ухвала

іменем україни

21 вересня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.

суддів: Леванчука А.О., Парінової І.К.,

СитнікО.М., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до комунального підприємства «Хмельницькбудзамовник» про поновлення на роботі та виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 08 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Хмельницької області від 17 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У грудні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до комунального підприємства «Хмельницькбудзамовник» (далі - КП «Хмельницькбудзамовник») про поновлення на роботі та виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу, обґрунтовуючи вимоги тим, що згідно з наказом від 07 грудня 2015 року № 152-к його було звільнено з посади юрисконсульта на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку зі скороченням посади. Позивач вважає, що вказане рішення є незаконним, оскільки чинним колективним договором КП «Хмельницькбудзамовник», який зареєстровано в управлінні праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Хмельницької міської ради, зокрема п. 3.1.25 передбачено, що директор підприємства зобов'язаний не здійснювати скорочення працівників у зимовий період, тобто з 01 грудня по 01 березня. Крім того, профспілковий комітет КП «Хмельницькбудзамовник», розглянувши 19 жовтня 2015 року подання директора підприємства про надання згоди на здійснення скорочення, прийняв рішення про відмову у наданні такої згоди. Посилаючись на викладене, позивач з урахуванням уточнення позовних вимог, остаточно просив поновити його на роботі на посаді юриста та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу, тобто до поновлення на роботі із розрахунку 216 грн 65 коп. за кожен робочий день.

Рішенням Хмельницьким міськрайонним судом Хмельницької області від 08 лютого 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Хмельницької області від 17 березня 2016 року, в позові відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду й ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що з жовтня 1998 року ОСОБА_3 працював на посаді юрисконсульта у КП «Хмельницькбудзамовник» (а. с. 5).

З метою активізації діяльності підприємства та підвищення ефективності функціонування інженерно-технічних працівників директором КП «Хмельницькбудзамовник» було видано наказ від 30 вересня 2015 року № 135/1к про зміни у штатному розписі на скорочення чисельності штату працівників. Наказ погоджено з головою первинної профспілкової організації ОСОБА_4 та юристом ОСОБА_3 (а. с. 37).

Новий штатний розпис передбачав 35 працівників з 01 грудня 2015 року, заплановано скорочення посад комірника та юрисконсульта, інформацію про що було направлено у службу зайнятості (а. с. 40, 41).

Відповідно до вимог ст. 49-2 КЗпП України 05 жовтня 2015 року ОСОБА_3 було повідомлено про наступне вивільнення (а. с. 42).

Наказом директора КП «Хмельницькбудзабудовник» від 07 грудня 2015 року № 152-к ОСОБА_3 було звільнено з посади юрисконсульта у зв'язку із скороченням посади (а. с. 4).

Відмовляючи у позові, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що звільнення позивача підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку зі скороченням чисельності та штату працівників відбулося з дотриманням вимог чинного трудового законодавства України, а саме ст. 49-2 КЗпП України. При цьому суди вказали, що відмова профспілкового органу у наданні згоди на звільнення надана з підстав, що передбачені колективним договором, а не законом.

Погодитися із такими висновками судів не можна з огляду на наступне.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому мислі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Про наступне вивільнення працівників, відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 49-2 КЗпП України, персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз'яснено, що розглядаючи трудові спори, пов'язані із звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП України, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Відповідно до ч. 1 ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пп. 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 ст. 40 та п. п. 2, 3 ст. 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Згідно з ч. 7 зазначеної статті рішення виборного органу первинної профспілкової організації про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути обґрунтованим.

У разі якщо у рішенні немає обґрунтування відмови в наданні згоди на розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації.

Встановлено, що 05 жовтня 2015 року директор КП «Хмельницькбудзамовник» направив профспілковому комітету подання щодо розгляду на засіданні профспілкового комітету у 15-денний термін питання про надання згоди на скорочення посади юрисконсульта та комірника у зв'язку зі змінами в організації виробництва (а. с. 34).

Згідно з протоколом профспілкового комітету КП «Хмельницькбудзамовник» від 19 жовтня 2015 року у наданні згоди на скорочення посади юрисконсульта та комірника з 01 грудня 2015 року було відмовлено з посиланням на п. 3.1.25 колективного договору, відповідно до якого адміністрації підприємства рекомендовано не здійснювати скорочення працівників у зимовий період (а. с. 7).

Вирішуючи спір, суди попередніх інстанцій на порушення вимог ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України вказаних вимог закону та умов колективного договору не врахували, не надали належної правової оцінки доводам позивача щодо відсутності змін в організації виробництва і праці (структурної реорганізації) юридичної особи відповідача, зокрема, про те, що підставою скорочення штату було скорочення бюджетного фінансування, яке на підприємстві відсутнє.

Дійшовши висновку, що відмова профспілки в наданні згоди на звільнення позивача є необґрунтованою, суди попередніх інстанцій не звернули уваги на положення ч. 7 ст. 43 КЗпП України, правовий аналіз якої дає підстави для висновку, що власник має право звільнити працівника без згоди профспілкового органу за відсутності обґрунтування профспілковим органом такої відмови, а не з мотивів її відмови.

Отже, суди помилково вважали рішення виборного органу первинної організації профспілки необґрунтованим, так як не звернули уваги на те, що його мотиви не дають можливості власнику звільнити працівника без згоди профспілкового органу за наявності обґрунтування профспілковим органом рішення про відмову в наданні власнику згоди на звільнення працівника.

Відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК Українипідставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення судом норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами повністю не встановлені, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 08 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Хмельницької області від 17 березня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: А.О. Леванчук

І.К. Парінова

О.М. Ситнік

О.В. Ступак