Номер провадження: 22-ц/785/5030/16
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Черевко П. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.07.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області у складі:

Головуючого - Черевка П.М.

Суддів - Сватаненка В.І., Артеменка І.А.

за участю секретаря Фабіжевської Т.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Одесі справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 05 травня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням через відсутність в ньому більш 6 місяців без поважних причин,-

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до Суворовського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням через відсутність в ньому більш 6 місяців без поважних причин посилаючись на те, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 16.07.1995 року.

12 березня 2008 року була придбана, згідно договору купівлі-продажу чотирьохкімнатна квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 94,4 кв.м. де сторони проживали. В 2012 році шлюб сторін розірвано згідно з рішенням Суворовського районного суду від 01.10.2012 року.

Фактично ще з 01.07.2012 відповідач залишив квартиру за власним бажанням, усі свої речі які знаходились в квартирі він забрав із собою і більше до цієї квартири не повертався. Де фактично в теперішній час він проживає невідомо. Відповідач не проживає в цій квартирі вже більше 3 років, але оскільки він зареєстрований за вказаною адресою, позивач сплачує за нього комунальні платежі.

За викладених обставин ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом в якому просила визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням в АДРЕСА_2, та зняти його з реєстраційного обліку Суворовського РВ ОМУ УМВС України в Одеської області за вказаною адресою. Стягнути з відповідача на свою користь судовий збір в сумі 551,21 грн.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 05 травня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено, визнано ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням в АДРЕСА_2. Знято ОСОБА_2 з реєстраційного обліку Суворовського РВ ОМУ УМВС України в Одеської області за адресою АДРЕСА_3. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судовий збір в сумі 551,21 грн.

Вважаючи рішення суду незаконним ОСОБА_2 звернувся до апеляційного суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 05 травня 2016 року та ухвалити нове рішення яким у задоволені позовних вимог відмовити.

Заслухавши доповідь судді доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі вивчивши матеріали справи та обговоривши підстави апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити.

Відповідно до ч.1 п.2 ст.307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Відповідно до п.1 ч.1,3 ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи та невідповідність висновків суду обставинам справи.

Задовольняючи позов ОСОБА_3 суд помилково дійшов зазначеного висновку.

Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 16.07.1995 року.

Рішенням Суворовського районного суду міста Одеси від 01.10.2012 року по справі № 1527/11336/12 шлюб сторін розірвано.

12.03.2008 року за договором купівлі-продажу позивач купила АДРЕСА_4 та 09.07.2008 року зареєструвала право власності в КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації обєктів нерухомості».

Згідно довідки № 14 від 15.03.2016 року у вказаній квартирі зареєстровані та проживають позивач, відповідач та троє їх дітей.

З акту про не проживання особи за місцем реєстрації від 15.03.2016 року вбачається, що відповідач з 01.07.2012 року в квартирі позивача не проживає.

Встановивши факт не проживання відповідача в квартирі позивача, суд вважав, що реєстрація відповідача в квартирі позивача порушує права останнього як власника у володінні, користуванні та розпорядженні своєю власністю, а тому визнав відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням в АДРЕСА_5.

Колегія суддів з таким висновком суду не погоджується, виходячи з наступного.

Суд першої інстанції не встановив дійсний характер правовідносин сторін, і, як наслідок не застосував закон, який підлягає застосуванню, а саме статей 316, 321, 355, Цивільного кодексу України, які регулюють правовідносини права власності.

Суд правильно послався на норми статей 317, 319, 383, 391 Цивільного кодексу України, статей 150, 155 Житлового кодексу УРСР, але дав нормам цих статей тлумачення, невідповідно їх дійсного змісту.

Суд, при ухвалені оскаржуваного рішення, помилково послався на норми статті 405 Цивільного кодексу України, як на підставу задоволення позову.

Судом не встановлено правовий режим права власності на спірну квартиру; не звернув уваги, що спірна квартира придбана за час шлюбу позивача та відповідача, є спільною сумісною власністю подружжя.

Шлюб між сторонами позову зареєстровано 16.07.1995 року. Спірна квартира придбана 12 березня 2008 року. Шлюб розірвано 01.10.2012 року.

Тобто, спірна квартира належить як позивачу так і відповідачу на праві спільної сумісної власності.

Стаття 405 Цивільного кодексу України (глава 32) регулює правовідносини щодо користування чужим майном, а саме право членів сім'ї власника житла.

В даному ж випадку, відповідач також є власником спірної квартири, а не є членом сім'ї власника квартири.

Вирішуючи питання щодо позбавлення права користування спірною квартирою, суд практично вирішив питання щодо порушення права власності позивача на квартиру.

Стаття 47 Конституції України проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Глава 23 Цивільного кодексу України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Тобто право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону.

Пленум Верховного Суду України у постанові «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 року № 2 підкреслив, що правильний і своєчасний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права особи на житло, захисту прав і охоронюваних законом інтересів державних органів, підприємств, установ, організацій у здійсненні покладених на них завдань щодо управління житловим фондом, його експлуатації і збереження. Досконалий розгляд житлових спорів є запорукою своєчасного, реального здійснення конституційного права громадян на житло і зміцнення законності у житлових правовідносинах.

Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень.

Постановою Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» (п.34) визначено, що оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316-319 Цивільного кодексу України), то власник на підставі статті 391 Цивільного кодексу України не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР.

У зв'язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 Цивільного кодексу України ) із зняттям останнього з реєстрації.

Рівність прав кожного із подружжя на володіння,користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності передбачено статтею 63 Сімейного кодексу України.

Посилаючись на норми права, що регулюють правовідносини права власності на житло, як на підставу задоволення позову суд не звернув уваги на те, що ці ж норми є імперативними, регулюють право власності на житло всіх власників житла, а не вибірково - позивача.

Статтею 16 Цивільного кодексу України визначені способи захисту цивільних прав та інтересів. Спосіб захисту права власності шляхом позбавлення користування житлом власника квартири є таким, що не відповідає вимогам чинного законодавства, і є підставою для відмови у позові.

Зазначені порушення, в свою чергу призвели до неправильного вирішення питання про зняття відповідача з реєстраційного обліку в спірній квартирі.

За викладених обставин колегія суддів вважає, що районний судом викладені обставини зясовано неповно, висновок суду не відповідає встановленим обставинам, що є підставою для скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового по суті позовних вимог. Підстав для задоволення позовних вимог колегія суддів не вбачає.

На підставі викладеного та керуючись ст. 303, п.2 ч.1 ст.307, п.1, 3 ч.1, п.1 ст.309, ст. 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 05 травня 2016 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, проте може бути оскаржено до Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий П.М. Черевко

Судді: В.І. Сватаненко

ОСОБА_4