Справа №490/433/15-ц 13.04.2016 13.04.2016 13.04.2016
Провадження №22-ц/784/961/16
Справа №490/433/15ц
Провадження № 22ц/784/961/16 Головуючий у 1-ї інстанції Батченко О.В.
Категорія 27 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_1
У Х В А Л А

Іменем України

13 квітня 2016 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючої: Ямкової О.О.,

суддів: Колосовського С.Ю., Локтіонової О.В.,

із секретарем судового засідання: Гордійчук С.С.,

за участю: представника позивачки ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_3

на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 24 грудня 2015 року

за її позовом

до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк»

(далі ПАТ «ПриватБанк»)

про визнання кредитного та іпотечного договорів недійсними,

покладення зобовязань, -

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2015 року ОСОБА_3 звернулася із позовом до ПАТ «ПриватБанк», в якому просила визнати недійсними кредитний договір №NKGDGA0000000 та договір іпотеки, укладені 8 червня 2007 року між нею і банком, та зобовязати банк провести розрахунок взаємних зобовязань за курсом НБУ станом на 8 червня 2007 року.

Позичальниця вказувала, що обумовлений кредитний договір не відповідає вимогам діючого законодавства, зокрема ст. ст. 203, 227, 524, 533 ЦК України, ст. 3 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» і ст.ст. 15, 18 і 22 Закону України «Про захист прав споживачів», а тому банк не мав права на укладення кредитного договору в іноземній валюті з позивачкою.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 24 грудня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

В апеляційній скарзі позивачка ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалите нове, яким задовольнити її позов.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3, суд виходив з того, що оспорюваний кредитний договір та іпотечний договір укладено сторонами в належній формі, за наявності повноважень банка щодо укладення кредитного договору та надання споживчого кредиту в іноземній валюті, з наданням необхідної інформації перед укладанням договору та вільного волевиявлення сторін, яке було спрямоване на реальне настання, передбачених у ньому наслідків.

Доводи позивачки ОСОБА_3 в апеляційній скарзі не спростовують висновків суду, оскільки суперечать обставинам справи і наявним у ній доказам.

Так, зміст кредитного договору № NKGDGA0000000 від 8 червня 2007 року підписано сторонами, за якими позичальниця отримала споживчий кредит строком до 7 червня 2017року в розмірі 44 200 доларів США під 0,92% на місяць на суму залишку, та зі сплатою винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 0,20% на місяць і 1,5% від суми наданого кредиту на момент його надання. За прострочення повернення кредитних коштів позичальниця ОСОБА_3 взяла на себе обовязок по сплаті на користь банка пені з розрахунку 0,15% від простроченої суми за кожний день прострочення, але не менш 1 грн..

На забезпечення виконання вказаного кредитного договору, між банком та позивачкою ОСОБА_3 8 червня 2007 року укладено іпотечний договір, за яким остання взяла на себе обовязок нести відповідальність перед банком належною їй квартирою №2 по проспекту Миру у місті Миколаєві.

Позивачка ОСОБА_3 особисто була ознайомлена з умовами кредитування, що викладені у розділах 6 і 7 кредитного договору, сплачувала встановлені щомісячні платежі, які відповідали розміру виданого банком кредиту та 0,92% ставки.

За таких обставин, наявні у справі докази, свідчать про те, що між сторонами було досягнуто згоди з усіх умов кредитного договору та іпотечного договору, які були укладені у письмовій формі встановленої законом та волевиявлення сторін при їх підписанні було вільним.

Тому посилання позивачки про істотний дисбаланс договірних прав і обовязків, у звязку з отриманням нею кредиту в іноземній валюті, що завдало шкоду їй як споживачу кредитних послуг, не можуть бути взяті до уваги, оскільки ґрунтуються на припущеннях, та не підтверджені достеменними доказами.

Крім цього, статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами та боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання (ст. 625 ЦК України).

Наявні у справі докази, в тому числі і копії банківської ліцензії №22 від 4 грудня 2001 року, дозволу №22-2 від 4 грудня 2001 року та додатку до цього дозволу від 29 липня 2003 року, надані Національним Банком України (а.с.44-47) свідчать про те, що при наданні позивачки даного кредиту в іноземній валюті банк діяв на час його видачі в межах повноважень, визначених статтями 2, 47, 49 Закону України «Про банки та банківську діяльність», статтями 3-5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», пунктами 2.1, 2.3, 5.3 Положення «Про порядок видачі банкам банківських ліцензій на виконання окремих операцій», затвердженого постановою Національного Банку України №275 від 17 липня 2001 року.

Тому доводи позивачки ОСОБА_3 та її представника про необхідність мати індивідуальну ліцензію не можуть бути взяті до уваги, оскільки вищезгаданими законами та підзаконними актами визначено, що письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями є генеральною ліцензією на їх здійснення.

Враховуючи наведені обставини, колегія приходить до висновку, що рішення ухвалено з додержанням вимог матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись статтями 303, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити, а рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 24 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуюча

Судді