АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 532/180/16-ц Номер провадження 22-ц/786/2179/16Головуючий у 1-й інстанції Тесленко Т. В. Доповідач ап. інст. Буленко О. О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 липня 2016 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

головуючого судді: Буленка О.О.

суддів: Дорош А.І., Омельченко Л.М.

при секретарі: Ачкасовій О.Н.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Кобеляцького районного суду Полтавської області від 22 червня 2016 року

по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди ,-

В С Т А Н О В И Л А :

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про захист ділової репутації та відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування позову зазначив, що він працює на посаді Бутенківського сільського голови Кобеляцького району Полтавської області. У жовтні 2015 року в селі Котовське Кобеляцького району Полтавської області, що віднесене до Бутенківської сільської ради, відповідач( на той момент був кандидатом на посаду Бутенківського сільського голови та вів передвиборну агітацію) поширив недостовірну інформацію під час публічних виступів на зустрічах з жителями села Котовське, Кобеляцького району Полтавської області щодо того, що Позивач скоїв злочини, а саме вкрав 3 мільйони гривень із сільського бюджету та списав 200 тисяч бюджетних коштів на ремонт дороги по вулиці Полтавській в селі Бутенки. Крім того, ОСОБА_3дав інтерв'ю газеті «Ехо», яке було надруковано на шпальтах цієї газети за ІНФОРМАЦІЯ_1 НОМЕР_1 у вигляді статті під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_2», розміщеного на каналі Ютуб у мережі Інтернет. У газетному інтерв'ю Відповідачу належать слова з контекстом: «Виникла бійка. У ній взяв участь і сільський голова ОСОБА_2. Мене побили…». У відеоінтерв'ю Відповідач стверджував «… я був як оператор побитий у сесійному залі. Допомагав цим діям сільський голова». Відповідач своїми публічними заявами фактично звинуватив Позивача в участі у бійці, а також у його побитті Позивачем, що не відповідає дійсності. Крім того, у грудні 2015 року Відповідач, перебуваючи в Бутенківській загальноосвітній школі, публічно заявляв працівникам школи проте, що Позивач незаконно привласнив та обробляє 900 га орної землі на території Бутенківської сільської ради й отримує від цього прибуток. Але такі публічні заяви Відповідача повністю не відповідають дійсності.

Рішенням Кобеляцького районного суду Полтавської області від 22 червня 2016 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди - відмовлено.

З вказаним рішенням не погодився позивач в зв'язку з чим подав на нього апеляційну скаргу, вказуючи на порушення місцевим судом при ухваленні рішення норм матеріального та процесуального права. В обґрунтування апеляційної скарги вказав, що судом не було прийнято до уваги надані ним докази, які підтверджують його позовні вимоги. Також вказав, що інформація розповсюджена відповідачем не є оціночними судженнями, а є такою, що містить неправдиві відомості щодо його діяльності на посаді сільського голови.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи у межах доводів апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Згідно ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Так, відмовляючи у задоволенні позовних вимог , суд першої інстанції виходив з того, що в діях відповідача не вбачається поширення неправдивої інформації, яка б принижувала честь та гідність позивача, оскільки останній перебуваючи на посаді Бутенківського сільського голови, є публічною особою на території сільської ради, а тому свідомо відкритий для прискіпливого контролю за його особою, як з боку активістів так і пересічних громадян.

Колегія суддів погоджується з такими висновками з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 обіймав посаду Бутенківського сільського голови з квітня 2006 року. Таким чином він є публічною посадовою особою на території населених пунктів Бутенківської сільської ради Кобеляцького району Полтавської області, що має безпосередній доступ до бюджетного фінансування та до розподілу й виділення земельних ділянок.

Також, як встановлено судом та не заперечувалося сторонами у справі, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 під час виборчого процесу на виборах до місцевих рад 25 жовтня 2015 року були кандидатами на посаду Бутенківського сільського голови.

Конституцією України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань ( стаття 34). Разом з тим відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Таким чином, праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов'язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

Відповідно до ч.ч.1,3 ст.277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Відповідно до ст. 30 Закону України «Про інформацію», ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовних - стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку.

Як встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_3 балотуючись на посаду Бутенківського сільського голови, вів передвиборну агітацію та міг висловлювати свої оціночні судження щодо дій попередньої місцевої влади. Крім того, інформація щодо використання бюджетних коштів та розподілу земельних ділянок, яку розповсюджував відповідач, стосується виключно професійної діяльності ОСОБА_2, як Бутенківського сільського голови, а не його приватного життя.

Також, враховуючи публічний статус ОСОБА_2 та те, що інформація про використання бюджетних коштів протягом минулих каденцій та розподілу й використання земельних ділянок, стосувалася його публічної діяльності та мала суспільний інтерес, позивач повинен бути терпимим до публічної критики, межа якої є ширшою від критики пересічних осіб.

Приймаючи рішення, колегія суддів керується п.21 Постанови Пленуму Верховного суду України № 1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», відповідно до якого у розгляді справ щодо публічних осіб слід керуватися положеннями Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканість приватного життя.

У статтях 3,4,6 Декларації вказується, що оскільки посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне обговорення, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами.

У зв'язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їхніх слів та вчинків, і повинні це усвідомлювати.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що в даному випадку в діях відповідача має місце реалізація свого конституційного права на вираження своїх поглядів, а не намір поширити недостовірну інформацію з метою приниження ділової репутації позивача, а тому в діях ОСОБА_3 не вбачається порушень немайнових благ позивача .

Підстави відповідальності за завдану моральну шкоду у позадоговірних відносинах передбачені ст. ст. 23 і 1167 ЦК України. За загальним правилом така відповідальність наступає за наявності протиправності і вини особи, яка її завдала.

Відповідно до вимог ст. 280 ЦК України, якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню.

Оскільки позовна вимога щодо відшкодування моральної шкоди є похідною від вимог про захист честі, гідності, діловою репутації, тому суд першої інстанції правомірно відмовив позивачу в її задоволенні.

Висновки суду першої інстанції відповідають зібраним у справі доказам, яким судом дана належна оцінка, правильно визначена юридична природа правовідносин, і закон який їх регулює.

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 314, 317 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Кобеляцького районного суду Полтавської області від 22 червня 2016 року- залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий суддя: О.О.Буленко

Судді: А.І.Дорош Л.М.Омельченко