Ухвала

іменем україни

27 липня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

СавченкоВ.О., Карпенко С.О., Ступак О.В.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до Нижньострутинської сільської ради, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про усунення перешкод в користуванні дорогою та визнання акту земельно-узгоджувальної комісії та рішення Нижньострутинської сільської ради недійсними,за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 23 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 18 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Нижньострутинської сільської ради, ОСОБА_5, ОСОБА_6, в якому просив суд визнати недійсними: акт земельно-узгоджувальної комісії щодо погодження меж від 24 жовтня 2013 року; рішення Нижньострутинської сільської ради від 06 листопада 2013 року та зобов'язати відповідачів усунути перешкоди в користуванні громадською дорогою.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що відповідачі чинять перешкоди в користуванні дорогою, яку передбачено планом забудови 1974 року, що позбавляє можливості проїзду до його присадибних ділянок. Крім того, оскаржуваний ним акт та рішення сільської ради вважав незаконними, оскільки на їх підставі ОСОБА_5 видано державний акт на право власності на земельну ділянку без його підпису, як суміжного землекористувача.

Рішенням Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 23 жовтня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 18 листопада 2015 року, в задоволені позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить ухвалені в справі судові рішення скасувати й ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Установлено й це вбачається з матеріалів справи, що рішення судів ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для їх зміни чи скасування не встановлено.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суди попередніх інстанцій, правильно зазначили, що актом земельно-узгоджувальної комісії від 24 жовтня 2013 року підтверджено, що межі земельної ділянки ОСОБА_5 проходять по старій дерев'яній огорожі, а відтак межі ділянки не порушені. Вимоги щодо визнання недійсним державного акта про право власності на земельну ділянку ОСОБА_4 не заявлялись. Порушення прав останнього не відбулося.

Приписами статті 83 ЗК України передбачено, що землі, які належать на праві власності територіальним громадам міст, є комунальною власністю. До земель комунальної власності, які не можуть передаватись в приватну власність, належать: а) землі загального користування населених пунктів (майдани, вулиці, проїзди, шляхи, набережні, пляжі, парки, сквери, бульвари, кладовища, місця знешкодження та утилізації відходів тощо); д) земельні ділянки, які використовуються для забезпечення діяльності органів місцевого самоврядування.

Відповідно до ст. 39 цього ж Кодексу використання земель житлової та громадської забудови здійснюється відповідно до генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації, плану земельно-господарського устрою з дотриманням будівельних норм, державних стандартів і норм.

Крім того, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, дійшов до обґрунтованого висновку, що не заслуговують на увагу доводи позивача про те, що дорога між господарствами сторін, у користуванні якою відповідачі чинять перешкоди, була передбачена

свідоцтвом на забудову садиби, виданого ОСОБА_4 27 вересня 1974 року, а тому він може користуватися нею для заїзду до своєї ділянки, оскільки генеральним планом населеного пункту, розробленого у 2003 році, не передбачено наявності такої дороги між господарствами ОСОБА_5 та ОСОБА_4

Колегія суддів погоджується з такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій, оскільки вони узгоджуються з матеріалами та обставинами справи.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_4 на увагу не заслуговують та висновків судів не спростовують.

Матеріали витребуваної справи не свідчать про те, що судами при розгляді даної справи допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які передбачені ст. ст. 338-341 ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Ураховуючи вищенаведене та керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргуОСОБА_4 відхилити.

Рішення Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 23 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 18 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.О. Савченко

С.О.Карпенко

О.В.Ступак