Кодимський районний суд Одеської області
________________________________________________________________________________________________ Справа № 503/181/16-ц
Провадження №2/503/228/16
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.07.2016 року м. Кодима Одеської області

Кодимський районний суд Одеської області у складі:

головуючого судді Сопільняка О.М.

при секретарі Вдовиченко В.О.

представників позивач ОСОБА_1, ОСОБА_2

відповідачів: ОСОБА_3, ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Кодимі Одеської області цивільну справу за позовом комунального підприємства «Кодимакомунсервіс» до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про відшкодування шкоди,

В С Т А Н О В И В:

Комунальне підприємство «Кодимакомунсервіс» звернулось до Кодимського районного суду Одеської області з позовом до відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про відшкодування матеріальної шкоди.

В судовому засіданні представники позивача ОСОБА_1 (начальник підприємства) та ОСОБА_2 (діє відповідно до довіреності) вказали, що відповідач ОСОБА_3 з 15 квітня до 04 грудня 2015 року працював начальником КП «Кодимакомунсервіс», а відповідач ОСОБА_4 з 26 травня по 29 грудня 2015 року головним бухгалтером цього ж підприємства.

26 січня 2016 року до КП «Кодимакомунсервіс» надійшло повідомлення з Кодимського відділення Балтської ОДПІ про накладення на підприємство адміністративного штрафу в сумі 45 387 грн.33 коп. за несплату єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування за період з 21 жовтня 2014 року по 24 грудня 2015 рік та нараховано підприємству пеню в сумі 10 494 грн.17 коп.

Відповідно до п.п.8.2 Статуту КП «Кодимакомунсервіс» начальник та головний бухгалтер підприємства несуть персональну відповідальність за дотримання порядку та достовірність обліку і звітності.

З цих підстав просили позов задовольнити та стягнути солідарно з відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 завдані ними збитки в сумі 55 881 грн. 50 коп., з яких: 45 387 грн.33 коп. штрафу за несвоєчасну сплату єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування та 10 494 грн.17 коп. пені, які завдані підприємству відповідачами внаслідок неналежного виконання ними своїх посадових обовязків.

Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 заявленого позову не визнали та просили відмовити в його задоволенні. В обґрунтування своїх заперечень вказали, що збір на загальнообовязкове соціальне страхування своєчасно не був сплачений не з їхньої вини, а через відсутність у КП «Кодимакомунсервіс» необхідних для його сплати коштів.

Так, КП «Кодимакомунсервіс» було збитковим підприємством, тому самостійно не могло профінансувати заробітну плату працівників та сплатити всі передбачені законом податки та обовязкові платежі.

З цією метою підприємство зверталось до Кодимської міської ради, яке є власником підприємства, з проханням виділити фінансову допомогу для погашення боргу за несплату єдиного соціального внеску, оскільки власних коштів підприємство не мало, однак Кодимська міська рада цих коштів не виділила.

Вислухавши пояснення сторін по справі та дослідивши надані ними письмові докази, які вони вважають достатніми для обґрунтування і заперечення позовних вимог та зясувавши фактичні обставини справи, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог позивача та необхідність відмови у задоволенні його позову з наступних підстав.

Відповідно до статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому зазначеним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Зі змісту статті 60 ЦПК України випливає, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, при цьому доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Відповідно до частини 4 статті 1 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню всіх обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених кодексом.

Відповідно до статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

При цьому, відповідно до статті 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_3 розпорядженням виконуючого обовязки Кодимського міського голови від №50-М/2015 від 15 квітня 2015 року був прийнятий на посаду начальника КП «Кодимакомунсервіс» та був звільнений з даної посади розпорядженням Кодимського міського голови №36 від 04 грудня 2015 року.

Відповідач ОСОБА_4 наказом начальника КП «Кодимакомунсервіс» №35 від 26 травня 2015 року була прийнята на посаду головного бухгалтера КП «Кодимакомунсервіс» та була звільнена з цієї посади наказом керівника підприємства №88 від 29 грудня 2015 року.

26 січня 2016 року до КП «Кодимакомунсервіс» надійшло повідомлення з Кодимського відділення Балтської ОДПІ про накладення на підприємство штрафу в сумі 45 387 грн.33 коп. за несплату єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування за період з 21 жовтня 2014 року по 24 грудня 2015 рік та нараховано підприємству пеню в сумі 10 494 грн.17 коп.

КП «Кодимакомунсервіс» звернулось до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про відшкодування завданої підприємству шкоди, посилаючись при цьому на вимоги статті 1166 ЦК України, в якій зазначено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

У чинному законодавстві поряд із поняттям матеріальної відповідальності визначена категорія цивільно-майнової відповідальності.

При цьому ці поняття за правовою природою істотно відрізняються одне від одного.

Так, матеріальна відповідальність є інститутом трудового права. Умови, підстави, обсяг та порядок її застосування закріплено КЗпП України.

Майнова відповідальність є цивільно-правовою категорією.

Правове забезпечення застосування заходів майнової відповідальності здійснює ЦК України, тому вона не поширюється на трудові правовідносини. Галузева належність матеріальної відповідальності до трудового права визначається характером правопорушення.

Щодо шкоди, завданої роботодавцю працівником внаслідок недотримання трудової дисципліни, норми цивільного законодавства не застосовуються.

Загальні правила щодо матеріальної відповідальності працівників визначаються главою IX КЗпП України, Положенням про матеріальну відповідальність робочих і службовців за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації, затвердженим Указом Президії Верховної Ради СРСР від 13 липня 1976 року №4204-IX. Зазначені норми матеріального права визначають як підстави й умови покладення матеріальної відповідальності на працівників, так і розмір такої матеріальної відповідальності.

Зазначений перелік нормативно-правових актів, що регулюють питання матеріальної відповідальності працівників, не є вичерпним.

Стаття 130 КЗпП України містить загальні підстави і умови матеріальної відповідальності працівників.

У частині першій статті 130 КЗпП України передбачена матеріальна відповідальність працівників за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків.

За трудовим законодавством суб'єктом матеріальної відповідальності може бути лише працівник, який знаходиться в трудових правовідносинах з підприємством, установою, організацією і заподіяв матеріальну шкоду внаслідок невиконання чи неналежного виконання трудових обов'язків, покладених на нього трудовими договором.

Поняття «працівник» розкрито в статті 1 Закону України від 15 вересня 1999 року № 1045-XIV «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності». Працівник - це фізична особа, яка працює на підставі трудового договору на підприємстві, в установі, організації чи у фізичної особи, яка використовує найману працю.

Згідно з частиною 1 статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Підставою трудових правовідносин є трудовий договір.

У статті 21 КЗпП України передбачено, що трудовий договір є угодою між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою.

Слова в частині 1 статті 130 КЗпП України «працівники несуть матеріальну відповідальність» означають, що матеріальна відповідальність може бути покладена на будь-якого працівника, який уклав трудовий договір з підприємством, установою, організацією.

У статті 130 КЗпП України передбачено, що працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду заподіяну підприємству, установі, організації.

У статтях 130, 131, 135-2, 136, 138 КЗпП України для визначення суб'єкта таких правовідносин використовується термін «власник або уповноважений ним орган».

Водночас відповідно до статті 21 КЗпП України стороною трудового договору може бути не тільки власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган, а й фізична особа.

У Законі №1045-XIV для визначення особи, яка найняла працівника за трудовим договором, використовується термін «роботодавець», який узагальнює поняття «власник або уповноважений ним орган» та «фізична особа».

Так, у статті 1 Закону №1045-XIV зазначено, що роботодавцем є власник підприємства, установи, організації незалежно від форми власності, виду діяльності, галузевої належності або уповноважений ним орган (керівник) чи фізична особа, яка відповідно до законодавства використовує найману працю.

Таким чином, регулювання правовідносини, в яких сторонами є юридичні особи або фізичні особи, які використовують найману працю, яким завдано майнової шкоди та фізичні особи, які перебувають у трудових правовідносинах і заподіяли шкоду під час виконання трудових обов'язків здійснюється нормами трудового законодавства.

Підставою настання матеріальної відповідальності є трудове майнове правопорушення, тобто невиконання або неналежне виконання працівником покладених на нього трудових обов'язків, в результаті чого підприємству, установі чи організації була завдана майнова шкода.

Трудові обов'язки працівника визначаються законодавством, трудовим договором, посадовою інструкцією, наказами керівника тощо.

При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника (частина 2 статті 130 КЗпП України).

При цьому, обов'язковою умовою притягнення працівника до матеріальної відповідальності є наявність його вини.

Згідно з трудовим законодавством працівника не можна притягнути до повної матеріальної відповідальності у випадках, не передбачених статтею 134 КЗпП України.

Відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадку, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей (пункт 1 ч.1 статті 134 КЗпП).

У правовому висновку Верховного Суду України від 25 квітня 2012 року у справі №6-16цс12 зазначено, що договори про повну матеріальну відповідальність з працівниками, чиї посади (виконувана робота) в Переліку посад і робіт, які заміщаються або виконуються робітниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, які були передані їм для збереження, обробки, продажу (відпуску), перевезення або застосування в процесі виробництва не вказані, юридичної сили не мають і не можуть бути підставою для матеріальної відповідальності у повному розмірі заподіяної з їх вини шкоди.

Отже, договори про повну матеріальну відповідальність можна укладати в письмовій формі тільки з працівниками визначених категорій. Договори про повну матеріальну відповідальність, укладені з особами, які не включені до переліку категорій працівників, з котрими можна такі договори укладати, є недійсними.

Таким чином, сам по собі факт укладення з працівником договору про повну матеріальну відповідальність не є підставою для покладення матеріальної відповідальності у повному розмірі шкоди за п.1 ч.1 статті 134 КЗпП України.

У листі Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 27 вересня 2012 року №10-1389/0/4-12 «Про практику застосування судами при розгляді справ окремих норм трудового права» також зазначено, що, розглядаючи справи про матеріальну відповідальність на підставі письмового договору, укладеного працівником з підприємством, установою, організацією, про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей (нестача, зіпсування), переданих йому для зберігання або інших цілей (п.1 ч.1 статті 134 КЗпП України), суд зобов'язаний перевірити, чи належить працівник до категорії працівників, з якими згідно зі статтею 135-1 КЗпП України може бути укладено такий договір, та чи був він укладений. За відсутності цих умов на працівника за заподіяну ним шкоду може бути покладено лише обмежену матеріальну відповідальність, якщо згідно із чинним законодавством працівник з інших підстав не несе матеріальної відповідальності у повному розмірі шкоди.

Так, перелік посад і робіт, які заміщаються або виконуються робітниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, які були передані їм для збереження, обробки, продажу (відпуску), перевезення або застосування в процесі виробництва, не підлягає розширеному тлумаченню. Договори про повну матеріальну відповідальність з працівниками, чиї посади (виконувана робота) в зазначеному переліку не вказані, юридичної сили не мають.

Отже, відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відповідно до ч.1 ст.132 КЗпП за шкоду, заподіяну підприємству, при виконанні трудових обов'язків, можуть нести матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку.

Статтею 138 КЗпП України передбачено, що для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених статтею 130 цього Кодексу.

За загальним правилом у трудових правовідносинах вина працівника в заподіянні шкоди доводиться роботодавцем. Вимагаючи відшкодування шкоди, роботодавець повинен довести, що в діях працівника є ознаки трудового правопорушення, а також, що вказане правопорушення спричинило шкоду та існує причинний зв'язок між ними.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 статті 58 ЦПК України).

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч.2 статті 59 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності ( ч.ч. 1-3 статті 212 ЦПК України).

Із роз'яснень, викладених у ч.2 п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», вбачається, що суд у кожному випадку зобов'язаний вживати передбачених законом заходів до всебічного, повного й об'єктивного з'ясування обставин, від яких згідно зі статтями 130, 135-3, 137 КЗпП України залежить вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню. Зокрема, з'ясовувати: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов'язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника.

Згідно із ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст.57, 60 ЦПК України.

Відповідно до ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Враховуючи вимоги законодавства та обставини справи суд приходить до висновку, що сам по собі факт наявності штрафу та пені за несплату єдиного внеску на загальнообовязкове соціальне страхування, не може бути підставою для стягнення з відповідачів матеріальної шкоди, оскільки виник він не з їх вини, а через відсутність власних коштів у КП «Кодимакомунсервіс», підтвердженням чого є клопотання КП «Кодимакомунсервіс» до Кодимської міської ради про виділення фінансової допомоги для погашення боргу за несплату єдиного соціального внеску, через нестачу власних коштів підприємства від 15 грудня 2015 року №172 та від 03 лютого 2016 року №12.

До того ж, періодом несплати єдиного внеску на загальнообовязкове соціальне страхування є час з 21 жовтня 2014 року по 24 грудня 2015 року, тоді як відповідач ОСОБА_3 працював начальником підприємства з 15 квітня 2015 року по 04 грудня 2015 року, а відповідач ОСОБА_4 - головним бухгалтером з 26 травня 2015 року по 29 грудня 2015 року.

Таким чином, позивачем не надано доказів на підтвердження свого позову в частині несплати внеску на загальнообовязкове соціальне страхування саме з вини відповідачів, а тому вказаний позов суд визнає недоведеним та таким, що не підлягає задоволенню.

На підставі ст.ст.130-137, 138, 233 КЗпП України, керуючись ст.ст. 213-215, 218, 293 ЦПК України, суд,-

в и р і ш и в:

У задоволені позову комунального підприємства «Кодимакомунсервіс» до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про відшкодування шкоди, завданої працівником - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до апеляційного суду Одеської області через Кодимський районний суд Одеської області протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя Сопільняк О.М.