Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний № 332/1231/16 Головуючий у 1 інстанції: Яцун О.С.
Провадження № 22-ц/778/3548/16 Суддя-доповідач: ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 липня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

Головуючого: Маловічко С.В., суддів Савченко О.В., Кочеткової І.В.

при секретарі: Остащенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 21 червня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором оренди квартири,

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором оренди квартири.

В позові зазначала, що 22.04.2015р. між нею та ОСОБА_3 укладено договір оренди квартири АДРЕСА_1, яка належить їй на праві власності. У період з вересня 2015р. по квітень 2016р. відповідач не сплачує орендну плату, внаслідок чого утворилася заборгованість за сім місяців у розмірі 17500,00 грн. Зазначену заборгованість відповідач відмовляється погасити добровільно. У звязку із зазначеним позивач просить стягнути з відповідача на її користь суму боргу по орендній платі у розмірі 17500,00 грн., пеню в розмірі 89125,00 грн., яка передбачена п.10.2 договору оренди, та понесені судові витрати.

Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 21 червня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішення суду, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність через невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення осіб, які беруть участь у справі, вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 22 квітня 2015р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір оренди квартири АДРЕСА_2-

ріжжі, яка належить їй на праві власності, строком на 1 рік. Тому договір оренди діє до 22.04.2016р.

В пункті 4.2 сторони визначили, що строк оренди може бути скорочено або збільшено тільки за погодженням сторін.

За користування квартирою у відповідності до п.п. 5.1, 5.2 договору орендар зобов»язується сплачувати орендодавцю орендну плату в сумі 2500 грн., а також окремо здійснювати оплату всіх комунальних послуг щомісячно з 15 до 20 числа наступного місяця.

В пункті 10.2 сторони передбачили відповідальність за порушення строку сплати орендної плати у вигляді пені у розмірі 5 % за кожен день прострочення.

Порядок повернення квартири орендодавцю врегульовано розділом 9 договору.

Згідно з п.п. 9.1, 9.3, 9.4 договору після закінчення строку оренди орендар зобов»язаний передати орендодавцю квартиру та орендоване майно разом з ключами протягом семи днів з моменту закінчення строку оренди за актом приймання-передачі, та саме з моменту підписання такого акту квартира вважається фактично переданою власнику.

Сторони узгодили в п. 11.2, що одностороннє розірвання договору не допускається, за виключенням випадків, коли одна із сторін порушує умови цього договору.

Позивач в позові вказувала, що з вересня 2015р. ОСОБА_3 припинив сплату орендної плати, яку більше не сплачував до закінчення строку дії договору 22.04.2016р., квартиру в передбачений договором спосіб їй не передав. Тому просила в позові стягнути з відповідача орендну плату, починаючи з вересня 2015р. і до закінчення строку дії договору, яка становить 17 500 грн., а також пеню, нараховану на заборгованість у відповідності до п. 10.2 договору, в сумі 89 125 грн.

Відмовляючи в задоволенні цього позову, суд вважав, що договір оренди був розірваний ОСОБА_3 з 25.10.2015р. в односторонньому порядку через порушення його умов наймодавцем, відповідач звільнив квартиру та передав її разом з ключем за актом прийому-передачі сусідці ОСОБА_4 в присутності свідків, оскільки ОСОБА_2 від отримання орендної плати та прийняття квартири у зв»язку із достроковим розірванням договору орендарем відмовлялась.

Позивач в апеляційній скарзі зазначає, що судом невірно встановлені обставини справи, оскільки відповідач не попереджав її про дострокове розірвання договору та не запрошував на передачу квартири. Про звільнення ним квартири вона довідалась 07 листопада 2015р. від сусідки ОСОБА_4, але вважає, що відповідач і надалі продовжував користуватись квартирою. Від отримання орендної плати вона не відмовлялась, а, навпаки, сам відповідач її не сплачував, хоча нею було направлено йому листа із зазначенням рахунку, на який вона бажає отримувати платежі з орендної плати. Розпоряджатись квартирою до спливу строку оренди вона не могла, оскільки рішенням суду за позовом ОСОБА_3 було визнано його право на проживання у квартирі до квітня 2016р.

Перевіривши вказані в апеляційній скарзі доводи, колегія встановила наступне.

Відповідно до вимог ст. 825 ЦК України, наймач житла має право у будь-який час відмовитись від договору найму, письмово попередивши про це наймодавця за три місяці. Якщо наймач звільнив помешкання без попередження, наймодавець має право вимагати від нього плату за користування житлом за три місяці, якщо наймодавець доведе, що він не міг укласти договір найму на таких самих умовах з іншою особою.

Як вбачається з матеріалів справи, влітку 2015р. між сторонами розпочались

конфлікти у зв»язку з тим, що орендодавець без попередження наймачів та у їх відсутність приходила до квартири та користувалась їх посудом та предметами особистої гігієни, що встановлено рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 23 жовтня 2015р. у справі № 332/2444/15ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання права на проживання за договором найму житла та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розірвання договору найму житла, виселення та стягнення орендної плати ( а.с. 23-27).

Вказаним рішенням визнано за ОСОБА_3 право проживання у ІНФОРМАЦІЯ_1 на умовах та на строк дії договору найму (оренди) житла від 22.04.2015р., укладеного між сторонами, тобто до 22.04.2016р., а за зустрічним позовом стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 орендну плату за один місяць у розмірі 2 500 грн.

Не зважаючи на вказане рішення суду, яким було підтверджено право ОСОБА_3 за його позовом на користування винайнятою квартирою до 22.04.2016р., останній 25 жовтня 2015р. передає цю квартиру сусідці ОСОБА_4 разом з ключами та звільняє квартиру від належних йому речей, про що в присутності свідків складається акт.

Такі свої дії пояснював в ході розгляду тим, що вже після рішення суду ОСОБА_2 відмовлялась приймати від нього орендну плату та усіляко провокувала конфлікти, що зробило неможливим проживання у її квартирі. Вказував, що телефонував їй з приводу розірвання договору найму, отримання орендної плати та передачі квартири, але вона відмовилась від цього.

Суд вважав такі ствердження відповідача доведеними показами свідків ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_6, які пояснили, що 25.10.2015р. відповідач при них телефонував ОСОБА_2 та пропонував забрати ключі від квартири та отримати орендну плату, але позивач відмовилась. А також суд взяв до уваги пояснення свідка ОСОБА_7, яка вказувала, що вже після судового засідання 23.10.2015р. вони приїздили до ОСОБА_2, щоб віддати ключі, але остання відмовилась.

Проте колегія вважає, що самим відповідачем порушено порядок дострокового розірвання договору, передбачений вищенаведеною статтею 825 ЦК України, оскільки останній не направляв наймодавцю письмового попередження про розірвання договору за три місяці.

Відповідач вказував, що ОСОБА_2 порушила умови договору після ухвалення рішення 23.10.2015р., не бажаючи отримати ключі та орендну плату. Проте, передання квартири передбачено умовами договору шляхом її здачі наймодавцю за актом прийому-передачі, а не шляхом повернення ключів, тому відмова від їх отримання до складання відповідного акту не є порушенням з боку позивача ані умов договору, ані вимог чинного законодавства, що регулює оренду житла.

Щодо відмови позивача від отримання орендної плати 23.10.2015р., то колегія вважає, що така відмова, яка доводилась показами свідка ОСОБА_7, яка є близьким родичем відповідача та зацікавлена в установленні обставин на його користь, не може бути доказом на підтвердження цих обставин. Також не може бути належним і допустимим доказом відмови позивача від отримання орендної плати 25.10.2015р. покази свідків про телефонну розмову відповідача з позивачем, оскільки не мається офіційної роздруківки оператора про те, на який номер здійснювався дзвінок, що відбулось з»єднання та розмова відбувалась саме з ОСОБА_2, а також щодо змісту розмови.

Отже, колегія вважає, що після ухвалення рішення суду 23.10.2015р. з боку ОСОБА_2 не відбулось порушень умов договору найму, а ті порушення, на які посилається відповідач не доведені ним належними і допустимими доказами. В той же час, ОСОБА_3 вказує, що підставою для розірвання договору були і ті порушення з боку позивача, які передували ухваленню рішення. Але в такому разі він міг відмовитись від позову про визнання за ним права користування житлом на підставі договору найму до закінчення строку його дії 22.04.2016р., або укласти в ході слухання тієї справи мирову угоду про розірвання договору, чого прагнула і ОСОБА_2 у зустрічному позові. Але таких процесуальних дій не вчинив, що свідчить про бажання вирішити справу у судовому порядку на свою користь, а відтак зацікавленість в подальшому користуванні житлом.

В такому разі не можна вважати, що договір найму був розірваний ОСОБА_3 в односторонньому порядку у зв»язку з порушеннями з боку ОСОБА_2

Отже, недотримання відповідачем порядку дострокового розірвання договору найму, тобто надіслання наймодавцю письмового попередження про це, тягне за собою відповідні наслідки, передбачені ст. 825 ЦК України, а саме, сплату коштів за три місяці у випадку доведення наймодавцем, що він був позбавлений можливості укласти новий договір на таких самих умовах.

Про те, що ОСОБА_3 здав за актом прийому-передачі квартиру сусідці ОСОБА_4 позивач дізналась 07.11.2015р., але не могла розпорядитись квартирою, оскільки існувало рішення суду від 23.10.2015р., яке набрало законної сили та яким закріплено право відповідача на користування квартирою до 22.04.2016р., яке вона не могла не виконувати при відсутності письмового попередження відповідача про розірвання ним договору. Але ж саме відповідач і порушив умови законодавства, не намагаючись надіслати їй таке письмове попередження в установлений законом строк, а також попри умови договору залишив квартиру на особу, яка не мала ані до договору, ані до орендованої квартири ніякого відношення.

За таких обставин, колегія вважає, що, оскільки факти звільнення квартири ОСОБА_3 25.10.2015р. без попередження ОСОБА_2 та відсутності можливість у останньої укласти новий договір знайшли своє підтвердження в ході розгляду справи, то наймодавець має право на отримання орендної плати за період фактичного користування квартирою наймачем та у відповідності до вимог ст. 825 ЦК України ще за три місяці після його розірвання наймачем, а не за весь період, на який була обумовлена оренда.

З матеріалів справи вбачається, що за рішенням суду від 23.10.2015р. з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 була стягнута орендна плата за вересень 2015р., але до розірвання договору 25.10.2015р. наймач ще протягом жовтня користувався квартирою, орендну плату за який він мав сплатити з 15 по 20 число листопада, але не сплатив і не надав письмових або інших достеменних доказів про намагання сплатити її позивачу, крім особистих пояснень, зоснованих лише на емоціях, що такі дії вчиняв, але позивач відмовлялась від її отримання. В такому разі він зобов»язаний сплатити позивачу орендну плату за жовтень 2015р. в сумі 2500 грн. за фактом користування квартирою, а також пеню за 202 дні прострочення її сплати, починаючи з 21 листопада 2015р. по день подання позивачем уточненого позову про стягнення пені 09.06.2016р. Розмір пені складає: 2500 х 0,05 х 202 = 25 250 грн.

Проте в судовому засіданні ОСОБА_3 вказував, що він є пенсіонером та має невеликий розмір пенсії, а також був впевнений, що нічого не винен позивачу, крім стягнутої за рішення суду орендної плати за 1 місяць. Зважаючи на вказані обставини та те, що розмір основного боргу, на який нараховується пеня, складає лише 2 500 грн., тобто пеня в десять разів перевищує основний борг, колегія вважає за можливе зменшити розмір пені у відповідності до вимог ч. 3 ст. 551 ЦК України до суми основного боргу 2 500 грн.

Також, за вимогами статті 825 ЦК України ОСОБА_3 має сплатити на користь позивача орендну плату ще за три місяці, тобто 2500 грн. х 3 = 7500грн.

Вищенаведені встановлені колегією обставини свідчать про те, що доводи скарги про неправильність з»ясування судом дійсних обставин справи, що призвело до неправильного вирішення справи, знайшли своє підтвердження в ході апеляційного розгляду справи. Тому у відповідності до вимог п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України оскаржуване рішення підлягає скасуванню із ухваленням рішення по часткове задоволення позову ОСОБА_2

Відповідно до статті 88 ЦПК України колегією вирішується питання щодо розподілу судових витрат, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно до задоволених вимог: за подання позову у сумі 267,40грн., за подання апеляційної скарги 294,14 грн., а всього 561,54 грн.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 314, 315. 316 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 21 червня 2016 року у цій справі скасувати.

Позов ОСОБА_2 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 орендну плату за договором найму від 22 квітня 2015р. за жовтень, листопад, грудень 2015р. та січень 2016р. у сумі 10 000 (десять тисяч) гривень та пеню за несплату орендної плати за жовтень 2015р. у сумі 2 500 (дві тисячи п»ятсот) гривень, а всього 12 500 (дванадцять тисяч п»ятсот) гривень.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір у сумі 561 (п»ятсот шістдесят одної) гривні 54 копійок.

В задоволенні решти позову відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Маловічко С.В.

Судді: Савченко О.В.

ОСОБА_8