Ухвала

іменем україни

27 липня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Дем'яносова М.В., Маляренка А.В.,

Савченко В.О., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави до Обухівської районної державної адміністрації, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, третя особа - ОСОБА_18, про скасування розпоряджень Обухівської районної державної адміністрації, за касаційною скаргою першого заступника прокурора Київської області на рішення Обухівського районного суду Київської області від 07 серпня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 09 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2015 року перший заступник прокурора Київської області звернувся до суду з указаним позовом, в якому просив визнати недійсним розпорядження Обухівської районної державної адміністрації (далі - Обухівська РДА) від 16 січня 2009 року № 35, яким було затверджено проект землеустрою щодо відведення у власність 14-ти громадянам земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства в адміністративних межах Української міської ради Обухівського району Київської області, та розпорядження Обухівської РДА від 10 серпня 2009 року № 998, яким було затверджено технічну документацію із землеустрою щодо зміни цільового використання земельних ділянок ОСОБА_18 із «ведення особистого селянського господарства» на «ведення індивідуального садівництва» в адміністративних межах Української міської ради.

Свої позовні вимоги прокурор обґрунтовував тим, що вищевказані земельні ділянки загальною площею 28 га (по 2 га кожна), які розташовані в адміністративних межах Української міської ради Обухівського району Київської області, відносяться до земель водного фонду, оскільки знаходяться в межах прибережної захисної смуги Канівського водосховища річки Дніпро. На думку прокурора, розпорядження Обухівської РДА від 10 серпня 2009 року № 998 щодо зміни цільового використання земельних ділянок, належних ОСОБА_18, із «ведення особистого селянського господарства» на «ведення індивідуального садівництва» суперечить вимогам чинного законодавства, оскільки відбулася не на підставі проекту відведення земельної ділянки, а на підставі технічної документації, у зв'язку з чим вказане розпорядження підлягає визнанню недійсним.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 07 серпня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 09 листопада 2015 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі перший заступник прокурора Київської області просить скасувати судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зміст ухвали суду апеляційної інстанції передбачено в ст. 315 ЦПК України, в якій, зокрема, зазначаються узагальнені доводи та заперечення осіб, які беруть участь у справі; встановлені судом першої інстанції обставини; мотиви, з яких апеляційний суд виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався; у разі відхилення апеляційної скарги зазначаються мотиви її відхилення.

Судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій відповідають наведеним нормам процесуального права, є законними та обґрунтованими.

Згідно зі ст. ст. 19, 20 ЗК України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на відповідні категорії, у тому числі: землі житлової та громадської забудови й землі водного фонду; віднесення їх до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень.

Відповідно до ст. 21 ЗК України порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними рішень про надання земель, угод щодо земельних ділянок, відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною тощо.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЗК України та ст. 4 ВК України до земель водного фонду належать землі, зайняті: морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об'єктами, болотами, а також островами; землі, зайняті прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм; гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; береговими смугами водних шляхів.

Таким чином, до земель водного фонду України відносяться землі, на яких хоча й не розташовані об'єкти водного фонду, але за своїм призначенням вони сприяють функціонуванню та належній експлуатації водного фонду, виконують певні захисні функції.

Чинним законодавством встановлено особливий правовий режим використання земель водного фонду.

Так, ст. 59 ЗК України передбачає обмеження щодо набуття таких земель у приватну власність та встановлює можливість використання таких земель для визначених цілей на умовах оренди. Відповідно ж до ч. 4 ст. 84 ВК України землі водного фонду взагалі не можуть передаватись у приватну власність, крім випадків, передбачених законодавством.

Випадки передачі земель водного фонду до приватної власності, зокрема громадян, передбачені положеннями ч. 2 ст. 59 ЗК України (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин).

Громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, а також озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо (ч. 4 ст. 59 ЗК України).

Отже, за змістом зазначених норм права (у редакціях, які були чинними на час виникнення правовідносин) землі під водними об'єктами загальнодержавного значення, зокрема зайняті поверхневими водами: водотоками (річки, струмки), штучними водоймами (водосховища, ставки) і каналами; іншими водними об'єктами; підземними водами та джерелами; внутрішніми морськими водами та територіальним морем, як землі, зайняті водним фондом України, а також прибережні захисні смуги вздовж річок (у тому числі струмків та потічків), морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм, не могли передаватись у власність громадян, оскільки є землями водного фонду України.

Крім того, за положеннями ст. 60 ЗК України та ст. 88 ВК України (у редакціях, які були чинними на час виникнення правовідносин) вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об'єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності у межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги. Правовий режим прибережних смуг визначається ст. ст. 60-62 ЗК України та ст. ст. 1, 88-90 ВК України.

Так, згідно зі ст. 61 ЗК України, ст. 89 ВК України прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності. Зокрема, у прибережних захисних смугах уздовж річок, навколо водойм та на островах забороняється: розорювання земель (крім підготовки грунту для залуження і залісення), а також садівництво та городництво; зберігання та застосування пестицидів і добрив; влаштування літніх таборів для худоби; будівництво будь-яких споруд (крім гідротехнічних, гідрометричних та лінійних), у тому числі баз відпочинку, дач, гаражів та стоянок автомобілів тощо. Об'єкти, що знаходяться в прибережній захисній смузі, можуть експлуатуватись, якщо при цьому не порушується її режим. Непридатні для експлуатації споруди, а також ті, що не відповідають установленим режимам господарювання, підлягають винесенню з прибережних захисних смуг.

Відповідно до ст. 60 ЗК України, ст. 88 ВК України прибережні захисні смуги встановлюються по обидва береги річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною: для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менш як 3 га - 25 метрів; для середніх річок, водосховищ на них, водойм, а також ставків площею понад 3 га - 50 метрів; для великих річок, водосховищ на них та озер - 100 метрів.

Крім того, відповідно до положень ч. 4 ст. 88 ВК України (у редакціях, які були чинними на час виникнення спірних правовідносин) у межах існуючих населених пунктів прибережна захисна смуга встановлюється з урахуванням конкретних умов, що склалися.

Згідно з п. 2.9 Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, затвердженого наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 05 листопада 2004 року № 434, у разі відсутності належної землевпорядної документації та встановлених у натурі (на місцевості) меж щодо водоохоронних зон та прибережних захисних смуг водних об'єктів природоохоронний орган забезпечує їх збереження шляхом урахування при розгляді матеріалів щодо вилучення (викупу), надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених ст. 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 08 травня 1996 року № 486 «Про затвердження Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них», з урахуванням конкретної ситуації.

Порядок та умови виготовлення проектів землеустрою, у тому числі й щодо прибережних смуг, визначаються ст. ст. 50-54 Закону України «Про землеустрій».

Таким чином, землі, зайняті поверхневими водами: природними водоймами (озера), водотоками (річки, струмки), штучними водоймами (водосховища, ставки), каналами і іншими водними об'єктами, та землі прибережних захисних смуг є землями водного фонду України, на які розповсюджується окремий порядок надання та використання.

Отже, прибережна захисна смуга - це частина водоохоронної зони, визначеної законодавством ширини, вздовж річки, моря, навколо водойм, на якій встановлено особливий режим.

Разом із тим ст. 25 Закону України «Про землеустрій» визначено види документації із землеустрою, до яких відноситься і технічна документація із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку.

Відповідно до ст. 31 Закону України «Про землеустрій» зміни до документації із землеустрою вносяться за рішенням органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування або власників землі та землекористувачів, у тому числі орендарів, які затвердили проекти землеустрою.

Стаття 19 ЗК України закріплює такі категорії земель: землі сільськогосподарського призначення; землі житлової та громадської забудови; землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; землі оздоровчого призначення; землі рекреаційного призначення; землі лісогосподарського призначення; землі водного фонду; а також землі промисловості, транспорту, зв'язку, енергетики, оборони та іншого призначення.

Віднесення земель до тієї чи іншої категорії згідно з ч. 1 ст. 20 ЗК України здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень.

Кожна категорія земель має узагальнене цільове призначення, що визначає специфіку її особливого правового режиму.

Землями сільськогосподарського призначення згідно з ч. 1 ст. 22 ЗК України визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей.

Відповідно до ч. 3 ст. 22 ЗК України землі сільськогосподарського призначення можуть передаватися у власність та надаватися у користування громадянам для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Судами установлено, що розпорядженням голови Обухівської РДА від 16 січня 2009 року № 35 затверджено розроблений TOB «Дельта 2003» проект землеустрою щодо відведення у власність ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17 земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства в адміністративних межах Української міської ради Обухівського району Київської області, загальною площею 28 га, і 09 червня 2009 року вони отримали державні акти на право власності на земельні ділянки площею по 2 га кожний, які розташовані на території Української міської ради Обухівського району Київської області.

17 червня 2009 року відповідачі ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17 продали вищевказані земельні ділянки ОСОБА_18 на підставі договорів купівлі-продажу від 17 червня 2009 року № № 2562, 2567, 2572, 2577, 2608, 2613, 2618, 2623, 2628, 2633, 2638, 2543, 2648, 2668.

Розпорядженням Обухівської РДА від 06 липня 2009 року № 820 надано дозвіл ОСОБА_18 на розробку технічної документації із землеустрою щодо зміни цільового використання земельних ділянок із «ведення особистого селянського господарства» на «ведення індивідуального садівництва» в адміністративних межах Української міської ради.

Розпорядженням Обухівської РДА від 10 серпня 2009 року № 998 затверджено ОСОБА_18 технічну документацію із землеустрою щодо зміни цільового використання земельних ділянок із «ведення особистого селянського господарства» на «ведення індивідуального садівництва» в адміністративних межах Української міської ради.

Рішенням Обухівської районної ради народних депутатів 15 сесії 21 скликання від 28 травня 1993 року «Про робочий проект водоохоронної зони Канівського водосховища на території району» було затверджено проект водоохоронної зони Канівського водосховища на території Обухівського району, розроблений Дніпровським басейновим водогосподарським об'єднанням; встановлено особливий режим господарської діяльності у водоохоронній зоні Канівського водосховища згідно з чинною нормативною документацією у межах, які визначені проектом.

Згідно з висновком спеціаліста, складеним інженером-геодезистом ОСОБА_19, земельна ділянка площею 28 га, державний акт серії НОМЕР_1, кадастровий номер НОМЕР_2, цільове призначення - для ведення індивідуального садівництва, яка належить ОСОБА_18, була ідентифікована на «фрагменті схематичної карти на частину землекористувань в межах Києво-Святошинського, Бориспільського та Обухівського районів Київської області (заплавні землі р. Дніпра)» за допомогою координатної прив'язки до опорних точок південної частини зовнішньої межі Козинської селищної ради народних депутатів та встановлено, що ця земельна ділянка розташована на землях сільськогосподарського використання, що належали сільськогосподарським артілям «імені Леніна» с. Долина, «День врожаю» с. Жуковці, «імені Леніна» с. Старі Безрадичі Обухівського району Київської області.

Відповідно до технічного звіту про виконані проектно-вишукувальні роботи з визначення розмірів прибережної захисної смуги в межах прилеглих земельних ділянок на території Української міської ради Обухівського району Київської області, складеного інженером-геодезистом ОСОБА_19, вищевказана земельна ділянка площею 28 га, кадастровий номер НОМЕР_2, яка належить ОСОБА_18, з урахуванням прилеглих земельних ділянок знаходиться поза межами 100-метрової прибережної захисної зони Канівського водосховища (а. с. 132-141).

Статтею 10 ЦПК України установлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд виходив із того, що позивачем не надано суду жодних доказів, які б підтверджували обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, зокрема, доказів на підтвердження того, що спірні земельні ділянки, які передані у власність ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, розташовані в прибережній захисній смузі Канівського водосховища.

За таких обставин та з підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального та процесуального права, правильним є висновок суду про відсутність підстав для визнання недійсним розпорядження Обухівської РДА від 16 січня 2009 року № 35 про затвердження проекту землеустрою щодо відведення у власність 14-ти громадянам земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства в адміністративних межах Української міської ради Обухівського району Київської області.

Крім того, правильним є також висновок суду про відмову у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним розпорядження Обухівської РДА від 10 серпня 2009 року № 998 про затвердження ОСОБА_18 технічної документації із землеустрою щодо зміни цільового використання земельних ділянок із «ведення особистого селянського господарства» на «ведення індивідуального садівництва» в адміністративних межах Української міської ради.

На обґрунтування такого висновку суд правильно зазначив, що ОСОБА_18 подав заяву про зміну цільового використання належної йому на праві власності земельної ділянки у межах тієї ж самої категорії земель - землі сільськогосподарського призначення - і чинне законодавство України не містить заборони на зміну цільового використання земельної ділянки в межах однієї категорії земель на підставі технічної документації і не обумовлює цю зміну виключно проектом відведення, тому відсутні підстави для скасування розпорядження Обухівської РДА від 10 серпня 2009 року № 998 про затвердження технічної документації із землеустрою щодо зміни цільового використання земельних ділянок.

Отже, розглядаючи указаний позов у межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних у справі доказів згідно зі ст. ст. 10, 58-60, 212, 303 ЦПК України, суд достатньо повно установив фактичні обставини справи, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст. ст. 213-215, 315 ЦПК України, підстави для його скасування відсутні.

Наведені в касаційній скарзі доводи про порушення судами положень ст. ст. 57-59, 64, 212 ЦПК України щодо оцінки доказів та установлення фактичних обставин справи; що під час розгляду справи прокурором надано суду належні та допустимі докази, а саме: план-схема, розроблена ПП «Фокус-2002», про розташування спірних земельних ділянок, висновок спеціаліста від 01 серпня 2012 року № 08-08/980 у кримінальній справі № 698, одержаний за результатами проведеної згідно з постановою від 10 липня 2012 року судово-землевпорядної експертизи, на підтвердження того факту, що спірна земельна ділянка частково (площею 26,9662 га) розташована у 100-метровій прибережній захисній смузі Канівського водосховища, а також його акваторії, частково вказані землі є островами, покриті штучним насипом піску та землі під водним дзеркалом водосховища, не знайшли свого підтвердження під час перевірки матеріалів справи, у яких вказані документи відсутні, а згідно з ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях і суд розглянув справу за наявними у ній доказами, у результаті чого дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову у зв'язку з недоведеністю та необґрунтованістю вказаних позовних вимог.

Інші доводи касаційної скарги не впливають на правильність висновків судів, враховуючи предмет і підстави указаного позову, характер спірних правовідносин та норми матеріального права, якими вони регулюються.

Вищезазначене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню, а ухвалені у справі судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій - залишенню без змін з підстав, передбачених ст. 337 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу першого заступника прокурора Київської області відхилити.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 07 серпня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 09 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: М.В. Дем'яносов

А.В.Маляренко

В.О.Савченко

О.В.Ступак