виконавчого документа до виконання не є переконливими та такими, що підтверджують існування обєктивних перешкод для реалізації свого субєктивного права на примусове виконання рішення суду упродовж восьми років і чотирьох місяців.

Окрім того, ОСОБА_2 не ставить питання про поновлення пропущеного строку для предявлення виконавчого документа до виконання, стверджуючи, що він має право на виконання рішення Кобеляцького районного суду Полтавської області від 02 серпня 2007 року у будь-який момент.

Посилання в апеляційній скарзі на правові висновки Верховного Суду України не можуть бути прийняті до уваги, оскільки у зазначених справах мали місце інші фактичні обставини рішення, ухвалені на користь осіб, були звернуті до примусового виконання, проте не виконувалися боржниками у виконавчому провадженні.

У рішенні Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року, на яке мається посилання в апеляційній скарзі, зроблений правовий висновок про те, що право на звернення до суду з позовом про стягнення належної працівникові заробітної плати, сум індексації, тощо не обмежене будь-яким строком.

ОСОБА_2 через два з половиною роки після звільнення у лютому 2007 року предявив у суд позов про стягнення з ТОВ «Агрофірма «Лан» належних йому при звільненні сум і суд у відповідності до приписів ст.116, ст.117 КЗпП України, не обмежуючись будь-якими строками та виходячи з доведеності факту не проведення розрахунку при звільненні частково задовольнив його позов. Отже, у 2007 році ОСОБА_2 реалізував своє право на стягнення з ТОВ «Агрофірма «Лан» належних йому до виплати сум при звільненні. У подальшому ОСОБА_2 диспозитивно розпорядився своїм субєктивним правом та за відсутності обєктивних перешкод не вчинив передбачених законом дій для примусового виконання рішення суду, ухваленого на його користь.

Таким чином, колегія суддів вважає, що рішення місцевого суду є законним та обгрунтованим, підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Керуючись ст.303, ст.307 ч.1 п.1, ст.308, ст.314, ст.315 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Кобеляцького районного суду Полтавської області від 18 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий О. А. Лобов

Судді: П.С. Абрамов

ОСОБА_3

З оригіналом згідно

Суддя О.А.Лобов