Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/1536/16 Головуючий у суді І-ї інстанції Безуматов М. В.
Доповідач Авраменко Т. М.
УХВАЛА

Іменем України

27.07.2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області у складі:

головуючої судді Авраменко Т.М.,

суддів: Суржика М.М., Суровицької Л.В.,

секретар Гусак А.О.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницький цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Олександрівського районного суду Кіровоградської області від 18 травня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб, які прибули в судове засідання, дослідивши матеріали справи, колегія суддів,

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2015 року ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору.

Зазначала, що 08 серпня 2008 року між нею та Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль», назву якого змінено на Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ПАТ) укладено кредитний договір № 014-09.5-84983, відповідно до якого вона отримала кредитні кошти в іноземній валюті в сумі 14098 доларів США, з відсотковою ставкою 13,05%.

На час укладення договору відповідач не був уповноваженим банком на здійснення валютних операцій. Генеральну ліцензію та дозвіл на підставі якого має право здійснювати операції з валютними цінностями отримав лише 11 жовтня 2006 року.

Також вона в письмовій формі не повідомлена про сукупну вартість кредиту в гривнях, графік платежів був складений в іноземній валюті.

Умови кредитного договору про порядок нарахування відсотків та його положення про право банку змінювати в односторонньому порядку відсоткову ставку вважає несправедливими, а сам договір недійсним.

Просила визнати недійсним кредитний договір № 014-09.5-84983 від 08 серпня 2008 року, укладений між нею та відповідачем, визнати недійсним договір застави від 08 серпня 2008 року, зупинити нарахування пені, відсотків, штрафних санкцій за кредитним договором, виключити з реєстру обтяжень та заборон відчуження запис про обтяження та заборону відчуження рухомого майна за договором застави від 08 серпня 2008 року, а саме: автомобіль який належить їй, зобов'язати відповідача повернути їй в натурі все, що банк отримав на виконання умов кредитного договору.

Рішенням Олександрівського районного суду Кіровоградської області від 18 травня 2016 року в задоволенні позову відмовлено. Суд дійшов висновку, що в межах заявлених позовних вимог передбачені законом підстави для визнання недійсними кредитного договору та договору застави відсутні.

В апеляційній скарзі позивач просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, та ухвалити нове рішення про задоволення позову. Зазначає, що суд не взяв до уваги, що на момент укладення договору та на сьогоднішній день не існує законодавчого акту, який дозволяє використовувати іноземну валюту, як засіб платежу та території України, а правочин вчинений юридичною особою без відповідного дозволу (ліцензії) може бути визнаний судом недійсним. Суд вирішив справу на підставі копій, які не є належним чином засвідчені, та проігнорував клопотання представника позивача щодо надання оригіналів документів. Суд не врахував, що на час видачі кредиту банк не мав відповідної ліцензії на здійснення валютних операцій, під час укладення договору банк порушив норми Конституції України, ЦК України, Законів України «Про захист прав споживачів», «Про банки та банківську діяльність» та інших законів.

В засіданні апеляційного суду позивач та її представник підтримали доводи апеляційної скарги, а представник відповідача просив відхилити апеляційну скаргу, оскільки рішення суду є законним.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції (ч.1 ст.303 ЦПК України).

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Частиною 1 ст. 651 ЦК України встановлено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Кредитний договір укладається у письмовій формі (ч.1 ст. 1055 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з роз'ясненнями, наданими в п.4, п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» оспорюваними є правочини, якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (ч. 2 ст. 222, ч. 2 ст. 223, ч. 1 ст.225 ЦК України тощо). Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Відповідно до п. 3 ст. 3, ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договорів та визначенні умов з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, вимог розумності та справедливості.

Як встановлено судом і підтверджується матеріалами справи, 08 серпня 2008 року між ОСОБА_2 та відповідачем укладено кредитний договір № 014-09.5-84983, відповідно до якого вона отримала кредитні кошти на придбання автомобіля в сумі 14098 доларів США, з відсотковою ставкою 13,05%, строк кредиту 84 місяці, дата остаточного погашення кредиту 07 серпня 2015 року, графік погашення кредиту та інших платежів, а також розрахунок сукупної вартості кредиту містяться в додатках №1, 2 до договору, які є його невід'ємною частиною (а.с.17-20,39-45).

29 січня 2009 року між сторонами укладена додаткова угода , в якій було зазначено, що з 29 січня 2009 року процентна ставка складає 10,05 % річних та діє до 28 січня 2010 року, а з 29 січня 2010 року процентна ставка за користування кредитом встановлюється на попередньому рівні та складає 13,05 %, графік повернення кредиту та інших платежів, а також розрахунок сукупної вартості кредиту викладено в новій редакції в додатках 1,2 до цієї додаткової угоди, які є невід'ємною частиною додаткової угоди (а.с.47-49).

На забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором між банком та ОСОБА_2 укладено договір застави транспортного засобу автомобіля HYUNDAI Accent (а.с.15-16).

Справжність свого підпису на зазначених документах позивачем не оспорюється. Позичальник також не заперечує, що умови договору банком виконано і грошові кошти він отримав в повному обсязі.

В пунктах 10, 11 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин роз'яснено: «Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні, але не встановлює сферу її обігу, а статтею 192 ЦК передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Отже, банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (статті 19, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність») банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (пункт 2 статті 5 Декрету про валютне регулювання).

Щодо вимог підпункту «в» пункту 4 статті 5 цього Декрету, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії Національного банку України на здійснення операцій щодо надання та одержання резидентами кредитів у іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то, оскільки на цей час законодавством України не встановлено термінів і сум кредитів у іноземній валюті як критеріїв їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування, ця норма не може застосовуватись судами.

У разі виникнення спору щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави (підпункт «г» пункту 4 статті 5 Декрету про валютне регулювання) суд має виходити з того, що Національним банком України на виконання положень статті 11 цього Декрету, статті 44 Закону України «Про Національний банк України» в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483 (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 року № 1429/10028). Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій).

У зв'язку з наведеним суди повинні виходити з того, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору».

Листом Національного Банку України (а.с.133-134) підтверджується, що станом на 08 серпня 2008 року ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» (на той час ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» ) здійснював свою діяльність, в тому числі діяльність з надання кредитів в іноземній валюті, відповідно до ст.ст. 47,49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» на підставі банківської ліцензії Національного банку України від 11 жовтня 2006 року №10 та письмового дозволу на здійснення окремих операцій з валютними цінностями від 11 жовтня 2006 року №10-4, перелік операцій визначено в додатку до дозволу №10-4 від 11 жовтня 2006 року. Належним чином засвідчені копії цих документів є в матеріалах справи (а.с.34-36,135-138).

Зазначеним спростовуються доводи апеляційної скарги щодо відсутності у відповідача права надавати споживчий кредит в іноземній валюті.

16 жовтня 2011 року вступив у силу Закон України від 22 вересня 2011 року № 3795-УІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», згідно з якими частину першу статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» було доповнено абзацом третім, відповідно до якого надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України забороняється.

На час укладання кредитного договору, договору застави та додаткової угоди Закон України «Про захист прав споживачів» не передбачав заборони на надання споживчих кредитів в іноземній валюті.

Згідно із ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» у договорі про надання споживчого кредиту зазначається детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому вираженні) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг, пов'язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту.

Відповідно до п.3.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10.05.2007 року № 168, банки зобов'язані в кредитному договорі або в додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, зазначаючи при цьому значення процентної ставки та порядок обчислення процентних доходів відповідно до вибраного банком методу згідно з вимогами нормативно-правових актів Національного банку України.

На банки покладається також обов'язок зазначати в кредитному договорі сукупну вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту, а також зазначити її в процентному значенні та в грошовому виразі у валюті платежу за кредитним договором, у вигляді реальної процентної ставки, яка точно дисконтує всі майбутні грошові платежі споживача за кредитом до чистої суми виданого кредиту (п.3.3 Правил).

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Доводи апеляційної скарги щодо порушення банком при укладенні кредитного договору Закону України «Про захист прав споживачів» спростовуються матеріалами справи.

Позивач заяву до банку на отримання кредиту подала 04 серпня 2008 року (а.с.37), в цей же день під розписку вона була ознайомлена з умовами кредитування та недоліками програм кредитування, орієнтовною сукупною вартістю кредиту у гривні, доларах США та євро (а.с.38).

У пункті 13.7 кредитного договору від 08 серпня 2008 року, пункті 4 додаткової угоди, підпис на яких не оспорюється позивачем, зазначено, що позичальник підтверджує, що перед укладенням договору, додаткової угоди він в письмовій формі повідомлений про всі умови споживчого кредитування в ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та орієнтовну сукупну вартість кредиту відповідно до ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» та Правил надання банками інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою НБУ №168 від 10 травня 2007 року, що підтверджується повідомленням про Умови кредитування, які є невід'ємною частиною договору, та не має зауважень, претензій щодо наданої інформації, яка є повною, необхідною, доступною, достовірною та своєчасною, що позичальнику надана інформація щодо детального опису загальної вартості кредиту, що вказаний у додатку № 1 до цих договорів (а.с.38, 43-45, 48-49).

Саме по собі зростання/коливання курсу іноземної валюти не є підставою для визнання кредитного договору недійсним, оскільки зазначене стосується обох сторін договору й позичальник при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, йому відомо було про можливість отримання кредиту в національній валюті.

Крім того, в п.13.5 підписаного позивачем кредитного договору зазначено, що у разі зміни курсу іноземної валюти відносно національної грошової одиниці України, всі валютні ризики несе позичальник, З підписанням договору позичальник свідчить, що йому розтлумачено (зрозуміло) та він згоден, що зміна курсу іноземної валюти відносно національної грошової одиниці України може привести до значних збитків та погіршення фінансового стану позивальника.

Зазначеним спростовуються доводи позивача про порушення банком при наданні кредиту у іноземній валюті вимог чинного законодавства про надання банками інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість.

За таких обставин з урахуванням того, що оспорювані угоди підписані сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їх внутрішній волі, відповідач надав позивачу під розписку документи, які передували укладенню угод, у додатках до цих угод та графіках погашення кредиту, які підписані позивачем, міститься повна інформація стосовно умов кредитування, суд першої інстанції дійшов правильного та обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, при цьому правильно застосував норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.

Рішення суду відповідає матеріалам справи та вимогам закону. В межах доводів апеляційної скарги підстав для його зміни або скасування не встановлено.

Керуючись п.1 ч.1 ст.307, ст.308, п.1 ч.1 ст.314, ст.315 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, а рішення Олександрівського районного суду Кіровоградської області від 18 травня 2016 року залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуюча суддя Т.М.Авраменко

Судді: М.М.Суржик

Л.В.Суровицька