АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/5814/16 Справа № 205/3725/15 Головуючий у 1 й інстанції - Шавула В.С. Доповідач - Калиновський А.Б.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 липня 2016 року м. Дніпро

колегія суддів Судової палати з цивільних справ апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

Головуючого судді: Калиновського А.Б.

Суддів : Гайдук В.І., Єлізаренко І.А.

При секретарі : Гулієву М.І.о

розглянула у відкритому судовому засiданнi в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 25 травня 2016 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" до ОСОБА_2, ОСОБА_3, яка також діє в інтересах неповнолітніх: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, третя особа: управління-служба у справах дітей Ленінської районної ради м. Дніпропетровська про виселення, -

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 25 травня 2016 року у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ "Приватбанк" до ОСОБА_2, ОСОБА_3, яка також діє в інтересах неповнолітніх: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, третя особа: управління-служба у справах дітей Ленінської районної ради м. Дніпропетровська про виселення відмовлено.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ "Приватбанк" просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін з наступних підстав.

Згідно ч.1, 3 ст.109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом.

Судом встановлено, що 13 квітня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № DNHDGA00000413, відповідно до умов якого банк зобов'язався надати останньому кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу в сумі 40 000,00 доларів США, зі сплатою відсотків за користування у розмірі 0,92% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 1,5% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, щомісяця в період сплати у розмірі 0,20% від суми виданого кредиту, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно з п.3.11. даного договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п.6.2. даного договору, строком користування кредитними коштами з 13 квітня 2007 року до 10 квітня 2015 року (а.с.5-7).

В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки квартири № DNHDGA00000413, відповідно до умов якого предметом іпотеки є квартира АДРЕСА_1, яка належить іпотекодавцю на праві власності на підставі договору дарування посвідченого Третьою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою 18.04.1997 року за реєстровим №4-936 (а.с.8-10).

Оскільки відповідачка взяті на себе зобов'язання не виконала, допустила прострочення повернення кредитних коштів, позивач в листопаді 2012 року звертався до суду із позовом по звернення стягнення на предмет іпотеки.

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 жовтня 2011 року в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № DNHDGA00000413 від 13.04.2007 року звернуто стягнення на предмет іпотеки (а.с. 11-12), яке частково змінено рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 04 лютого 2014 року (а.с. 14-15).

Станом на 09 грудня 2015 року за адресою: АДРЕСА_1, зареєстровані: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, 2008 року народження, ОСОБА_5, 2015 року народження(а.с.63).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ "Приватбанк", суд правильно виходив з того, що в іпотеку передано квартиру, яка була одержана ОСОБА_2 у власність не за рахунок кредитних коштів, а тому відсутні підстави для виселення мешканців із зазначеної квартири без надання їм іншого постійного житла.

Доводи апеляційної скарги позивача про те, що судом ухвалено неправомірне рішення, не досліджено належним чином усіх доказів по справі та невірно застосовано норми матеріального права не можуть бути прийняті до уваги, з огляду на наступне.

За змістом частини першої статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку», іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до ст. 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку», в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Згідно із ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку», звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

За змістом ст. 36 Закону України «Про іпотеку», сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати, зокрема, передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 Житлового кодексу Української РСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Частина третя статті 109 Житлового кодексу Української РСР, регулює порядок виселення громадян.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 Житлового кодексу Української РСР, після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 Житлового кодексу Української РСР, громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 Житлового кодексу Української РСР, встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті 109 Житлового кодексу Української РСР.

Отже, за змістом цих норм особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Дана правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 18 березня 2015 року (справа № 6-39цс15) та від 21 жовтня 2015 року (справа № 6-1484цс15), які згідно зі статтею 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права та має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Таким чином, рішення суду відповідає нормам матеріального та процесуального права. Підстав для його зміни чи скасування немає.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 25 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Суддi: