У х в а л а

іменем україни

25 липня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Маляренка А.В.,Демяносова М.В., Леванчука А.О.,
розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до державного територіально-галузевого об'єднання «Південно-Західна залізниця», профспілкової організації галузевої профспілки Козятинського будівельно-монтажного експлуатаційного управління № 2, третя особа - відокремлений підрозділ Козятинського будівельно-монтажного експлуатаційного управління № 2, про стягнення компенсації у зв'язку з виходом на пенсію за віком та відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_5, на рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 16 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 29 лютого 2016 року,

вс т а н о в и л а:

У лютому 2015 року ОСОБА_4 звернувся в суд з вищевказаним позовом.

В заяві зазначав, що 01 вересня 2011 року він-позивач був переведений на роботу в експлуатаційну дільницю № 1 ст. Козятин на посаду сторожа.

Відповідно до наказу (розпорядження) № 97/ос від 27 червня 2014 року він був звільнений за власним бажанням у зв'язку із виходом на пенсію за віком за ст. 38 КЗпП України.

При звільненні у 2014 році йому-позивачу виплачено одноразову матеріальну допомогу у зв'язку із виходом на пенсію за віком в розмірі 5-ть середньомісячних заробітків відповідно до ч.1 ст.8.11 Колективного договору.

Вважає, що йому повинна бути виплачена додаткова матеріальна допомога у розмірі 4-х середньомісячних заробітків за сумлінну працю на залізничному транспорті, виплата якої передбачена ч. 2 п. 8. 11 Колективного договору, а також, відповідно до ст. 117 КЗпП України, повинно бути виплачено середній заробіток за весь період затримки виплати названої додаткової матеріальної допомоги.

Крім того вважає, що невиплатою вказаної грошової суми відповідачем порушені його трудові права, чим йому завдано моральну шкоду, яку він оцінює у розмірі 10 000 грн.

Посилаючись на вказані обставини, просив поновити строк позовної давності, оскільки причина пропуску була пов'язана із специфікою нарахування виплати та спробами отримати її в не судовий спосіб, а остаточна відмова у виплаті була йому надана БМЕУ №2 09 грудня 2014 року.

Середньомісячний позивача заробіток становить 2 754 грн 57 коп.

Уточнивши позовні вимоги, позивач просив поновити строк позовної давності та стягнути з відповідача ДТГО «Південно-Західна залізниця» додаткову матеріальну допомогу за сумлінну працю на залізничному транспорті в розмірі 11 018 грн 28 коп., 10 000 грн у відшкодування моральної шкоди, 16 527 грн 42 коп. як виплату за весь період затримки розрахунку та судові витрати по справі.

Рішенням Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 16 червня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 29 лютого 2016 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_5 просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову, обґрунтовуючи свої доводи порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, дослідивши докази у справі й давши їм належну оцінку в силу вимог ст. 212 ЦПК України, дійшов обґрунтованого висновку, що у справі, правовідносини між сторонами виникли щодо стягнення додаткової матеріальної допомоги у разі звільнення працівників за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію (за віком, за віком на пільгових умовах, за вислугу років) протягом двох місяців після настання цього права, виплата якої (за певних умов) передбачена не умовами трудового договору, а Колективним договором між адміністрацією і трудовим колективом БМЕУ № 2 на 2005-2015 роки, тобто іншим, відмінним від трудового договору, правочином. Отже, додаткова матеріальна допомога за сумлінну працю на залізничному транспорті, яка передбачена Колективним договором, не підпадає під визначення заробітної плати і тому звернення позивача до суду з позовом про стягнення такої допомоги обмежується тримісячним строком, встановленим ч. 1 ст. 233 КЗпП України.

Доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують та зводяться до переоцінки доказів, що не відповідає вимогам ст. 335 ЦПК України, оскільки суд касаційної інстанції позбавлений можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_5, відхилити.

Рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 16 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 29 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:

А.В.Маляренко

М.В.Демяносов

А.О.Леванчук