Справа №591/6966/15-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - Бурда Б. В.
Номер провадження 22-ц/788/1204/16 Суддя-доповідач - Дубровна В. В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 липня 2016 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Дубровної В. В.,

суддів - Лузан Л. В. , Сибільової Л. О.

за участю секретаря судового засідання - Назарової О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4

на рішення Зарічного районного суду м.Суми від 24 травня 2016 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5

про відшкодування витрат на будівництво,

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2015 року представник ОСОБА_3 - ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом, зазначав про те, що з 20 січня 1994 року по 26 травня 2014 року ОСОБА_3 перебувала у шлюбі з відповідачем, користувалися належним відповідачу на праві власності житловим будинком по АДРЕСА_1. За час шлюбу належний відповідачу будинок істотно збільшився у своїй вартості внаслідок спільних трудових та грошових затрат подружжя. Посилаючись на ст. 376 ЦК України, відповідно до якої суди розглядають спори щодо самочинного будівництва, зокрема, про відшкодування витрат на будівництво, здійснене на земельній ділянці, яка особі не була відведена, позивачка просила стягнути на свою користь визначену експертним висновком № 842 від 15 січня 2016 року грошову компенсацію у розмірі 50% вартості будівельних робіт та матеріалів -193042 грн.

Рішенням Зарічного районного суду м.Суми від 24 травня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено за необґрунтованістю вимог.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, по суті позовних вимог.

При цьому зазначає, що матеріали справи, зокрема свідоцтво про право власності відповідача ОСОБА_5 від 29 липня 2014 року свідчить про суттєве збільшення площі спірного житлового будинку вдвічі в порівнянні з його розмірами відповідно до даних договору купівлі - продажу від 02 вересня 1991року та технічного паспорту на спірне домоволодіння станом на 01 грудня 1993 року. Крім того, матеріали судової будівельно-технічної експертизи станом на 15 січня 2016 року свідчать про істотні та значні зміни у спірному домоволодінні, що відбулися за двадцятидвохрічний період перебування сторін у шлюбі та містить відомості про суттєве збільшення і якісні поліпшення домоволодіння. Встановлені експертом зміни не повністю відображені в технічному паспорті на домоволодіння станом на 12 жовтня 2005 року, оскільки у ньому не відображені результати проведення комплексу робіт з газифікації та водозабезпечення спірного домоволодіння та інших невід'ємних покращень, які в своїй сукупності кількісно і якісно його збільшили та покращили. Суд у рішенні не врахував, що в період з 1995 року по 2004 рік сторони виконали реконструкцію житлового будинку та будівництво господарських споруд спірного домоволодіння по АДРЕСА_1 без затвердженого проекту та без документу на право виконання будівельних робіт. Крім того, у судовому засіданні представник відповідача визнав факт здійснення сторонами в період шлюбу частини невід'ємних покращень домоволодіння, зокрема проведення робіт з газифікації та встановлення метало - пластикових вікон. Вважає, що дані докази є достатніми для того, щоб за їх сукупністю переконатися у наявності підстав для задоволення збільшеного позову, однак суд зробив помилковий висновок, який, на його думку, вочевидь пов'язаний з наявністю у справі саме значної кількості технічних документів та помилковим особистим сприйняттям головуючим суддею їх специфічного змісту та взаємного зв'язку. Також вважає, що суд безпідставно проігнорував встановлені нормами Сімейного кодексу України та ст. 368 Цивільного кодексу України презумпції щодо спільного права власності подружжя на набуте за час шлюбу майно та рівності часток подружжя та залишив без належної уваги передбачене ст.376 ЦК України право позивача на компенсацію від відповідача, як власника земельної ділянки, відведеної під спірне домоволодіння по АДРЕСА_1 за внесену нею 1/2 частку витрат на спільне з власником земельної ділянки самочинне будівництво та реконструкцію спірного домоволодіння. Стверджує, що суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення у справі не виконав обов'язок по дослідженню доказів, оцінці фактів в їх сукупності, а зробив висновки, які не відповідають обставинам справи. Численні факти і аргументи позиції сторони позивача, на його думку, в рішенні навіть не відображені, ставлення суду до змісту та висновків проведеної за призначенням суду судової будівельно- технічної експертизи є невизначеним.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_3, її представника ОСОБА_4, які апеляційну скаргу підтримують з мотивів у ній викладених, пояснення представника ОСОБА_5 - ОСОБА_7, який проти скарги заперечує, вважає рішення суду законним та обґрунтованим, вивчивши матеріали справи, перевіривши рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду - скасуванню з ухваленням нового рішення, виходячи з наступного.

Відмовляючи ОСОБА_3 в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що у порушення ст.ст.10,60 ЦПК України позивачкою не надано до суду жодного належного доказу на підтвердження здійснення поліпшень саме в період зареєстрованого шлюбу з відповідачем, що за рахунок її грошових та трудових затрат істотно збільшилась вартість спірного будинку. Крім того, позивач не надала суду належних доказів того, що за рахунок її коштів (чи коштів подружжя) проводився саме капітальний ремонт будинку, а не поточний ремонт іншого майна подружжя, яке спільно використовувалося подружжям у продовж тривалого часу для задоволення їх спільних потреб.

Проте з таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погодитися не може з наступних підстав.

У відповідності до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначених вимог суд першої інстанції не дотримався.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, відповідно до договору купівлі-продажу від 02 вересня 1991 року ОСОБА_5 набув у власність житловий будинок АДРЕСА_1, сплативши продавцю за вказане майно 200 рублів (а.с. 59, 72).

14 грудня 1993 року договір купівлі продажу був зареєстрований в органах БТІ. З матеріалів інвентарної справи вбачається, що станом на 01 грудня 1993 року на земельній ділянці по АДРЕСА_1 знаходилися житловий будинок, вбиральня та огорожа (а.с. 69, 70).

З 20 січня 1994 року ОСОБА_3 та ОСОБА_5 перебували у зареєстрованому шлюбі, який був розірваний рішенням Зарічного районного суду м.Суми від 26 травня 2014 року (а.с. 214-216).

Як вбачається з висновку судової будівельно-технічної експертизи № 842 від 15 січня 2016 року вартість робіт проведених господарським способом у цінах на час проведення експертизи становить 235 511 грн., а вартість матеріалів у цінах на час проведення експертизи - 150 573 грн. (а.с. 101-167).

Згідно з ч.1 ст. 24 КпШС України, чинної на час виникнення спірних правовідносин, майно, яке належало кожному із подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного із них. Такі ж положення закріплені у ст. 57 СК України.

Згідно з ч. 2 ст. 60 СК України вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Відповідно до ч. 1 ст. 62 СК України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Аналогічні норми передбачені ст. 25 КпШС України, який діяв на час виникнення спірних правовідносин, зокрема, якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя.

Згідно з п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з'ясуванню шляхом порівняння станом на час вирішення спору вартості об'єкту в стані, що існував до поліпшення, та його вартості після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також і визначена на час розгляду справи вартість ремонтних робіт не є тим фактором, який єдиний безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об'єкту.

Звертаючись до суду, позивачка зазначала про істотне збільшення вартості придбаного відповідачем майна за час їх спільного сумісного проживання, заявляючи при цьому позовну вимогу про стягнення вартості робіт та будівельних матеріалів, витрачених на поліпшення спірного майна. Обгрунтовуючи позовні вимоги, виходила з того, що спірний будинок є самочинним будівництвом, а тому, саме у такий спосіб вважала за можливе захистити своє право.

Але, як вбачається з матеріалів справи, спірний будинок, розташований по АДРЕСА_1, не є самочинним будівництвом, оскільки з наданих Апеляційному суду Сумської області Управлінням Державної архітектурно будівельної інспекції у Сумській області документів вбачається, що 23 червня 2014 року ОСОБА_5 подав до Інспекції ДАБК повідомлення про початок будівельних робіт, а 08 липня 2014 року Інспекцією ДАБК у Сумській області була зареєстрована Декларація про готовність об'єкта до експлуатації, зареєстрована за № СМ 25. Таким чином, спірний будинок з господарськими будівлями введено в експлуатацію.

Відповідно до ч.1 ст. 3, 27,30, 32 ЦПК України та ст. 20 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів та здійснює свій захист на власний розсуд.

Цивільне судочинство відповідно до ч.1 ст.10, ч.1 ст. 11, ч.1 ст.60 ЦПК України здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 16 ЦК України, 30,33 ЦПК України звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту, та обирає особу яка є відповідачем у справі.

Відповідно до ст. 26 ЦПК України особами, які беруть участь у справі, є сторони, треті особи та їх представники. Позовом є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, пред'явлена з метою судового захисту невизнаного, порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу в порядку, передбаченому процесуальним законодавством.

Суд першої інстанції при ухваленні рішення не врахував зміст та межі позовних вимог, з огляду на що не можливо погодитись з висновками суду.

Позивачем обраний не належний спосіб захисту порушеного права, він не позбавлений можливості в інший передбачений Законом спосіб захистити своє порушене право.

У відповідності до п.2 ч.1 ст.307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Згідно з ч.1,2 ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є:

1) неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими;

3) невідповідність висновків суду обставинам справи;

4) порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 307 ч.1 п.2, 309 ч.1 п.1,2,3,4, ч.2, ч.3, 313, 314 ч.2, 316 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 задовольнити частково.

Скасувати рішення Зарічного районного суду м.Суми від 24 травня 2016 року.

Ухвалити нове рішення.

Відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про відшкодування витрат на будівництво.

Рішення набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з моменту проголошення.

Головуючий:

Судді: