АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
_________________________
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 листопада 2016 року Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого - Саліхова В.В.

суддів - Прокопчук Н.О., Семенюк Т.А.

при секретарі: П'ятничук В.Г.

за участю:

позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

представника відповідача Іосіфової В.В.

розглянувши в відкритому судовому засіданні в місті Києві апеляційну скаргу Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 20 травня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особах: Департаменту державної виконавчої служби України, Відділу державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції у м. Києві, Державної казначейської служби України у м. Києві про відшкодування матеріальної шкоди, завданої незаконними діями та бездіяльністю органу державної влади.

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним позовом та просив стягнути з ВДВС Дарницького районного управління юстиції у м. Києві 194 952,58 грн., як компенсацію за невиконання судових рішень та 260 грн. пов'язаних з роздруківкою ксерокопій документів.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 20.05.2016 позов задоволено частково. Стягнуто з Держави Україна в особі: Державної казначейської служби України у м. Києві на користь ОСОБА_1 за рахунок коштів державного бюджету шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку, відкритого в установленому законом порядку в Державній казначейській службі України 194 952 грн. 58 коп. в рахунок стягнення матеріальної шкоди, завданої незаконними діями та бездіяльністю органу державної влади. Стягнуто з Держави Україна в особі: Державної казначейської служби України у м. Києві на користь держави 1 949 грн. 53 коп. судового збору. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Справа № 753/19110/15-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/11525/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Колесник О.М.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Саліхов В.В.

В апеляційній скарзі Головне управління Державної казначейської служби України у м. Києві просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог. Посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права. В обґрунтування своїх доводів вказує, що Головне управління Державної казначейської служби України у м. Києві не порушувало прав та законних інтересів позивача, а тому відсутні правові підстави для стягнення з останнього шкоди.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, враховуючи наступне.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з наявності вини ВДВС Дарницького РУЮ у м. Києві у невиконанні судових рішень, які виносилися на користь позивача, а визначаючи розмір такої шкоди, виходив з розміру заборгованості по заробітній платі, яка була визначена відповідними судовими рішеннями.

З такими висновками суду першої інстанції не може погодитись колегія суддів, враховуючи наступне.

З матеріалів справи вбачається, що 26.08.2003 рішенням Дарницького районного суду м. Києва було зобов'язано ТОВ «Компанія «Інкомед» видати ОСОБА_1 його трудову книжку, стягнуто з ТОВ «Компанія «Інкомед» на користь ОСОБА_1 432 грн. 29 коп. заборгованості по заробітній платі, 12 591 грн. 65 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу при звільненні, 12 250 грн. моральної шкоди. Дане рішення набрало законної сили 22.10.2003. 07.05.2004 Дарницький районний суд м. Києва видав позивачу ОСОБА_1 чотири виконавчих листи №2-30/2003 на виконання вищевказаного рішення (а. с. 7-10). Однак протягом 2004-2012 років ВДВС Дарницького РУЮ у м. Києві рішення суду виконано не було. Тому ОСОБА_1, 24.01.2013 звернувся до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до ТОВ «Компанія «Інкомед», 3-тя особа: директор ОСОБА_6 про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, затримки видачі трудової книжки, стягнення заборгованості з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, трьох процентів річних від простроченої суми, зобов'язання вчинити дії, відшкодування моральної шкоди. 27.03.2013 рішенням Дарницького районного суду м. Києва в задоволенні позову було відмовлено. 09.07.2013 ухвалою Апеляційного суду м. Києва рішення суду першої інстанції залишено без змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04.09.2013 заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 27.03.2013 та ухвала Апеляційного суду м. Києва від 09.07.2013 скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції (а. с. 11-12). Розглядаючи вказану цивільну справу у новому складі суду, 22.05.2014 рішенням Дарницького районного суду м. Києва позов було задоволено частково: стягнуто з ТОВ «Компанія «Інкомед» на користь ОСОБА_1 49 876 грн. середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні з 26.08.2003 по день винесення рішення, 5 000 грн. моральної шкоди, в задоволенні решти вимог відмовлено. 14.08.2014 ухвалою Апеляційного суду м. Києва рішення суду першої інстанції скасовано в частині і винесено нове рішення, за яким стягнуто з ТОВ «Компанія «Інкомед» на користь ОСОБА_1 8 315 грн. 47 коп. - 3% річних, 41 487 грн. 17 коп. інфляційні втрати, 70 000 грн. моральної шкоди, а всього 111 487 грн. 17 коп. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18.02.2015 рішення Дарницького районного суду м. Києва від 22.05.2014 у не скасованій частині та рішення Апеляційного суду м. Києва від 14.08.2014 залишено без змін. Дані судові рішення вступили в законну силу, тому обставини, встановлені цими процесуальними документами, не доказуються при розгляді даної справи. Оскільки протягом 2004-2013 років ВДВС Дарницького РУЮ у м. Києві не виконувалось в примусовому порядку рішення Дарницького районного суду м. Києва від 26.08.2003, тому позивач 21.02.2014 звернувся до Дарницького районного суду м. Києва зі скаргою і 17.03.2014 ухвалою Дарницького районного суду м. Києва було визнано бездіяльність ВДВС Дарницького РУЮ у м. Києві по 4 виконавчим листам, виданим Дарницьким районним судом м. Києва №2-30 від 07.05.2014 та по 4 зверненням скаржника до суб'єкту оскарження від 22.07.2013, від 16.09.2013, від 30.10.2013, від 23.12.2013 неправомірною, в решті вимог відмовлено (а. с. 16-18). Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 28.05.2014 ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 17.03.2014 залишено без змін (а. с. 19-20). Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 09.04.2015 скасоване рішення Дарницького районного суду м. Києва від 27.02.2015 і встановлена неправомірність дій працівників ВДВС Дарницького РУЮ у м. Києві та стягнуто на користь позивача 3 000 грн. моральної шкоди (а. с. 118-124). Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29.05.2015 рішення Апеляційного суду м. Києва від 09.04.2015 було залишено в силі (а. с. 122-125). Позивач, вважаючи неправомірними дії ВДВС Дарницького РУЮ у м. Києві, звернувся з відповідним позовом до суду про відшкодування матеріальної шкоди.

Згідно з положеннями ч. 5 ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Статтею 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» передбачено обов'язковість виконання судових рішень, невиконання рішень суду тягне за собою відповідальність, установлену законом.

За преамбулою та ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» цей закон визначає умови і порядок виконання рішень судів, що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Державний виконавець: здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення (далі - виконавчий документ), у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Аналіз наведених норм права дає можливість дійти до висновку про те, що державний виконавець зобов'язаний здійснити всі необхідні дії для виконання рішення суду.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Невід'ємною частиною справедливого судового розгляду та ефективного захисту права на мирне володіння майном є забезпечення державою примусового виконання рішення суду в розумний строк.

Згідно з п. 38 рішення у справі «Кунашко проти Росії» від 17.12.2009 Європейський суд з прав людини нагадав, що у разі, коли винесено рішення проти «приватного» відповідача, на державу покладається позитивний обов'язок, який полягає в тому, щоб громадянам було надано юридичний арсенал, що дозволяє їм отримати присуджені судами суми від їх боржників, які наполегливо ухиляються від виплати боргів. Очевидно, що мова йде про обов'язки надати засоби для досягнення результату, а не забезпечувати сам результат. Влада повинна забезпепечувати розумно доступні заходи на допомогу кредиторам. Отже, якщо не буде встановлено, що прийняті національними владами заходи були адекватними та достатніми, держава не звільняється від відповідальності за несплату боргів по виконавчому листу «приватним» боржником.

За ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконною бездіяльністю органів державної влади, їх посадових і службових осіб при здійсненні їх повноважень.

Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

За ст.ст. 1173, 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній чи юридичній особі незаконною бездіяльністю органу державної влади чи його посадової або службової особи при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою незалежно від вини цих органів чи осіб.

Необхідною умовою для відшкодування шкоди, завданої невиконанням рішення суду, є наявність у боржника майна, присудженого до передачі за рішенням, чи достатнього для звернення стягнення та сплати присудженої суми, на момент відкриття чи перебігу виконавчого провадження. Держава не несе відповідальності за стягнення за виконавчим документом, якщо виконати рішення було об'єктивно не можливо через відсутність у боржника майна. Тягар доведення наявності майна покладається на стягувача.

Матеріали справи свідчать, що рішенням Апеляційного суду м. Києва від 09.04.2015 встановлена неправомірність дій працівників ВДВС Дарницького РУЮ у м. Києві щодо невиконання в примусовому порядку рішення Дарницького районного суду м. Києва від 26.08.2003, протягом 2004-2013 років та стягнуто на користь позивача 3 000 грн. моральної шкоди (а. с.118-124). Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29.05.2015 рішення Апеляційного суду м. Києва від 09.04.2015 було залишено в силі (а. с. 125).

Підставою для застосування цивільно-правової відповідальності відповідно до ст. 1167 ЦК України є наявність у діях особи складу цивільного правопорушення, елементами якого, з урахуванням особливостей, передбачених ст. 1174 ЦК України, є заподіяна шкода, протиправна поведінка та причинний зв'язок між ними.

У матеріалах справи немає належних та допустимих доказів, які б підтверджували дійсність понесення позивачем шкоди у сумі зазначеній в позовній заяві від бездіяльності відповідачів та зв'язок із неправомірною бездіяльністю державного виконавця та заподіяною шкодою.

За наведених обставин, колегія суддів вважає, що сам факт тривалого невиконання рішення суду щодо стягнення на користь позивача відповідної заборгованості за заробітною платою не може бути підставою для безспірного стягнення з відповідачів матеріальної шкоди у вигляді нестягнутої за рішеннями судів такої заборгованості.

На вищевикладене суд першої інстанції уваги не звернув, у зв'язку з чим дійшов невірних висновків щодо необхідності відшкодування матеріальної шкоди.

Пунктом 28 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» від 07.02.2014 №6 передбачено, при розгляді позовів фізичних чи юридичних осіб про відшкодування завданої шкоди рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця під час проведення виконавчого провадження суди повинні виходити з положень статті 56 Конституції України, статті 11 Закону «Про державну виконавчу службу», частини другої статті 87 Закону про виконавче провадження, а також з положень статей 1173, 1174 ЦК і враховувати, що в таких справах відповідачами є держава в особі відповідних органів державної виконавчої служби, що мають статус юридичної особи, в яких працюють державні виконавці, та відповідних територіальних органів Державної казначейської служби України.

Підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди у такому випадку є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв'язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини.

Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб державної виконавчої служби.

Частиною 1 ст. 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» передбачено, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Державна казначейська служба України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів України (Положення про Державну казначейську службу України Затверджене Указом Президента України від 13.04. 2011 N 460/2011).

Державна казначейська служба відповідно до покладених на неї завдань здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів також вважає помилкові висновки суду першої інстанції щодо порядку відшкодування шкоди шляхом стягнення з Держави Україна в особі: Державної казначейської служби України у м. Києві кошти, оскільки в даних правовідносинах належним відповідачем є держава в особі відповідних органів державної виконавчої служби, а Державна казначейська служба України наділена повноваженнями списання необхідних коштів з рахунків державної виконавчої служби.

За наведених обставин, враховуючи недоведеність позивачем наявності заподіяної шкоди державною виконавчою службою, протиправною поведінкою та причинного зв'язку між ними, колегія суддів вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві задовольнити.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 20 травня 2016 року скасувати.

У хвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Держави Україна в особах: Департаменту державної виконавчої служби України, Відділу державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції у м. Києві, Державної казначейської служби України у м. Києві про відшкодування матеріальної шкоди, завданої незаконними діями та бездіяльністю органу державної влади відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржено протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: В.В. Саліхов

Судді: Н.О. Прокопчук

Т.А.Семенюк