Ухвала

іменем україни

27 липня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Дем'яносова М.В., Леванчука А.О.,

Маляренка А.В., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Фінансова ініціатива» про стягнення коштів за договором банківського вкладу, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області 11 лютого 2016 року та рішення апеляційного суду Вінницької області від 28 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Фінансова ініціатива» (далі - ПАТ «КБ «Фінансова ініціатива») про стягнення коштів за договором банківського вкладу, мотивуючи позов тим, що 28 листопада 2012 року між ним та банком в особі начальника відділення № 3 ПАТ «КБ «Фінансова ініціатива» Слободянюк Л.О. було укладено договір банківського вкладу № 153254, за умовами якого позивач передав банку грошові кошти у розмірі 1 тис. грн шляхом їх внесення на відповідний депозитний рахунок строком на 370 днів, а банк зобов'язався нараховувати на суму вкладу проценти в розмірі 16 % річних та повернути його з нарахованими процентами після закінчення строку дії договору. На виконання умов вищезазначеного договору позивачем 30 листопада 2012 року на депозитний рахунок було додатково внесено 448 800 грн, а 04 грудня 2012 року - ще 450 тис. грн. Таким чином, загальна сума поповнення депозитного рахунку становить 898 800 грн. Після закінчення строку дії зазначеного вище договору позивач неодноразово звертався до банку з вимогою про повернення суми вкладу в розмірі 898 800 грн, а також нарахованих процентів за період дії договору в розмірі 143 808 грн, однак банк відмовив позивачу у поверненні зазначених грошових коштів, мотивуючи це тим, що на рахунку позивача немає грошей. Вищевикладене стало підставою для звернення до суду з позовною заявою, в якій позивач просив стягнути з ПАТ «КБ «Фінансова ініціатива» на його користь суму вкладу за договором від 28 листопада 2012 року № 153254 з подальшими додатковими угодами в розмірі 898 800 грн основного вкладу та 143 808 грн процентів за депозитним вкладом.

Заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 11 лютого 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 28 березня 2016 року заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 11 лютого 2016 року скасовано та ухвалено нове про часткове задоволення позову.

Стягнуто на користь ОСОБА_4 з ПАТ «Комерційний банк «Фінансова ініціатива» 1 тис. грн депозитного вкладу та 160 грн процентів за депозитним вкладом.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення про задоволення позову, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги в межах заявлених вимог згідно з ч. 1 ст. 335 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається в апеляційному суді за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом.

Проте рішення апеляційного суду не відповідає зазначеним нормам процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні указаного позову, суд першої інстанції виходив із недоведеності та необґрунтованості вказаних позовних вимог.

Зокрема, суд дійшов висновку, що надані позивачем квитанції не містять підписів відповідального виконавця банку, що є порушенням в оформленні відповідних касових документів, виходячи зі змісту Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою правління Національного банку України від 03 грудня 2003 року № 516 (далі - Положення) та Інструкції про ведення касових операцій банками України, затвердженої постановою правління Національного банку України від 01 червня 2011 року № 174 (далі - Інструкція), а тому дані квитанції, на які посилається позивач як докази у справі, не відповідають вимогам ст. 57, 58, 59 ЦПК України щодо належності, допустимості та достатності.

Крім того, суд дійшов висновку про сумнівність та недоведеність доводів позивача про внесення ним на депозитний рахунок грошових коштів у розмірі 898 800 грн, із яких: 28 листопада 2012 року сплачено 1 тис. грн; 30 листопада 2012 року - 448 800 грн; 04 грудня 2012 року - 450 000 грн. При цьому суд установив, що згідно з додатковим договором від 04 грудня 2012 року до договору банківського вкладу від 28 листопада 2012 року № 153254 позивач поповнив вклад на суму 450 тис. грн, після чого загальна сума вкладу за договором склала 451 997 грн 16 коп., а не 898 800 грн, як стверджує позивач.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку, що усупереч вимогам ст. ст. 10, 61 ЦПК України позивачем не надано суду належних, допустимих і достовірних доказів на підтвердження внесення до банку грошових коштів у розмірі 898 800 грн на виконання умов договору банківського вкладу від 28 листопада 2012 року № 153254.

Під час розгляду справи суд установив, що на підставі постанови правління Національного банку України від 23 червня 2015 року № 408 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Фінансова ініціатива» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 23 червня 2015 року № 121 «Про запровадження тимчасової адміністрації ПАТ «КБ «Фінансова ініціатива», згідно з яким із 24 червня 2015 року запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду на тимчасову адміністрацію в ПАТ «КБ «Фінансова ініціатива».

Установлено, що тимчасова адміністрація в ПАТ «КБ «Фінансова ініціатива» діє і на час розгляду справи в суді.

Процедура виведення неплатоспроможного банку з ринку та питання запровадження і здійснення тимчасової адміністрації і ліквідації банків регулюються нормами Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (далі - Закон), який є спеціальним, і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах.

З огляду на вказане суд дійшов висновку, що під час дії тимчасової адміністрації виплата коштів вкладникам за договорами банківського вкладу, строк яких закінчився, у разі належного підтвердження такими вкладниками права вимоги до банку, може бути здійснена за рахунок коштів банку, в тому числі за рахунок цільової позики, в межах суми відшкодування, що гарантується Фондом, а саме 200 тис. грн, проте, як установив суд, вимоги позивача не підтверджено належними та допустимими доказами.

Із вищевказаними висновками погодився й апеляційний суд, за виключенням позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача суми вкладу 1 тис. грн та процентів за цим вкладом у сумі 160 грн, дійшовши висновку про доведеність та обґрунтованість позовних вимог у цій частині.

Однак із вказаними висновками погодитися не можна виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 1059 ЦК України договір банківського вкладу укладається в письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

Пунктом 1.4 вищевказаного Положення передбачено, що залучення банком вкладів (депозитів) юридичних і фізичних осіб підтверджується: договором банківського рахунку; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадної книжки; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадного (депозитного) сертифіката; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею іншого документа, що підтверджує внесення грошової суми або банківських металів і відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

Пункт 2.9 глави 2 розділу IV зазначеної вище Інструкції передбачає, що банк (філія, відділення) зобов'язаний видати клієнту після завершення приймання готівки квитанцію (другий примірник прибуткового касового ордера) або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі. Квитанція або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі, має містити найменування банку (філії, відділення), який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час - час виконання операції або напис чи штамп «вечірні» чи «післяопераційний час»), а також підпис працівника банку (філії, відділення), який прийняв готівку, відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку (філії, відділення), засвідчений електронним підписом САБ.

Судом установлено, що 28 листопада 2012 року між ОСОБА_4 та ПАТ «КБ «Фінансова ініціатива» в особі начальника відділення № 3 ПАТ «КБ «Фінансова ініціатива» Слободянюк Л.О. укладено договір банківського вкладу № 153254 (вклад «Ощадний») (а. с. 34-36).

Відповідно до п. 1.1 зазначеного договору банк приймає від вкладника грошові кошти в сумі 1 тис. грн терміном на 370 днів, що починається з наступного дня після внесення (надходження) грошових коштів на депозитний рахунок до 03 грудня 2013 року (дата повернення) на умовах та в порядку, визначених цим договором.

Згідно з п. 2.1.1 договору банк зобов'язується прийняти грошові кошти, зазначені в п. 1.1 цього договору, і зарахувати їх на депозитний рахунок № НОМЕР_1 в дату укладання цього договору, підтвердивши отримання вкладу видачею належним чином оформленої квитанції банку та/або виписки з депозитного рахунку.

Пунктом 1.4 вказаного договору передбачено умову про те, що додаткові внески (поповнення) до вкладу допускаються включно до дня, що передує «даті повернення».

Разом із тим зі справи вбачається, що на а. с. 37 міститься додатковий договір від 30 листопада 2012 року до договору банківського вкладу від 28 листопада 2012 року № 153254, укладений між ОСОБА_4 та ПАТ «КБ «Фінансова ініціатива» в особі начальника відділення № 3 ПАТ «КБ «Фінансова ініціатива» Слободянюк Л.О., за п. п. 1, 2 якого вкладник поповнив вклад на суму 448 800 грн; сума вкладу за договором з дати підписання цього додаткового договору становить 449 800 грн.

Крім того, на а. с. 38 міститься додатковий договір до договору банківського вкладу від 28 листопада 2012 року № 153254, укладений 04 грудня 2012 року між ОСОБА_4 та ПАТ «КБ «Фінансова ініціатива» в особі начальника відділення № 3 ПАТ «КБ «Фінансова ініціатива» Слободянюк Л.О., відповідно до п. п. 1, 2 якого вкладник поповнив вклад на суму 450 тис. грн; сума вкладу за договором із дати підписання цього додаткового договору становить 451 997 грн 16 коп.

Вищевказані три договори візуально є тотожними, адже містять оригінали підписів вкладника ОСОБА_4 та банку в особі начальника відділення № 3 ПАТ «КБ «Фінансова ініціатива» Слободянюк Л.О., скріплених мокрою печаткою банку.

На а. с. 39-41 містяться квитанції про внесення ОСОБА_4 коштів на депозит згідно з договором від 28 листопада 2012 року № 153254, а саме: від 28 листопада 2012 року № 2861 про сплату 1 тис. грн; від 30 листопада 2012 року № 13490 про сплату 448 800 грн; від 04 грудня 2012 року про сплату 450 000 грн.

Стаття 204 ЦК України закріплюєпрезумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права і обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов'язки підлягають виконанню.

Статтею 55 Конституції України установлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Аналогічні положення містяться у ч. 1 ст. 15 ЦК України та ст. 3 ЦПК України.

Згідно зі ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Зокрема, ч. 4 ст. 10 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Статтею 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Проте висновки апеляційного суду не відповідають вищевказаним положенням норм матеріального та процесуального права.

Зокрема, прийнявши одні докази на підтвердження сплати позивачем грошових коштів на рахунок (1 тис. грн), апеляційний суд безпідставно відхилив інші аналогічні за змістом та формою докази на підтвердження внесення позивачем на рахунок грошових коштів (448 800 грн та 450 000 грн).

Разом із тим колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно з п. 16 ст. 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» тимчасова адміністрація - це процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до п. 6 ст. 2 цього Закону ліквідація банку - цепроцедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства. Отже, у спорах, пов'язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, своїх зобов'язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у таких правовідносинах.

Статтею36 вказаного Закону врегульовано наслідки запровадження тимчасової адміністрації.

Зокрема, згідно з пп. 1, 2 ч. 5 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку, примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку.

Відповідно до ч. 2 ст. 46 цього Закону з дня призначення уповноваженої особи Фонду банківська діяльність завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню чи збільшений ліквідаційної маси.

Враховуючи правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 20 січня 2015 року у справі № 6-2001цс15, оскільки на момент ухвалення рішення судом першої інстанції (11 лютого 2016 року) у банку вже було введено тимчасову адміністрацію (із 24 червня 2015 року), то це унеможливлює стягнення коштів у будь-який інший спосіб, аніж це передбачено Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Під час нового розгляду справи суд повинен врахувати вищевказані положення норм матеріального права та вирішити справу згідно із законом.

Таким чином, оскільки суд апеляційної інстанції усупереч вимогам ст. ст. 212-214, 303, 316 ЦПК України порушив норми процесуального права, що призвело до неможливості встановити фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, тому колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково, а ухвалене у справі рішення суду апеляційної інстанції - скасуванню з направленням справи на новий розгляд до апеляційного суду, з підстав, передбачених ч. ч. 2, 3 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Вінницької області від 28 березня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна
Судді: М.В. Дем'яносов

А.О.Леванчук

А.В.Маляренко

О.В.Ступак