ВИЩИЙ СПЕЦІАЛІЗОВАНИЙ СУД УКРАЇНИ
З РОЗГЛЯДУ ЦИВІЛЬНИХ І КРИМІНАЛЬНИХ СПРАВ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

7 грудня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Дем'яносова М.В., Євтушенко О.І.,

Карпенко С.О., Мостової Г.І.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, -служба у справах дітей Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації, про поділ майна подружжя та визначення місця проживання дитини, за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: служба у справах дітей Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації, служба у справах дітей Солом'янської районної у м. Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини та поділ майна подружжя за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Апеляційного суду міста Києва від 11 квітня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2014 року ОСОБА_3 звернувся з указаним позовом, посилаючись на те, що з 18 листопада 1995 року по 7 серпня 2014 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4, у якому ІНФОРМАЦІЯ_1 року народився син ОСОБА_5

У період шлюбу вони набули право власності на квартиру АДРЕСА_1, квартиру АДРЕСА_2, автомобіль «Volvo», 2010 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 та мотоцикл «BMW» без бокового причепу, 2010 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2.

Просив суд здійснити поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, виділивши йому у власність квартиру АДРЕСА_1 та мотоцикл «BMW» без бокового причепу; виділити ОСОБА_4 у власність квартиру АДРЕСА_2 і автомобіль «Volvo»; визначити місце проживання неповнолітнього ОСОБА_5 з ним.

У листопаді 2014 року ОСОБА_4 подала зустрічний позов, у якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила суд визначити місце проживання ОСОБА_5 з нею; визнати трикімнатну квартиру АДРЕСА_3 спільною сумісною власністю подружжя; поділити майно, що є їх спільною сумісною власністю, виділивши їй трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 орієнтовною вартістю 140 000 доларів США, що еквівалентно 3 080 000 грн; виділити ОСОБА_3 трикімнатну квартиру АДРЕСА_3, орієнтовною вартістю 140 000 доларів США, що еквівалентно 3 080 000 грн; мотоцикл «BMW» без бокового причепу 2010 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2, орієнтовною вартістю 18 200 доларів США, що еквівалентно 400 400 грн; автомобіль «Volvo», 2010 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, орієнтовною вартістю 26 254 доларів США, що еквівалентно 577 588 грн, всього виділити ОСОБА_3 майна на загальну суму 4 057 988 грн; стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 компенсацію вартості частки виділеного йому в натурі майна у сумі 22 227 доларів США, що еквівалентно 488 994 грн; квартиру АДРЕСА_2 вважала своєю особистою власністю.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 25 січня 2016 року позов ОСОБА_3 задоволено, зустрічний позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Визнано спільною сумісною власністю подружжя наступне майно: трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 орієнтовною вартістю 140 000 доларів США, що станом на 25 січня 2016 року становить 3 470 600 грн; двокімнатну квартиру АДРЕСА_2 орієнтовною вартістю 120 000 доларів США, що станом на 25 січня 2016 року становить 2 974 800 грн; мотоцикл «BMW» без бокового причепу, 2010 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2, орієнтовною вартістю 18 200 доларів США, що станом на 25 січня 2016 року становить 451 178 грн, та автомобіль «Volvo», 2010 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, орієнтовною вартістю 26 254 доларів США, що станом на 25 січня 2016 року становить 650 836 грн66 коп., а разом на загальну суму 304 454 доларів США, яка станом на 25 січня 2016 року складає 7 547 414 грн66 коп.

Виділено із спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_3 трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 орієнтовною вартістю 140 000 доларів США, що станом на 25 січня 2016 року становить 3 470 600 грн, та мотоцикл «BMW» без бокового причепу, 2010 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2, орієнтовною вартістю 18 200 доларів США, що станом на 25 січня 2016 року становить 451 178 грн, а всього на суму 158 200 доларів США, що станом на 25 січня 2016 року складає 3 921 778 грн.

Виділено із спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_4 двокімнатну квартиру АДРЕСА_2 орієнтовною вартістю 120 000 доларів США, що станом на 25 січня 2016 року складає 2 974 800 грн, та автомобіль «Volvo», 2010 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, орієнтовною вартістю 26 254 доларів США, що станом на 25 січня 2016 року становить 650 836 грн66 коп., а всього на загальну суму 146 254 доларів США, що станом на 25 січня 2016 року складає 3 625 636 грн66 коп.

Стягнено з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 компенсацію вартості частки спільного сумісного майна подружжя у розмірі 11 946 доларів США, що станом на 25 січня 2016 року становить 296 141 грн34 коп.

Визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, з батьком - ОСОБА_3

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 11 квітня 2016 року рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 25 січня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_3 та зустрічний позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Визнано спільною сумісною власністю подружжя трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 орієнтовною вартістю 140 000 доларів США; двокімнатну квартиру АДРЕСА_2 орієнтовною вартістю 120 000 доларів США; мотоцикл «BMW» без бокового причепу, 2010 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2, орієнтовною вартістю 18 200 доларів США та автомобіль «Volvo», 2010 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, орієнтовною вартістю 26 254 доларів США, а разом на загальну суму 304 454 доларів США.

Виділено із спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_4 трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 орієнтовною вартістю 140 000 доларів США та автомобіль «Volvo», 2010 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, орієнтовною вартістю 26 254 доларів США.

Виділено із спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_3 двокімнатну квартиру АДРЕСА_2 орієнтовною вартістю 120 000 доларів США та мотоцикл «BMW» без бокового причепу, 2010 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2, орієнтовною вартістю 18 200 доларів США.

Стягнено з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 компенсацію вартості частки спільного сумісного майна подружжя у розмірі 14 027 доларів США.

Визначено місце проживання неповнолітнього ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, з матір'ю - ОСОБА_4

У іншій частині заявлених позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення апеляційного суду і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до пункту 6 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що в період з 18 листопада 1995 року по 7 серпня 2014 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі, у якому ІНФОРМАЦІЯ_1 року народився син - ОСОБА_5

Сторонами за час шлюбу набуто право власності на трикімнатну квартиру АДРЕСА_1; двокімнатну квартиру АДРЕСА_4 ум. Києві; мотоцикл «BMW» без бокового причепу, 2010 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2, та автомобіль «Volvo», 2010 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, на загальну суму 304 454 доларів США.

Доказів набуття квартири АДРЕСА_2 за особисті кошти ОСОБА_4 не надала, а квартира АДРЕСА_3 не є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, так як набута ОСОБА_3 за договором дарування.

Судом першої інстанції також встановлено, що ОСОБА_4 на час розгляду справи проживає у АДРЕСА_2, а ОСОБА_3 проживає з сином у квартирі АДРЕСА_5.

Вирішуючи спір між матір'ю та батьком щодо місця проживання сина, якому виповнилося 10 років, суд першої інстанції виходив з рівності прав та обов'язків матері й батька відносно дитини, положень ч. 2 ст. 160, ст. 161 СК України, за якими місце проживання дитини, що досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків і самої дитини, та, ураховуючи особисте добровільне бажання сина проживати разом із батьком, дійшов висновку про наявність підстав для визначення місця проживання дитини з батьком.

При вирішенні позовних вимог про поділ спільної сумісної власності подружжя суд першої інстанції виходив із того, що малолітній ОСОБА_5 разом із батьком проживають у АДРЕСА_1, тому з урахуванням рівності часток подружжя та інтересів дитини, дійшов висновку про виділ зазначеної квартири та мотоцикла «BMW» без бокового причепу у власність ОСОБА_3 із стягненням з нього на користь ОСОБА_4 компенсації вартості частки у спільному майні подружжя.

Такі висновки суду першої інстанції є правильними, відповідають встановленим обставинам і вимогам закону.

Відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Статтею 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Відповідно до ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини.

Згідно зі ч. 2 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

У випадку, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення (ч. 1 ст. 161 СК України).

Статтею 171 СК України передбачено, що дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім'ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім'ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси.

Суд першої інстанції, врахувавши те, що батько виявляє більшу увагу до сина і турботу про нього, прийняв до уваги вік дитини і прихильність до батька, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для визначення місця проживання дитини з батьком, оскільки це відповідає інтересам дитини.

До такого висновку суд першої інстанції дійшов, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу, наданого сторонами, окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, врахував думку дитини і виходив з якнайкращого забезпечення прав та інтересів дитини.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування;

Суди попередніх інстанцій підставно не включили квартиру АДРЕСА_3 до переліку об'єктів, що є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки вона набута ОСОБА_3 за договором дарування, посвідченим 4 жовтня 2012 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно з ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.

Відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Статтею 71 СК України передбачено, що майно, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Вирішуючи справу в частині поділу майна подружжя, суд першої інстанції, вірно встановивши повний обсяг майна, що є спільною сумісною власністю, врахував рівність часток, вартість майна та порядок користування спірним майном, що склався на час звернення сторін до суду, прийняв до уваги інтереси дитини, місце проживання якої визначено з батьком, і дійшов обґрунтованого висновку про виділ у власність ОСОБА_3 трикімнатної квартири АДРЕСА_1 та мотоцикла, залишивши у власності ОСОБА_4 двокімнатну квартиру АДРЕСА_2 та автомобіль зі стягненням на її користь компенсації вартості частки у спільному майні подружжя.

При встановленні вказаних обставин, застосуванні норм матеріального права і оцінці наданих сторонами доказів судом першої інстанції порушень допущено не було і ухвалене ним рішення апеляційною інстанцією скасовано помилково.

Так, скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині визначення місця проживання дитини, апеляційний суд виходив з відсутності виняткових причин для розлучення дитини з матір'ю і вікової обмеженості, критичності мислення дитини. Проте ці висновки є помилковими і не ґрунтуються на повному і всебічному з'ясуванні обставин, підтверджених дослідженими доказами. Не встановивши таких інтересів дитини, які б вимагали від суду постановити рішення всупереч її думці, апеляційний суд помилково визначив місце проживання сина з матір'ю.

Ухвалюючи нове рішення в частині поділу майна, апеляційний суд не встановив фактичні обставини справи, не надав їм належну правову оцінку, не перевірив доводів позивача за первісним позовом про те, що між сторонами склався конкретний порядок користування спірним майном, умови проживання для дитини є кращими у квартирі, право власності на яку ОСОБА_3 просив визнати за ним, мотивів прийнятого рішення в частині поділу майна, що є спільною сумісною власністю, не навів.

Безпідставно скасувавши законне й обґрунтоване рішення суду першої інстанції, апеляційний суд невірно застосував норми матеріального права та порушив процесуальний закон, що призвело до неправильного вирішення справи.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що рішення апеляційного суду підлягає скасуванню із залишенням рішення суду першої інстанції в силі з підстав, передбачених ст. 339 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 339, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Апеляційного суду міста Києва від 11 квітня 2016 року скасувати, рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 25 січня 2016 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ.О.Кузнєцов
Судді:М.В.Демяносов О.І.Євтушенко С.О.Карпенко Г.І.Мостова