АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 211/7460/14-ц Головуючий в суді першої
Провадження № 22-ц/774/1400/К/16 інстанції - Бардін О.С.
Категорія № 48 (1) Доповідач - Братіщева Л.А.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 липня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді: Братіщевої Л.А.,

суддів: Грищенко Н.М., Михайлів Л.В.

секретар: Петренко К.І.,

за участю: позивача (відповідача за зустрічним позовом) - ОСОБА_2,

відповідача (позивача за зустрічним позовом) - ОСОБА_3 та її представника - ОСОБА_4,

представника третьої особи Довгинцівської районної у місті ради - Березуцької Ніни Іванівни,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі апеляційну скаргу представника позивача за основним позовом ОСОБА_2 - ОСОБА_6 на рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 19 травня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа - служба у справах дітей Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа - служба у справах дітей Довгинцівської районної у місті ради про визначення місця проживання дитини, -

ВСТАНОВИЛА:

В грудні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом про визначення місця проживання дитини до ОСОБА_3, в обґрунтування якого зазначив, що з 17 липня 2010 року він перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3, від, якого мають доньку ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Вони мешкали сім'єю у м. Києві. За час шлюбу та спільного проживання ОСОБА_3 не працювала, проводила багато часу з подругами в кафе, нічних клубах, при цьому залишаючи доньку з ним, або навіть саму, коли дитина спить. За таких обставин він сам опікується дитиною - купує всі необхідні речі, водить до дитячого садка, лікарень, опікується розвитком дитини. У вересні 2014 року дружина, без попередження, забрала дитину та переїхала з Києва до Кривого Рогу, де подала позовну заяву про розлучення. Коли він дізнався, що дитина пізно ввечері гуляє на вулиці, тоді як її мати перебуває в кафе, приїхав і забрав дитину. Він працює, має стабільну заробітну плату, для дитини створені усі необхідні умови для належного розвитку та виховання.

Вважає, що за краще для дитини проживати у Києві, а не перебувати поряд з матір'ю, яка не може забезпечити дитину, а тому просив визначити місцем проживання доньки ОСОБА_7 разом з ним.

В лютому 2016 року ОСОБА_3 звернулась до суду із зустрічним позовом, вказавши, що чоловік вимагав, щоб вона не працювала, а лише займалася по господарству та вихованню доньки, на всі її намагання працевлаштуватися чинив опір та вона була залежна від нього в майновому питанні. В жовтні 2014 року вона забрала доньку та переїхала до матері в м. Кривий Ріг, де в трьохкімнатній квартирі були створені всі умови для проживання, відпочинку, занять малолітньої доньки.

Наприкінці жовтня - початку листопада 2014 року, за попереднім дзвінком ОСОБА_2 приїхав та за домовленістю з нею, забрав доньку на 2 тижні, але потім він повідомив, що доньку не віддасть. Вона приїздила до м. Києва, але ОСОБА_2 не впускав її до квартири, не дав змоги бачитися з донькою. На її звернення з Дарницького РВ міліції вона отримала відповідь, що вони їй не допоможуть. Просила визначити місцем проживання дитини з нею.

Рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 19 травня 2016 року, позов ОСОБА_3 задоволено повністю.

Визначено місцем проживання ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, з матір'ю - ОСОБА_3.

В позові ОСОБА_2 відмовлено повністю.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі, а в зустрічному позові ОСОБА_3 відмовити повністю.

На думку ОСОБА_2, суд не врахував положення ст. 9 Конвенції про права дитини від 27.12.1991 року, інтереси дитини, проживання її протягом багатьох років разом з батьком у звичній обстановці, де дівчинка народилась та постійно перебуває, має коло спілкування, друзів, дошкільний навчальний заклад та гуртки, які постійно відвідує, а проживання дитини з батьком, не позбавляє маму права на спілкування з дитиною та участь у її вихованні.

Вважає, що при розгляді справ щодо місця проживання дитини, насамперед необхідно виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому соціальні зв'язки, місце навчання, психологічний стан тощо.

Зазначає, що, суд, визначаючи місце проживання дитини з матір'ю, поклав в основу рішення лише пояснення свідків та не надав оцінку усім наявним у справі доказам, а саме - висновку органу опіки та піклування Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації щодо доцільності визначення місця проживання дитини з батьком.

Судом, на думку ОСОБА_2, не надано належної правової оцінки тому, що батько гарно піклується про дитину, відвідує з дитиною місце навчання, приймає участь у житті дошкільно-навчального закладу, постійно цікавиться вихованням, розвитком та станом здоров'я дочки, що підтверджується відповідними документами. Також судом не враховано, що дитина часто хворіє простудними захворюваннями, їй рекомендоване оздоровлення та не рекомендовано не змінювати місце проживання.

Також апелянт зазначає, що в матеріалах справи відсутні відомості щодо працевлаштування ОСОБА_3, що вона має самостійний дохід та зможе утримувати дитину, в той час, як він офіційно працює, має стабільний дохід, а тому має можливість забезпечити дитині належні житлові умови, утримувати доньку матеріально, забезпечити як фізичний, так і культурний розвиток дитини.

В запереченнях на апеляційну скаргу ОСОБА_3 просить апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, а рішення суду залишити без змін.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, заперечень на неї та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Згідно із ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зареєстрували шлюб 17.07.2010 року, актовий запис № 944 (а.с. 6 том 1).

ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась дитина ОСОБА_7, батьком якої записаний ОСОБА_2, а матір'ю - ОСОБА_3 (а.с. 5 том 1).

Згідно довідки ЖБК «ІЗУМРУД-3» від 12.11.2014 року малолітня ОСОБА_7 зареєстрована разом з батьком ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_2 на праві спільної часткової приватної власності (а.с. 102-104, 120 том 1).

Позивач ОСОБА_2 з 22.11.2013 року працює в ТОВ «Українська виробнича компанія» на посаді заступника директора з виробництва, за місцем роботи характеризується позитивно та його дохід за період з 01.06.2015 року по 30.11.2015 рік склав 33367,17 грн. (а.с. 8, 127, 233 том 1).

Також ОСОБА_2 працює головним інженером в ТОВ «БЕЛ-ПАК» з 01.04.2009 року, за даним місцем роботи також характеризується позитивно та за період з 01.06.2015 року по 30.11.2015 рік його дохід склав 20705,41 грн. (а.с. 9, 128, 234 том 1).

Відповідач ОСОБА_3 зареєстрована та мешкає за адресою: АДРЕСА_2 разом з матір'ю та сестрою в трикімнатній, не приватизованій квартирі (а.с. 99, 135 том 1).

На обліку в КЗ «Криворізький психоневрологічний диспансер» ОСОБА_3 не перебуває, за медичною допомогою не зверталась (а.с. 100, 101 том 1).

За місцем проживання: АДРЕСА_2, ОСОБА_3 характеризується з позитивної сторони (а.с. 96 том 1).

Згідно акту обстеження умов проживання ОСОБА_3 від 23.02.2015 року та від 08.10.2015 року, при обстеженні умов проживання в квартирі АДРЕСА_2 встановлено, що умови проживання задовільні, в квартирі виконаний ремонт. Житло облаштоване необхідними сучасними меблями, побутовою технікою. В квартирі чисто, охайно, речі мають своє місце. Для виховання та розвитку дитини виділено окрему кімнату, де є все необхідне для виховання та розвитку дитини даної вікової категорії. Санітарно-гігієнічні та житлово-побутові умови дозволяють проживанню дитини (а.с. 97, 230 том 1).

Висновком Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації як органа опіки та піклування від 19.03.2015 року за місцем проживання малолітньої ОСОБА_7 та ОСОБА_2 по АДРЕСА_1 встановлено, що дитині відведено окремо ізольовану кімнату, яку сучасно облаштовано меблями, створено умови для проживання, розвитку та відпочинку з урахуванням віковим потреб дитини і адміністрація з метою забезпечення виключно прав та інтересів дитини вважає за доцільне визначити місце проживання ОСОБА_7 з батьком - ОСОБА_2 (а.с. 93-94 том 1).

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_2 та, задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що обоє з батьків створили належні умови для проживання та виховання дитини, мають позитивні характеристики, кожен бажає, щоб дитина проживала саме з ним, при цьому суд надав належну оцінку наданим сторонами доказам, поясненням свідків, врахував вік малолітньої дитини - дівчинки і, на думку колегії, судом зроблений обґрунтований висновок про те, що в інтересах потрібно визначити її місце проживання з матір'ю.

Колегія суддів погоджується з даним висновком суду, з наступних підстав.

Стаття 141 СК України визначає, що мати та батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою, чи розірвано шлюб і чи проживають вони разом чи окремо.

Відповідно до частини 1 ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Статтею 161 СК України передбачено, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними вирішується судом. При вирішенні спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особисту прихильність дитини до кожного із них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Судом першої інстанції встановлено, що обоє батьків створили належні умови для проживання та виховання дитини, мають позитивні характеристики, кожен бажає, щоб дитина проживала саме з ним.

Згідно ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Відповідно до ч. 2 ст. 141 СК України, розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Частиною 2 ст. 150 СК України передбачено, що, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Згідно ч. 4 ст. 150 СК України, батьки зобов'язані поважати дитину.

Відповідно до ст. 153 СК України, мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Частиною 2 ст. 155 СК України передбачено, що батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Згідно ч. 2 ст. 157 СК України, той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

З аналізу зазначених вище норм вбачається, що батьки несуть відповідальність за розвиток дитини, забезпечують її матеріальний та духовний розвиток, а права та обов'язки батьків повинні ґрунтуватися на принципі інтересів дитини.

При вирішенні цього конкретного спору про місце проживання дитини, колегія суддів судової палати виходить з принципу пріоритетності прав та інтересів дитини, приймає до уваги встановлені в судовому засіданні факти щодо однаково відповідального ставлення обох батьків до виконання своїх обов'язків, а також норми Конституції України та законодавства, що регулює ці питання, зокрема:

Так, статтею 21 Конституції України проголошено вільність і рівність усіх людей у своїй гідності та правах. Ця вихідна конституційна засада конкретизована у статті 24 Конституції України: громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом, не може бути привілеїв чи обмежень, в тому числі за ознаками статі. У частині 3 цієї статті Конституції України закріплено конституційні гарантії, якими забезпечується рівність прав жінки і чоловіка.

Право на свободу вибору місця проживання кожному гарантоване ст. 33 Конституції України.

За Цивільним кодексом України (ст. 29) місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому, у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків (ч. 1 ст. 160 СК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватись органом опіки та піклування або судом.

Згідно п. 6 Декларації прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітні дитина не повинна, крім випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

В силу ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Дитині законом та іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які б дозволяли їй розвиватись фізично, розумово, морально, духовно і в соціальному відношенні здоровим і нормальним шляхом в умовах свободи і гідності.

Пунктом 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійним та поділ спільного майна подружжя» роз'яснено, що при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати увагу на її вік та з'ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Судам слід враховувати також положення ст. 160 СК України, якою передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, яка досягла десяти років, - за спільною згодою батьків та самої дитини, а місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Законодавством України закріплено обов'язок того із батьків, який проживає окремо, брати участь у вихованні дитини, окрім того, законодавством зобов'язано батьків вирішувати всі питання виховання дитини спільно (ст. 157 СК України ).

У рішенні Європейського Суду з прав людини від 18 грудня 2008 року № 39948/06 у справі «Савіни проти України» викладена позиція про те, що дитина може бути розлучена з матір'ю у виняткових випадках.

Враховуючи всі обставини справи в сукупності, з огляду на визначений Декларацією прав дитини принцип, діючи винятково в інтересах дитини, встановивши про відсутність будь-яких виключних обставин, які б викликали необхідність розлучення малолітньої дитини з його матір'ю, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що місцем проживання малолітньої ОСОБА_7 слід визначити місце проживання її матері - ОСОБА_3.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що ОСОБА_2 приймає участь у житті дошкільно-навчального закладу, який відвідує донька, постійно цікавиться вихованням, розвитком та станом здоров'я дочки, офіційно працює, має стабільний дохід, а тому має можливість забезпечити дитині належні житлові умови, утримувати доньку матеріально, забезпечити як фізичний, так і культурний розвиток дитини, в той час, як відсутні відомості щодо працевлаштування ОСОБА_3, що вона має самостійний дохід та зможе утримувати дитину, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки дитина може бути розлучена з матір'ю за рішенням суду у виняткових випадках, а рівень доходу кожного з батьків не може бути вирішальним при визначенні місця проживання дитини, оскільки дитина має право на утримання від другого з батьків, що компенсує різницю.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (частин 1 статті 11 ЦПК України).

Колегія суддів вважає, що ОСОБА_2 не довів суду ті обставини, на які він посилався, як на підставу своїх позовних вимог та не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження цих обставин, а саме те, що ОСОБА_3 не спроможна надати дитині належного виховання та розвитку, матеріального забезпечення, що вона не може забезпечити нормальні безпечні для здоров'я дитини умов проживання, її аморальної поведінки. Зазначені обставини спростовуються, встановленими по справі обставинами.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 працює на двох роботах і користується послугами двох нянь, що підтверджується договорами щодо надання послуг няні, укладеними з ОСОБА_8., 1975 року народження та ОСОБА_9., 1992 року народження (а.с. 105-116), з яких не вбачається, що вказані особи мають педагогічну освіту, та, на думку колегії, вони не можуть замінити собою малолітній дитині матір, - ОСОБА_3, яка, в свою чергу, мешкає разом зі свою матір'ю - бабусею дівчинки та остання має можливість забезпечити догляд за малолітньою дитиною.

Доводи апеляційної скарги про те, що визначаючи місце проживання дитини з матір'ю, суд поклав в основу рішення лише пояснення свідків та не надав оцінку усім наявним у справі доказам, а саме - висновку органу опіки та піклування Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації щодо доцільності визначення місця проживання дитини з батьком, колегія суддів судової палати не приймає до уваги та не погоджується з висновком Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації як органа опіки та піклування від 19.03.2015 року № 101-2396/01 в частині визначення місця проживання дитини з батьком, оскільки він є недостатньо обґрунтованим та суперечить інтересам дитини (ч. 6 ст. 19 СК України).

Інші доводи, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути взяті до уваги, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Отже, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи та поясненнями учасників процесу.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду відповідає вимогам матеріального та процесуального права, у зв'язку з чим відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника позивача за основним позовом ОСОБА_2 - ОСОБА_6, відхилити.

Рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 19 травня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: Л.А. Братіщева

Судді: Н.М. Грищенко

Л.В. Михайлів