Номер провадження: 22-ц/785/4824/16
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Артеменко І. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.07.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Артеменка І.А.,

суддів Суворова В.О.,

ОСОБА_2,

при секретарі Фабіжевській Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Южного міського суду Одеської області від 08 квітня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про визнання кредитного договору недійсним,-

встановила:

У листопаді 2014 року позивачка ОСОБА_3 (уточнюючи свої позовні вимоги) звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (далі Банк), в якому просила визнати недійсним кредитний договір.

Свої вимоги позивачка мотивує тим, що 07 серпня 2013 року між нею та Банком був укладений кредитний договір № б/н, відповідно до якого вона отримала кредит у розмірі 15000 грн., зі сплатою 7% річних та 350 грн. щомісячно за користування кредитом, але кредитний договір їй на руки не було видано.

15.01.2014 року вона отримала лист-попередження, з якого вона дізналася № договору SAMDN8652 та вимоги Банку про повне погашення заборгованості.

Як зазначила позивачка кредитний договір до 15.01.2014 року вона не бачила, оскільки Банком була видана лише кредитна картка.

Проконсультувавшись з юристом, їй стало відомо, що такі дії банку суперечать чинному законодавству.

Відповідно до даних ПАТ КБ «Приватбанк» встановлено, що договір складається з заяви позичальника (яку вона надала банку), умов надання банківських послуг та правил користування платіжною карткою. Однак банком не було надано письмові умови та правила надання банківських послуг.

ОСОБА_3 зазначила, що вона не була ознайомлена з вказаними правилами, що є порушенням ч. 2 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», відповідно до якої: відповідач не повідомив позивача у письмовій формі про умови надання кредиту, та не надав в повному обсязі інформації про умови кредитування як того вимагає Закон.

На підставі зазначеного позивачка просила визнати кредитний договір недійсним.

Рішенням Южного міського суду Одеської області від 08 квітня 2016 року позовні вимоги задоволено.

Визнано недійсним договір № SAMDN8652, укладений 07.08.2013 року між ОСОБА_3 та ПАТ КБ «Приватбанк», про надання споживчого кредиту в сумі 15000 грн.. Вирішено питання судових витрат.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням, Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» подало до суду апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати, ухвалити по справі нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм права.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, який доповів зміст рішення, яке оскаржено, доводи апеляційної скарги, межі, в яких повинні здійснюватись перевірка рішення, встановлюватися обставини і досліджуватися докази, вислухавши думку учасників процесу, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу задовольнити, з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 та визнаючи кредитний договір недійсним, суд першої інстанції виходив з того, що будь-які договори між сторонами про умови надання банківських послуг, а також про кредитування рахунку позивача, не укладались, а заяву позивача про приєднання до умов і правил надання банківських послуг не можна вважати частиною кредитного договору, оскільки вказана заява не відповідає вимогам ст.ст. 207,638,1054 ЦК України.

Однак колегія суддів не може погодитися з висновками суду першої інстанції, оскільки висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи, суд неправильно застосував норми матеріального права.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 2 постанови від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Рішення Южного міського суду Одеської області від 08 квітня 2016 року зазначеним вимогам не відповідає.

Так, апеляційним судом встановлено, підтверджено матеріалами справи та не спростовується сторонами, що 07 серпня 2013 року між Банком та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір № б/н, відповідно до якого остання отримала кредит у розмірі 15000 грн., зі сплатою 7% річних та 350 грн. щомісячно за користування кредитом.

Як зазначила позивачка, кредитний договір їй на руки не було видано, такі дії Банку суперечать чинному законодавству та порушують її права як споживача, тому просила визнати договір недійсним. Оскаржуваним рішенням позовні вимоги задоволені у повному обсязі, з чим колегія суддів не може погодитися з наступних підстав.

Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обовязковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні, або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Так, сама позивачка у своїй позовній заяві вказує, що вона у липні 2013 року звернулася з заявою до Банку про відкриття карткового рахунку 276822 із сумою кредитного ліміту 15000 грн.. Зазначена заява була прийнята Банком та видана кредитна картка (а.с.3).

Підписавши кредитний договір б/н від 07.08.2013 року позивачка дала згоду на те, що подана нею Заява разом з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами Банку складає договір про надання послуг. Своїм підписом позивачка підтвердила факт про надання їй повної інформації про умови кредитування.

Укладаючи кредитний договір сторони дійшли згоди щодо усіх істотних умов договору, а саме: суму кредиту, розмір плати за користування кредитом, розмір штрафних санкцій, строк виконання зобовязання, що відображено в анкеті заяві позичальника та довідці про умови кредитування, які підписані позивачкою.

З моменту укладання договору ОСОБА_3 виконувала всі його умови, таким чином прийняла на себе всі зобовязання та виконуючи їх, позивачем визнано всі умови договору, та ніяких вимог до Банку чи будь-яких пропозицій щодо зміни умов договору не надходило.

Надаючи кредитні кошти позивачці, Банком було задоволено потреби останньої.

Позивачка ОСОБА_3 посилається на те, що договір, який був укладений з ПАТ КБ «Приватбанк», є недійсним, оскільки він не був укладений у письмовій формі, хоча сама не заперечує, що користувалася кредитними коштами та сплачувала відсотки за їх користування.

Правочин може бути визнаний судом недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Підставою недійсності правочину відповідно до ст. 215 ЦК України є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5-6 ст. 203 ЦК України.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).

Як вбачається з матеріалів справи на підставі заяви позивача (договору кредиту) Банком ОСОБА_3 була надана кредитна картка та останню було ознайомлено з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку за користування карткою, з чим вона погодився, що підтверджується підписанням обома сторонами зазначеної заяви, що спростовує твердження позивача про не укладення з Банком кредитного договору.

Частина 1 ст. 1054 ЦК України встановлює, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець), зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 Глави 71 ЦК України.

Позивачкою ОСОБА_3, в порушення ст.ст. 57-66 ЦПК України, не надано суду доказів, які б підтверджували, яким саме чином укладання кредитного договору порушує її права та охоронювані законом інтереси. Навпаки встановлено, що позивачка користувалася кредитом та сплачувала відсотки, тобто визнала усі умови договору, та до Банку з пропозиціями змінити умови договору не зверталася, що свідчить про те, що до певного часу її усе влаштовувало.

Статтею 627 ЦК України встановлено, що сторони є вільними в укладені договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами.

Як розяснено у п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06 листопада 2009 року правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

У п. 9 постанови зазначено, що згідно зі статтею 217 ЦК України правочин не може бути визнаний недійсним у цілому, якщо закону не відповідають лише його окремі частини й обставини справи свідчать про те, що він був би вчинений і без включення недійсної частини. У цьому разі відповідно до статті 217 ЦК суд може визнати недійсною частину правочину, з'ясувавши думку сторін правочину. Якщо у недійсній частині правочин був виконаний однією зі сторін, суд визначає наслідки його недійсності залежно від підстав, з яких він визнаний недійсним.

На підставі зазначеного колегія суддів дійшла висновку, що вимоги ОСОБА_3 щодо визнання кредитного договору недійсним є необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають, а посилання на правові позиції Верховного Суду України у справі № 6-6цс15 від 11.03.2015 року є недоречними, оскільки вони стосуються не усього кредитного договору, а його складових - Умов надання споживчого кредиту фізичним особам.

Відповідно до ч. 1. ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається на підставу своїх вимог та заперечень.

На підставі викладеного колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням по справі нового рішення про відмову у задоволенні позову у звязку з його безпідставністю.

Керуючись ст.ст. 88, 303, 307 ч. 1 п. 2, ст. 309 ч. 1 п.п. 3, 4, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області, -

вирішила:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» задовольнити.

Рішення Южного міського суду Одеської області від 08 квітня 2016 року скасувати.

Ухвалити по справі нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про визнання кредитного договору недійсним відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» судовий збір у розмірі 229,40 грн..

Рішення колегії судів набирає законної сили з моменту проголошення.

Рішення колегії суддів може бути оскаржено у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня проголошення до суду касаційної інстанції.

Судді апеляційного суду Одеської області

ОСОБА_4

ОСОБА_2

ОСОБА_5