П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2016 року м. Київ

Судова палата у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

головуючого Лященко Н.П.,
суддів:Гуменюка В.І., Охрімчук Л.І., Романюка Я.М., Сімоненко В.М.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом прокурора Криничанського району Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області до Криничанської районної державної адміністрації Дніпропетровської області, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 про визнання недійсними розпоряджень голови райдержадміністрації, договорів оренди земельних ділянок, державних актів на право власності на земельні ділянки, договорів дарування земельних ділянок та зобов'язання вчинити певні дії за заявою ОСОБА_6 про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2014 року прокурор Криничанського району Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Головного управління Держземагентства в Дніпропетровській області, правонаступником якого є Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, звернувся до суду з позовами до Криничанської районної державної адміністрації Дніпропетровської області (далі - Криничанська РДА), ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 про визнання недійсними розпорядження голови Криничанської РДА від 28 грудня 2007 року № 962-р-07 в частині затвердження технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9; визнання недійсними договорів оренди земельних ділянок № НОМЕР_7, НОМЕР_9, НОМЕР_8, укладених 29 грудня 2007 року між Криничанською РДА та ОСОБА_7, ОСОБА_8 ОСОБА_9; визнання недійсними розпоряджень голови Криничанської РДА № 45-р-08 від 15 лютого 2008 року про передачу у власність ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства площею 0,8565 га, 2 га та 2 га відповідно; визнання недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки серії НОМЕР_1, НОМЕР_2, НОМЕР_3 від 21 березня 2008 року, виданих ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 та скасування їх державної реєстрації; витребування спірних земельних ділянок на користь держави в особі Головного управління Держземагентства в Дніпропетровській області.

Одночасно прокурор просив поновити йому строк на звернення до суду з зазначеним позовом, посилаючись на поважність причин його пропуску. Прокурор зазначав, що спірні земельні ділянки розташовані в межах прибережної захисної смуги річки Дніпро, відносяться до земель водного фонду, а тому їх передача у приватну власність ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 для сільськогосподарських потреб без зміни цільового призначення здійснена всупереч вимогам чинного законодавства України. З огляду на зазначене наступні правочини укладені щодо розпорядження вказаними земельними ділянками підлягають визнанню недійсними, а земельні ділянки - поверненню державі в особі Головного управління Держземагентства в Дніпропетровській області.

Ухвалою Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 29 жовтня 2014 року вказані позови об'єднано в одне провадження.

Заочним рішенням Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 29 жовтня 2015 року позов задоволено: поновлено прокурору Криничанського району Дніпропетровської області строк звернення до суду з позовом; визнано недійсними розпорядження голови Криничанської РДА від 28 грудня 2007 року № 962-р-07 в частині затвердження технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9, визнано недійсними договори оренди земельних ділянок №№ НОМЕР_9, НОМЕР_8, НОМЕР_7, укладені 29 грудня 2007 року між Криничанською РДА та ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 відповідно; визнано недійсними розпорядження голови Криничанської РДА від 15 лютого 2008 року № 45-р-08 про передачу у власність ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 земельних ділянок для ведення особист <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2127/ed_2015_11_10/pravo1/T041618.html?pravo=1>ого селянського господарства площею 0,8565 га, 2 га та 2 га відповідно; визнано недійсними державні акти на право власності на земельні ділянки серії НОМЕР_1, НОМЕР_2, НОМЕР_3 від 21 березня 2008 року, видані ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9, скасовано їх державну реєстрацію, визнано недійсними договори дарування земельних ділянок, кадастрові номера НОМЕР_4, НОМЕР_5 та НОМЕР_6 укладені ОСОБА_12 від імені ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 із ОСОБА_6, посвідчені 13 жовтня та 25 грудня 2009 року Сьомою Дніпропет <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2124/ed_2015_11_10/pravo1/T041618.html?pravo=1>ровською державною нотаріальною конторою; зобов'язано ОСОБА_6 повернути державі в особі Головного управління Держземагентства в Дніпропетровській області земельні ділянки кадастрові номери НОМЕР_4 площею 0,8565 га, НОМЕР_5 площею 2 га та НОМЕР_6 площею 2 га. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 серпня 2015 року вказане заочне рішення суду першої інстанції в частині визнання недійсними договорів дарування земельних ділянок, укладених ОСОБА_12 від імені ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 із ОСОБА_6, посвідчені 13 жовтня та 25 грудня 2009 року Сьомою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову в позові.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 грудня 2015 року касаційну скаргу ОСОБА_6 відхилено, судові рішення у справі залишено без змін.

У поданій до Верховного Суду України заяві про перегляд судових рішень ОСОБА_6 просить скасувати ухвалені у справі рішення судів та ухвалити нове рішення про відмову в позові з передбаченої пунктом 4 частини першої статті 355 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підстави невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, а саме статей 261, 267 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

На підтвердження зазначеної підстави подання заяви ОСОБА_6 посилається на постанови Верховного Суду України від 11 листопада та 23 грудня 2014 року.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, перевіривши наведені в заяві доводи, Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що заява про перегляд оскаржуваних судових рішень підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

За положенням пункту 4 частини першої статті 355 ЦПК України підставою для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

При цьому під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.

У справі, яка переглядається, суди встановили, що розпорядженням голови Криничанської РДА від 28 грудня 2007 року № 962-р-07 затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельні ділянки, які передаються у користування громадянам на території Аульської селищної ради Криничанського району Дніпропетровської області та передано в оренду строком на 49 років земельні ділянки із земель державної власності для ведення особистого селянського господарства ОСОБА_7 площею 0,8565 га, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 площею по 2,00 га кожній.

На підставі вказаного розпорядження, 29 грудня 2007 року між Криничанською РДА та ОСОБА_9, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 укладено договори оренди земельних ділянок НОМЕР_7, НОМЕР_7, НОМЕР_8 відповідно.

Розпорядженнями голови Криничанської РДА від № 45-р-08 від 15 лютого 2008 року ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 надано дозволи на приватизацію вказаних земельних ділянок шляхом передачі їх у власність з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства.

На підставі зазначених розпоряджень 21 березня 2008 року Криничанським районним відділом земельних ресурсів Дніпропетровської області було видано державні акти на право власності на земельні ділянки - ОСОБА_7 на земельну ділянку площею 0,8565 га, ОСОБА_9 та ОСОБА_8 на земельні ділянки площею 2,00 га кожній, цільове призначення земельних ділянок - для ведення особистого селянського господарства.

25 грудня та 13 жовтня 2009 року за договорами дарування ОСОБА_12 від імені ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 подарував, а ОСОБА_6 отримав у дар вказані земельні ділянки.

Задовольняючи позовні вимоги прокурора суд першої інстанції виходив із того, що спірні земельні ділянки відносяться до земель водного фонду, а тому з урахуванням обмежень, передбачених статтями 58-60 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) та статтями 87-89 Водного кодексу України (далі - ВК України) не можуть передаватись у приватну власність громадян для ведення особистого селянського господарства. Видані громадянам державні акти на право власності на земельні ділянки є недійсними, а порушене право держави на землю підлягає захисту шляхом визнання державної реєстрації таких державних актів недійсними, та визнання недійс <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_339/ed_2015_11_24/pravo1/T012768.html?pravo=1>ними укладених на підставі цих державних актів догов <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_544/ed_2014_12_28/pravo1/Z950213.html?pravo=1>орів оренди та дарування з поверненням таких земельних ділянок у власність держави.

При цьому суд виходив з поважності причин пропуску позовної давності прокурором, оскільки акт перевірки дотримання вимог земельного законодавства при відведенні спірних земельних ділянок ним отримано 26 лютого 2014 року.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині визнання недійсними договорів дарування земельних ділянок, укладених ОСОБА_12 від імені ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 із ОСОБА_6, та ухвалюючи в цій частині нове рішення про відмову в позові, суд апеляційної інстанції, з висновками якого погодився й суд касаційної інстанції, виходив із того, що такі вимоги прокурором не заявлялися.

Разом з тим у постанові Верховного Суду України від 23 грудня 2014 року, наданій заявником на підтвердження невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеним у цій постанові висновкам щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, Верховний Суд України виходив з того, що обласна рада, в інтересах якої заступник прокурора звернувся з позовом про визнання незаконним і скасування рішення районної ради та визнання недійсним договору оренди землі, не підтримала цей позов і зазначила, що про оскаржуване рішення районної ради та оспорюваний договір оренди землі обласній раді було відомо з 2001 року, однак із зазначеним позовом заступник прокурора звернувся до суду лише у вересні 2013 року. Проте суд касаційної інстанції фактично наділив прокурора статусом самостійного позивача та дійшов помилкового висновку, що відлік позовної давності почався з 2013 року - з моменту виявлення прокуратурою під час проведення перевірки факту відсутності у районної ради повноважень щодо передачі спірної земельної ділянки в оренду.

Зазначене свідчить про те, що існує невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у цій постанові висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Вирішуючи питання про усунення вказаної невідповідності, Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України виходить з такого.

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Частиною другою статті 2 ЦК України передбачено, що одним з учасників цивільних правовідносин є держава, яка згідно зі статтями 167, 170 цього Кодексу набуває і здійснює цивільні права та обов'язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом, та діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин.

За частиною другою статті 3 ЦПК України у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси.

Одним з таких органів є прокуратура, на яку пунктом 2 статті 121 Конституції України покладено представництво інтересів держави у випадках, визначених законом.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

При цьому відповідно до частин першої та п'ятої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Виходячи зі змісту статей 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред'явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб'єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

При цьому як у випадку пред'явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред'явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Таким чином, положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів.

З огляду на положення статті 261 ЦК України, статті 45 ЦПК України суди повинні були з'ясувати, з якого моменту у прокурора виникло право на звернення до суду в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області з вищезазначеним позовом. Це право пов'язане з моментом, коли саме повноважному органу, право якого порушене, стало відомо про таке порушення.

Вирішуючи питання поновлення строку позовної давності, суд узагалі не встановив, коли почався перебіг позовної давності.

Ураховуючи те, що прокурор пред'явив позов в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, суди не з'ясували, коли саме зазначений орган довідався або міг довідатися про порушення його права та чи є в нього поважні причини для його поновлення.

Оскільки держава зобов'язана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за прийняті її органами незаконні правові акти, їх скасування не повинне ставити під сумнів стабільність цивільного обороту, підтримувати яку покликані норми про позовну давність, тому, на відміну від інших учасників цивільних правовідносин, держава несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження нею незаконних правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

Оскільки неправильне застосування судами вищезазначених норм матеріального права у справі, яка переглядається, призвело до неправильного вирішення справи, то відповідно до частин першої, другої статті 3604 ЦПК України ухвалені у справі судові рішення підлягають скасуванню.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом. Згідно із частиною першою статті 3602 ЦПК України справи розглядаються Верховним Судом України за правилами, встановленими главами 2 і 3 розділу V цього Кодексу, а тому Верховний Суд України не може встановлювати обставини справи, збирати й перевіряти докази та надавати їм оцінку.

Відсутність у Верховного Суду України процесуальної можливості з'ясувати дійсні обставини справи, перешкоджає ухвалити нове судове рішення, а тому справу слід передати на розгляд до суду першої інстанції згідно з підпунктом «а» пункту 1 частини другої статті 3604 ЦПК України.

Керуючись пунктами 1, 4 частини першої статті 355, пунктом 1 частини першої, частиною третьою статті 3603 , частиною першою, підпунктом «а» пункту 1 частини другої статті 3604 ЦПК України, Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України

п о с т а н о в и л а :

Заяву ОСОБА_6 задовольнити частково.

Заочне рішення Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 29 жовтня 2015 року, рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 серпня 2015 року та ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 грудня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова Верховного Суду України є остаточною і може бути оскаржена тільки на підставі, встановленій пунктом 3 частини першої статті 355 ЦПК України.

Головуючий Н.П. Лященко
Судді: В.І. Гуменюк Я.М. Романюк
Л.І. Охрімчук В.М. Сімоненко