Справа № 755/5358/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"29" липня 2016 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Катющенко В.П.

при секретарях - Бабченко Ю.Ю., Дудник В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва, цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ПРИВАТНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА МІЖНАРОДНА ІНВЕСТИЦІЙНА КОМПАНІЯ «ІНТЕРІНВЕСТСЕРВІС», ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ПОСТ ПРЕМІУМ», ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання правочинів недійсними та витребування майна з чужого володіння,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_1, звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва із позовом, в якому просить суд: визнати квартиру АДРЕСА_1 об'єктом спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2; визнати недійсним договір № 2 купівлі-продажу майнових прав, укладений 17 червня 2013 року між Приватним акціонерним товариством «Інтерінвестсервіс» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Пост Преміум», в частині що стосується купівлі-продажу майнових прав на квартиру АДРЕСА_1 (позиція 13 Додатку № 2 до договору); визнати недійсним свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 серії НОМЕР_1, видане Товариству з обмеженою відповідальністю «Пост Преміум» Реєстраційною службою Головного управління юстиції у м. Києві 09 липня 2013 року індексний номер 5887351; витребувати із чужого незаконного володіння ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у спільну сумісну власність ОСОБА_1 та ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1; судові витрати покласти на відповідачів.

12 липня 2016 року в судовому засіданні представником позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_5 було подано заяву про збільшення розміру позовних вимог, яка ухвалою суду, без видалення до нарадчої кімнати із занесенням до журналу судового засідання, була прийнята судом.

Відповідно до поданої заяви про збільшення розміру позовних вимог, позивач додатково до заявлених раніше позовних вимог просить суд: визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений 25 вересня 2014 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Пост Преміум» та ОСОБА_2

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 14 вересня 2007 року між ним та відповідачем ОСОБА_2 зареєстровано шлюб. Під час перебування у шлюбі, 27 грудня 2010 року він та його дружина відповідач ОСОБА_2 за договором про відступлення права вимоги № 219/F-B від 27 грудня 2010 року придбали майнові права на квартиру АДРЕСА_1. Для оплати вартості придбаних майнових прав подружжям було залучено кошти у розмірі 917 793 гривень, в тому числі, його матір'ю ОСОБА_6 було надано 474 600 гривень, які були нею отримані внаслідок продажу належної їй частини квартири, а решта коштів отримані в кредит за договором № 221/10/Z від 27 грудня 2010 року. На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором із ПАТ «ЗЛАТОБАНК» було укладено договір іпотеки майнових прав. Фактична схема інвестування грошових коштів в будівництво квартири виглядала наступним чином. 16 листопада 2005 року між відповідачем ПрАТ МІЖНАРОДНА ІНВЕСТИЦІЙНА КОМПАНІЯ «ІНТЕРІНВЕСТСЕРВІС», Українською студією телевізійних фільмів «Укртелефільм» на підставі договору від 30 січня 2004 року та ОСОБА_8 було укладено інвестиційний договір № 219/F (про інвестування в житлове будівництво). Згідно пункту 1.1 та 2.1 Інвестиційного договору № 219/F відповідач ПрАТ МІЖНАРОДНА ІНВЕСТИЦІЙНА КОМПАНІЯ «ІНТЕРІНВЕСТСЕРВІС» зобов'язується своїми силами і засобами, з використанням інвестиційних внесків інвестора, збудувати об'єкт будівництва (житловий будинок з нежитловими приміщеннями за адресою: АДРЕСА_1, секція «Ж»), здати його в експлуатацію та передати у власність інвестора новозбудоване майно, зокрема, 2-кімнатну квартиру № 34 загальною площею 83,51 кв.м., розташовану на 11 поверсі секції «Е», а інвестор зобов'язується внести інвестиції та прийняти новозбудоване майно у власність на умовах цього договору. Інвестиційні внески сплачуються до кінця першого кварталу 2008 року. 10 травня 2007 було укладено Додаткову угоду №1 до інвестиційного договору № 219/F, згідно з якою площа квартири становить 92,62 кв.м., а інвестиційний внесок встановлюється у сумі 324 170 гривень. 15 червня 2007 між ОСОБА_8 та ТОВ «Земля-50» було укладено договір № 219/F-В про відступлення права вимоги. Згідно з пункту 1.1. договору № 219/F-В первісний кредитор відступає, а новий кредитор набуває право вимоги, належне первісному кредиторові за інвестиційним договором № 219/F, укладеним між ОСОБА_8 та відповідачем ПрАТ МІЖНАРОДНА ІНВЕСТИЦІЙНА КОМПАНІЯ «ІНТЕРІНВЕСТСЕРВІС». Того ж дня було складено Акт приймання-передачі до договору № 219/F-В. 27 липня 2007 року ТОВ «Земля-50» здійснила оплату відповідачу ПрАТ МІЖНАРОДНА ІНВЕСТИЦІЙНА КОМПАНІЯ «ІНТЕРІНВЕСТСЕРВІС» інвестиційного внеску згідно з інвестиційним договором № 219/F. 22 березня 2012 року між відповідачем ПрАТ МІЖНАРОДНА ІНВЕСТИЦІЙНА КОМПАНІЯ «ІНТЕРІНВЕСТСЕРВІС» та ТОВ «Земля-50» укладено додаткову угоду до Інвестиційного договору № 219/F, у відповідності до її положень

сторони виклали термін «Об'єкт будівництва» та «Новозбудоване майно» у

новій редакції, а також погодили термін закінчення будівництва та здачі Об'єкта будівництва в експлуатацію - 31 грудня 2012 року. 27 грудня 2010 року між відповідачем ОСОБА_2, ТОВ «Земля-50» та відповідачем ПрАТ МІЖНАРОДНА ІНВЕСТИЦІЙНА КОМПАНІЯ «ІНТЕРІНВЕСТСЕРВІС» укладено договір відступлення права вимоги № 219/F-С. Згідно з пунктом 1.1. договору відступлення права вимоги № 219/F-С ТОВ «Земля-50» відступає, а відповідач ОСОБА_2 набуває права вимоги згідно інвестиційного договору № 219/F від 16 листопада 2005 року. 27 грудня 2010 року відповідачем ОСОБА_2 на виконання умов договору відступлення права вимоги № 219/F-С сплачено на користь ТОВ «Земля-50» 917 793 гривень. Того ж дня, 27 грудня 2010 року ТОВ «Земля-50» на підставі Акту приймання-передачі до Договору відступлення права вимоги №219/F-С передало відповідачу всі необхідні документи. 04 лютого 2013 року між відповідачем ОСОБА_9 та відповідачем ПрАТ МІЖНАРОДНА ІНВЕСТИЦІЙНА КОМПАНІЯ «ІНТЕРІНВЕСТСЕРВІС» укладено Додаткову

угоду до Інвестиційного договору № 219/F від 16 листопада 2005 року. Згідно з умовами вказаної додаткової угоди у зв'язку зі зміною загальної площі об'єкта інвестування та порядкового номеру квартири, отриманих на підставі обмірів та технічних паспортів КМБТІ площа об'єкта інвестування складає 94,4 кв.м., а поштова адреса квартири: 02002, АДРЕСА_1 секція «Е», поверх 11, № квартири 441.

Отже, 16 листопада 2005 року відповідач ПрАТ МІЖНАРОДНА ІНВЕСТИЦІЙНА КОМПАНІЯ «ІНТЕРІНВЕСТСЕРВІС» здійснив відчуження належних йому майнових прав на квартиру № 34 (441), відповідно його права на вказаний об'єкт припинилися. Таким чином, майнові права на квартиру є об'єктом спільної сумісної власності подружжя його та відповідачки ОСОБА_2, оскільки були придбані під час шлюбу. В подальшому подружнє життя його та відповідача ОСОБА_2 не склалося та згідно з рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 23 грудня 2012 року їх шлюб було розірвано про що зроблено відповідні записи. Після розлучення їх з відповідачкою ОСОБА_2 стосунки стали неприязними через намагання останньої у шахрайський спосіб позбавити його права власності на спірну квартиру. Вказана шахрайська схема виглядає наступним чином. 17 червня 2013 року між відповідачем ПрАТ МІЖНАРОДНА ІНВЕСТИЦІЙНА КОМПАНІЯ «ІНТЕРІНВЕСТСЕРВІС» та відповідачем ТОВ «ПОСТ ПРЕМІУМ» було укладено договір купівлі-продажу майнових прав № 2. Предметом вказаного договору в тому числі виступали майнові права на квартиру АДРЕСА_1 (якій після завершення будівництва та введення будинку в експлуатацію було присвоєно № 441), належні йому та його дружині. Фактично склалася ситуація, за якої відповідач ПрАТ МІЖНАРОДНА ІНВЕСТИЦІЙНА КОМПАНІЯ «ІНТЕРІНВЕСТСЕРВІС» розпорядився чужим майном, тобто майном, на яке він не мав жодних прав. У березні 2015 року він дізнався, що право власності на квартиру було зареєстровано за відповідачем ТОВ «ПОСТ ПРЕМІУМ». Реєстрацію права власності на спірну квартиру було здійснено Реєстраційною службою Головного управління юстиції у м. Києві 09 липня 2013 року на підставі договору купівлі-продажу майнових прав № 2 від 17 червня 2013 року, укладеного між відповідачем ПрАТ МІЖНАРОДНА ІНВЕСТИЦІЙНА КОМПАНІЯ «ІНТЕРІНВЕСТСЕРВІС» та відповідачем ТОВ «ПОСТ ПРЕМІУМ». В подальшому ж, 25 вересня 2014 року між відповідачем ТОВ «ПОСТ ПРЕМІУМ» та відповідачем ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу квартири. Тобто, склалася «дуже дивна» ситуація, за якої відповідач ОСОБА_2 придбав у власність у відповідача ТОВ «ПОСТ ПРЕМІУМ» квартиру, майнові права на яку вже належали відповідачу ОСОБА_2 за раніше укладеним договором відступлення права вимоги № 219/F-С від 27 грудня 2010 року. Таким чином, відповідач ОСОБА_2 фактично двічі придбала одну і ту саму квартиру. Проте, на його глибоке переконання жодних коштів за договором купівлі-продажу від 25 вересня 2014 року відповідач ОСОБА_2 відповідачу ТОВ «ПОСТ ПРЕМІУМ» не сплачувала. Продовжуючи свої протиправні наміри з позбавлення його права власності на належне йому майно, відповідач ОСОБА_2 буквально через три місяці, а саме 09 грудня 2014 року, уклала з відповідачем ОСОБА_3 договір купівлі-продажу квартири. 08 червня 2015 року відповідач ОСОБА_3 на підставі договору подарував 1/3 частини квартири своїй дочці. У зв'язку з викладеним, він вважає, що його протиправно позбавили права спільної сумісної власності на квартиру. Жодного волевиявлення на розпорядження майновими правами на квартиру та/або на укладення будь-яких договорів щодо майнових прав він не виявляв. Тобто, належні йому майнові права вибули із його володіння не з його волі.

Крім того, у відповідності до пункту 3.1 договору купівлі-продажу від 25 вересня 2014 року продаж квартири вчинено за 764 640 гривень, які покупець має сплатити продавцеві протягом 1 доби з моменту вчинення даного договору з дотриманням вимог статті 1087 ЦК України та постанови Правління НБУ від № 210 від 06 червня 2010 року. Відповідно до Постанови НБУ від 06 червня 2013 року № 210 «Про встановлення граничної суми розрахунків готівкою» встановлено граничну суму розрахунку готівкою фізичної особи з підприємством (підприємцем) протягом одного дня за товари (роботи, послуги) у розмірі 150 000 гривень. Із вказаного випливає, що ОСОБА_2 могла здійснити розрахунок з ТОВ «Пост Преміум» за придбання кватири виключно в безготівковому порядку. Відповідно до підпункту 7.1.5 пункту 7.1 статті 7 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" зарахування коштів на рахунок клієнта здійснюється як шляхом внесення їх у готівковій формі через касу банку, так і шляхом переказу у безготівковій формі з інших рахунків. Отже, належним та допустимим доказом проведення ОСОБА_2 розрахунку за квартиру є документ виданий банківською установою про перерахування коштів на рахунок ТОВ «Пост Преміум». Проте, всупереч вищевказаним імперативним нормам чинного законодавства, ОСОБА_2 та ТОВ «Пост Преміум» не надано належних та допустимих доказів, що підтверджують проведення між ними розрахунку за придбання ОСОБА_2 спірної квартири. Не може вважатись належним та допустимим доказом проведення розрахунку нотаріально засвідчена заява ТОВ «Пост преміум» про проведення повного розрахунку за договором, оскільки вказаний документ не відноситься до документів, що підтверджують факт проведення розрахункової операції, тобто не є розрахунковим документом. Тобто, ще одним з належних та допустимих доказів проведення ОСОБА_2 розрахунку за квартиру та отримання ТОВ «Пост Преміум» грошових коштів є реєстрація ТОВ «Пост Преміум» податкової накладної з податку на додану вартість. Проте, ані ОСОБА_2, ні ТОВ «Пост Преміум» не надають жодної інформації щодо реєстрації такої податкової накладної. На недійсність спірного договору купівлі-продажу свідчить і той факт, що в момент укладення спірного договору Дніпровським районним судом м. Києва розглядалась справа № 755/28613/13-ц за позовом ОСОБА_2 до відповідача ПрАТ МІЖНАРОДНА ІНВЕСТИЦІЙНА КОМПАНІЯ «ІНТЕРІНВЕСТСЕРВІС», за участю відповідача ТОВ «ПОСТ ПРЕМІУМ» про визнання права на спірну квартиру та зобов'язання примусово виконати обов'язок в натурі. Тобто, ОСОБА_2 у справі № 755/28613/13-ц стверджує, що вона є власником квартири, належним чином виконала обов'язки за інвестиційним договором та одночасно придбає цю ж квартиру у іншої особи. При цьому належних доказів проведення розрахунку за спірну квартиру жоден із відповідачів не надає. Вважає, що договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений 25 вересня 2014 року між ТОВ «Пост Преміум» та ОСОБА_2 спрямований на незаконне заволодіння ОСОБА_2 спірною квартирою.

Представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_10 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, з підстав викладених у позовній заяві, письмових поясненнях. Додатково пояснив суду, що сторони ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 14 вересня 2007 року по 23 жовтня 2012 року. В період шлюбу 27 грудня 2010 року ОСОБА_2 було укладено договір відступлення права вимоги з відповідачем ПрАТ МІЖНАРОДНА ІНВЕСТИЦІЙНА КОМПАНІЯ «ІНТЕРІНВЕСТСЕРВІС», за яким були набуті майнові права на об'єкт будівництва, а саме спірну квартиру. Позивачу були відомі умови інвестиційного договору. Кошти для будівництва квартири були отримані ними за рахунок коштів, що надала мати позивача та коштів, отриманих з укладення кредитного договору. В період перебування сторін у шлюбі кредит сплачувався ними спільно. 23 квітня 2012 року збудоване майно було введено в експлуатацію. Зазначив, що про введення будинку в експлуатацію позивач дізнався вже після укладення договору відступлення права вимоги, а про порушення своїх прав лише після розлучення. Крім того, 17 червня 2013 року виникли обставини, з якими пов'язується звернення позивача до суду щодо оскаржуваного договору № 2 купівлі-продажу майнових прав від 17 червня 2013 року. На початку 2015 року позивачу достовірно стало відомо про порушення його прав та подано відповідні позови: 06 квітня 2015 року - позов до Реєстраційної служби щодо незаконної реєстрації права власності на квартиру за ТОВ «ПОСТ ПРЕМІУМ», 06 квітня 2015 року - мати позивача зверталася до суду, 14 серпня 2015 року - позов до Господарського суду.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з'явилася, подала до суду з заперечення на позовну заяву, доповнення до заперечення, долучених до матеріалів справи.

Представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_7 в судовому засіданні проти позову заперечував. Пояснив суду, що майнові права, придбані за інвестиційним договором, є спільним майном, ОСОБА_2 виконала всі умови по інвестиційному договору, вказаний договір є дійсним, кошти за будівництво були внесені, проте права власності на об'єкт будівництва набуто не було та державна реєстрація на збудований об'єкт не була проведена. При цьому, майнові права ПрАТ МІЖНАРОДНА ІНВЕСТИЦІЙНА КОМПАНІЯ «ІНТЕРІНВЕСТСЕРВІС» були відступлені ТОВ «ПОСТ ПРЕМІУМ» та відповідно було проведено реєстрацію права власності на квартиру. В подальшому, ОСОБА_2 та ТОВ «ПОСТ ПРЕМІУМ» уклали договір купівлі-продажу спірної квартири, вже після розірвання шлюбу з позивачем. При цьому, як саме ОСОБА_2 були внесені кошти за придбану квартиру, йому не відомо, проте всі документи свідчать про сплату останньою коштів за придбану квартиру. Зазначив, що наразі ОСОБА_2 готує позов до ПрАТ МІЖНАРОДНА ІНВЕСТИЦІЙНА КОМПАНІЯ «ІНТЕРІНВЕСТСЕРВІС» про стягнення збитків.

Представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_12 в судовому засіданні заперечував проти позову. Пояснив суду, що позивач спочатку мав би здійснити поділ майна подружжя, а вже потім визнавати недійсними укладені договори. Щодо підстав набуття права власності на квартиру з боку ОСОБА_2, зазначив, що остання набула право власності на спірну квартиру за власні кошти. По інвестиційному договору було набуто лише майнові права. Позивач же права власності на майно по інвестиційному договору не набував, так як не було виконано п. 6.2. інвестиційного договору, а саме не підписано акту прийому-передачі об'єкту. Також, зазначив, що квартира АДРЕСА_1 є однією і тією ж квартирою.

Уповноважений представник відповідача ПРИВАТНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА МІЖНАРОДНА ІНВЕСТИЦІЙНА КОМПАНІЯ «ІНТЕРІНВЕСТСЕРВІС» в судове засідання не з'явився, про день, час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином, суд про причини неявки не повідомив.

Уповноважений представник відповідача ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ПОСТ ПРЕМІУМ» в судове засідання не з'явився, про день, час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином, подав до суду заперечення проти позову, долучених до матеріалів справи, в яких просив в задоволенні позову відмовити повністю.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з'явився, подав до суду заперечення на позов, долучених до матеріалів справи, в яких просив в позові відмовити.

Представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_13 в судовому засіданні проти позову заперечувала. Пояснила суду, що автоматичної трансформації майнових прав в право власності за інвестиційним договором не відбулося, оскільки сторони розлучилися. При цьому, позивач не здійснював поділу спільного майна, а ОСОБА_2 набула право власності на квартиру за договором 2014 року. Сама ж ОСОБА_2 заперечує про право спільної сумісної власності на квартиру, сам позивач поділом майнових прав не займався, до правоохоронних органів не звертався, права власності на квартиру не набував, а тому ОСОБА_3 є добросовісним набувачем спірної квартири. Крім того, просила застосувати до спірних правовідносин строк позовної давності, з підстав викладених у заяві про застосування строку позовної давності.

Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання не з'явилася, про день, час та місце судового розгляду повідомлялася належним чином.

Суд, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, приходить до наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 16 листопада 2005 року між ЗАТ МІК «ІНТЕРІНВЕСТСЕРВІС» та Українською студією телевізійних фільмів «Укртелефільм» (компанія), та ОСОБА_8 було укладено Інвестиційний договір № 219/F (про інвестування у житлове будівництво), за яким компанія зобов'язалася своїми силами і засобами, з використанням інвестиційних внесків інвестора, збудувати об'єкт будівництва - житловий будинок з нежитловими приміщеннями за адресою: АДРЕСА_1, секція «Е», номер 34, загальною площею 83,51 кв.м., здати його в експлуатацією (четвертий квартал 2007 року) та передати у власність інвестору новозбудоване майно, а інвестор зобов'язалася внести інвестиції та прийняти новозбудоване майно у власність на умовах цього договору (а.с.12-17, Том 1).

10 травня 2007 року між ЗАТ МІК «ІНТЕРІНВЕСТСЕРВІС» та Українською студією телевізійних фільмів «Укртелефільм» (компанія), та ОСОБА_8 (інвестор) було укладено додаткову угоду № 1 до Інвестиційного договору № 219/F (про інвестування у житлове будівництво), за якою, зокрема, було змінено загальну площу об'єкта будівництва на 92,62 кв.м. та змінено суму інвестиційних внесків до 324 170,00 гривень, при цьому обумовлено, що інвестиційні внески сплачуються до кінця першого кварталу 2008 року (а.с.18, Том 1).

15 червня 2007 року між ОСОБА_8 (первісний кредитор) та ТОВ «Земля-50» (новий кредитор) укладено договір № 219/F-В про відступлення права вимоги на підставі ст.ст. 512-519 ЦК України, за яким первісний кредитор відступив, а новий кредитор набув право вимоги, належне первісному кредиторові згідно інвестиційного договору № 219/F (про інвестування у житлове будівництво) від 16 листопада 2005 року (а.с.19-20, Том 1).

14 вересня 2007 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_14 було зареєстровано шлюб, прізвищу дружини після реєстрації шлюбу - ОСОБА_14 (а.с.52, Том 1).

27 грудня 2010 року між ТОВ «Земля-50» (кредитор), гр. ОСОБА_2 (новий кредитор) та Приватним акціонерним товариством «Міжнародна інвестиційна компанія «Інтерінвестсервіс», що є правонаступником ЗАТ «Міжнародна інвестиційна компанія «Інтерінвестсервіс» (боржник) укладено договір № 219/F-С провідступлення права вимоги, за яким новий кредитор - ОСОБА_2 одержує право замість кредитора - ТОВ «Земля-50» вимагати від боржника - ПрАТ «Міжнародна інвестиційна компанія "Інтерінвестсервіс" виконання ним всіх своїх зобов'язань, передбачених умовами Основного договору (Інвестиційний договір № 219/F від 16 листопада 2005 року), в тому числі передачі у власність нового кредитора двокімнатної квартири № 34, що розташована за будівельною адресою: АДРЕСА_1, секція «Е», поверх 11, загальною площею за проектно-кошторисною документацією 92,62 кв.м, побудованої за рахунок інвестиційних внесків, при умові сплати новим кредитором за передання права вимоги за Основним договором суми у розмірі 917793,00 грн. на поточний рахунок кредитора, зазначений в реквізитах цього договору в момент підписання цього договору (а.с.25-27, Том 1).

27 грудня 2010 року ТОВ «Земля-50» та ОСОБА_2 було підписано акт приймання-передачі до договору № 219/F-С провідступлення права вимоги від 27 грудня 2010 року (а.с.28, Том 1).

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 23 жовтня 2012 року, шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було розірвано (а.с.53, Том 1).

04 лютого 2013 року ОСОБА_2 та ПрАТ «ІНТЕРІНВЕСТСЕРВІС» було внесено зміни до інвестиційного договору (по інвестування у житлове будівництво) № 219/F від 16 листопада 2005 року, що підтверджується договором, відповідно до якого було змінено порядковий номер квартири на 441 та загальну площу об'єкту інвестування на 94,4 кв.м. (а.с.45-46, Том 1).

17 червня 2013 р. Приватне акціонерне товариство «Міжнародна інвестиційна компанія «Інтерінвестсервіс» (продавець) та Товариство з обмеженою відповідальністю «ПОСТ ПРЕМІУМ» (покупець) уклали договір № 2 купівлі-продажу майнових прав, відповідно до умов якого продавець продав, а покупець купив майнові права на об'єкти нерухомості, що знаходяться в адміністративно-житловому комплексі з підземним паркінгом в АДРЕСА_1 (а.с.54-57, Том 1).

Згідно з п. 2.1. Розділу 2 вказаного договору, майнові права на об'єкт нерухомості за цим договором передаються продавцем покупцю шляхом підписання Акту прийому-передачі майнових прав.

Як вбачається з Акту прийому-передачі майнових прав на житлове приміщення від 17.06.2013 р. вбачається, що ПрАТ «Міжнародна інвестиційна компанія «Інтерінвестсервіс» на виконання умов договору купівлі-продажу майнових прав № 2 від 17.06.2013 р. передало, а покупець прийняв майнові права на житлове приміщення - квартира № 441, секція Е, поверх 11, площа 94,4 кв.м., по АДРЕСА_1 (а.с.61, Том 1).

В подальшому, на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 09 липня 2013 року № 3769901 було проведено державну реєстрацію права власності на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 за Товариством з обмеженою відповідальністю «Пост Преміум» (а.с.66, Том 1).

Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 09 липня 2013 року, квартира АДРЕСА_1 зареєстрована на праві приватної власності за Товариством з обмеженою відповідальністю «Пост Преміум» (а.с.67, Том 1).

25 вересня 2014 року між ТОВ «ПОСТ ПРЕМІУМ» та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу квартири, за яким продавець ТОВ «ПОСТ ПРЕМІУМ» передав у власність покупця ОСОБА_2 квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 а покупець її прийняв та зобов'язався сплатити за неї грошову суму згідно умов цього договору (а.с.180-181, Том 1).

В подальшому, 09 грудня 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу квартири, за яким продавець ОСОБА_2 передав у власність покупця ОСОБА_3 квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 а покупець її прийняв та зобов'язався сплатити за неї грошову суму згідно умов цього договору (а.с.73-41, Том 1).

08 червня 2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір дарування 1/3 частини квартири, за яким дарувальник ОСОБА_3 передав, а обдаровувана ОСОБА_4 прийняла у дар 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 (а.с.1, Том 2).

Звертаючись до суду із заявленими позовними вимогами, сторона позивача посилається на те, що спірна квартира АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю позивача та відповідача ОСОБА_2, оскільки майнові права на неї були придбані в період перебування останніх у зареєстрованому шлюбі, при цьому жодного волевиявлення позивача під час передачі права вимоги на квартиру та відчуження квартири не було.

Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч.3 ст. 368 Цивільного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 63 Сімейного кодексу України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ним.

Відповідно до ст. 65 Сімейного кодексу України дружина, чоловік розпоряджається майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

При укладанні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 68 Сімейного кодексу України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (ч.1 ст. 69 СК).

Відповідно до ч.1 ст. 70 Сімейного кодексу України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно ч.1 ст. 71 Сімейного кодексу України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовились про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ч. 1 ст. 190 ЦК України майном як особливим об'єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки.

Статтею 4 Закону України «Про інвестиційну діяльність» передбачено, що об'єктами інвестиційної діяльності можуть бути будь-яке майно, в тому числі основні фонди і оборотні кошти в усіх галузях економіки, цінні папери (крім векселів), цільові грошові вклади, науково-технічна продукція, інтелектуальні цінності, інші об'єкти власності, а також майнові права.

Згідно зі ст. 2 Закону України «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю», об'єкт інвестування - квартира або приміщення соціально-побутового призначення (вбудовані в житлові будинки або окремо розташовані нежитлові приміщення, гаражний бокс, машиномісце тощо) в об'єкті будівництва, яке після завершення будівництва стає окремим майном.

Як встановлено судом, в рахунок інвестування в об'єкт будівництва, 27 грудня 2010 року між ПАТ «ЗЛАТОБАНК» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 221/10/Z, за яким банк надав позичальнику ОСОБА_2 кредит на придбання майнових прав на об'єкт інвестування - квартиру АДРЕСА_1 в сумі 440 000 гривень 00 копійок (а.с.29-32, Том 1).

В рахунок забезпечення виконання умов кредитного договору з боку позичальника, майнові права на об'єкт інвестування - квартиру АДРЕСА_1 були передані в іпотеку за договором іпотеки від 27 грудня 2010 року, укладеного між ОСОБА_2 та ПАТ «ЗЛАТОБАНК» (а.с.38-42, Том 1).

Майнові права є неспоживною річчю та визнаються речовими правами.

Майнові права на нерухомість - об'єкт будівництва (інвестування) не вважаються речовими правами на чуже майно, оскільки об'єктом цих прав є не чуже майно, а також не вважаються правом власності, оскільки об'єкт будівництва (інвестування) не існує на момент укладання будь-яких договорів щодо таких майнових прав, а тому не може існувати й право власності на нього.

Майнове право, що є предметом договору купівлі-продажу, - це обумовлене право набуття в майбутньому права власності на нерухоме майно (право під відкладальною умовою), яке виникає тоді, коли виконані певні, але не всі правові передумови, необхідні й достатні для набуття речового права.

Майновими визнаються будь-які права, пов'язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовою частиною права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права та право вимоги.

Майнове право, яке можна визначити як право очікування, є складовою частиною майна як об'єкта цивільних прав. Майнове право - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому.

Захист майнових прав здійснюється у порядку, визначеному законодавством, а якщо такий спеціальний порядок не визначений, захист майнового права здійснюється на загальних підставах цивільного законодавства.

Стаття 331 ЦК України встановила загальне правило, відповідно до якого право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації прав на нерухоме майно після завершення будівництва та прийняття його в експлуатацію.

За правилами статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред'явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує її право власності.

Оскільки відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний механізм, з яким закон пов'язує виникнення в особи суб'єктивного права власності на окремі об'єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об'єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному статтею 392 цього Кодексу.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України № 6-70цс13 від 25.09.2013, в якій зазначено, що аналіз положень ЦК України свідчить про те, що майнове право - це обумовлене право набуття в майбутньому прав власності на нерухоме майно (право під відкладальною умовою, право очікування), яке виникає тоді, коли виконані певні, але не всі правові передумови, що є необхідними й достатніми для набуття речового права.

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховим Судом України у постанові суду від 02 грудня 2015 року у справі № 6-1502цс15, за правилами статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред'явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності.

У справі, яка переглядається, за змістом договору купівлі-продажу майнових прав позивачка отримала лише право на набуття права власності, а не саме право власності на нерухоме майно. Отже, підстав для визнання за нею майнових прав на об'єкт інвестування на підставі статей 331, 392 ЦК України немає.

Як встановлено судом та не заперечувалося сторонами у справі, відповідач ОСОБА_2 виконала умови інвестиційного договору в частині сплати коштів за будівництво об'єкта нерухомості, тим самим вчинивши дії, спрямовані на виникнення правових передумов, необхідних і достатніх для набуття права вимоги переходу права власності на об'єкт будівництва.

При цьому, статтею 331 Цивільного кодексу України передбачено, що право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Відповідно до ст. 182 Цивільного кодексу України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Положеннями ч. 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

При цьому, відповідно до вимог ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

В той же час, право власності на спірну квартиру у ОСОБА_2 на підставі Інвестиційного договору № 219/F від 16 листопада 2005 року укладеного між ЗАТ МІК «ІНТЕРІНВЕСТСЕРВІС» та Українською студією телевізійних фільмів «Укртелефільм» (компанія), та ОСОБА_8, з подальшим змінами, не виникло, а змістом договору купівлі-продажу майнових прав остання отримала лише право на набуття права власності майбутньому, а не саме право власності на нерухоме майно, у зв'язку з чим в подальшому право власності на спірну квартиру було зареєстровано за ТОВ «Пост Преміум» на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

Таким чином, з вищевикладеного вбачається, що ОСОБА_2 не було набуто право власності на спірну квартиру на підставі Інвестиційного договору № 219/F від 16 листопада 2005 року укладеного між ЗАТ МІК «ІНТЕРІНВЕСТСЕРВІС» та Українською студією телевізійних фільмів «Укртелефільм» (компанія), та ОСОБА_8, з подальшим змінами, а лише набуто майнові права на об'єкт нерухомості, який никне в майбутньму, при цьому реєстрація права власності по інвестиційному договору на спірну квартиру не була здійснена за ОСОБА_2 Лише, в подальшому, ОСОБА_2 було придбано вказану квартиру за договором купівлі-продажу від 25 вересня 20141 року, тобто вже не в період перебування ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у зареєстрованому шлюбі, у зв'язку з чим спірна квартира не може вважатися спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 Щодо посилань сторони позивача на те, що частину коштів на інвестування квартири було надано матір'ю позивача, а іншу частину було сплачено за рахунок кредитного договору, то стороною позивача не було надано в підтвердження отримання коштів від матері позивача будь-яких належних та допустимих доказів, які б свідчили, що грошові кошти, отримані від продажу квартири АДРЕСА_1 за договором купівлі-продажу квартири від 01 жовтня 2010 року, були використані саме з метою інвестування об'єкту нерухомості (спірної квартири), а сума кредиту, відсотків за його користування було сплачено відповідачем ОСОБА_2 після розірвання шлюбу з ОСОБА_1, що не заперечувалося стороною позивача в судовому засіданні.

Крім того, в розрізі даного спору суд вважає за необхідне застосувати до спірних правовідносин в частині визнання квартири АДРЕСА_1 об'єктом спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2, строку позовної давності, з огляду на наступне.

Згідно до положень ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки, згідно до ч. 2 ст. 72 СК України.

Перебіг позовної давності за приписами ч. 1 ст.261 ЦК України починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатися про порушення свого прав або про особу яка її порушила.

Як встановлено судом, рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 23 жовтня 2012 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано, при цьому на протязі трирічного періоду позивачем не заявлялося будь-яких вимог про поділ спільного майна подружжя, лише у 2015 році мати позивача - ОСОБА_6 зверталася до Дніпровського районного суду м Києва із позовом про визнання частки у праві спільної сумісної власності в порядку поділу, в якому просила визнати спірну квартиру спільною сумісною власністю її та ОСОБА_1, ОСОБА_2, в той час як позивачем будь-яких дій щодо поділу спільного майна подружжя здійснено не було, в розрізі розгляду даної справи клопотань про поновлення строку позовної давності заявлено не було, у зв'язку з чим позовні вимоги про визнання спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 спірної квартири заявлені позивачем поза межами строку позовної давності, встановленої законодавцем щодо вимог про поділ майна подружжя.

Аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання квартири АДРЕСА_1 об'єктом спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2; визнання недійсним договору № 2 купівлі-продажу майнових прав, укладеного 17 червня 2013 року між Приватним акціонерним товариством «Інтерінвестсервіс» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Пост Преміум», в частині що стосується купівлі-продажу майнових прав на квартиру АДРЕСА_1 (позиція 13 Додатку № 2 до договору); визнання недійсним свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 серії НОМЕР_1, видане Товариству з обмеженою відповідальністю «Пост Преміум» Реєстраційною службою Головного управління юстиції у м. Києві 09 липня 2013 року індексний номер 5887351.

Щодо заявлених позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений 25 вересня 2014 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Пост Преміум» та ОСОБА_2, то суд зазначає наступне.

Обґрунтовуючи підстави визнання недійсним вказаного договору купівлі-продажу спірної квартири, сторона позивача посилається на те, що ОСОБА_2 не було надано належних та допустимих доказів, що підтверджують проведення між сторонами договору розрахунку за придбання ОСОБА_2 спірної квартири.

В той же час, відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України яка визначає, що сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Таким чином, свобода договору означає право громадян вступати чи утримуватись від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначати умови такого договору.

При цьому, підписавши договір, сторони визначили права та взяли на себе певні обов'язки, визначені у договорі, зокрема і щодо виконання умов п. 3.1. Розділу 3 договору щодо ціни продажу та умов сплати коштів за даним договором у визначеній сторонами формі, у зв'язку з чим, враховуючи вказане, а також те, що позивач не є стороною вказаного договору, вимога про визнання договору недійсним є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

Щодо заявлених позовних вимог про витребування із чужого незаконного володіння ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у спільну сумісну власність ОСОБА_1 та ОСОБА_2 спірну квартиру, то враховуючи вирішення судом позовних вимог про визнання спірної квартири спільною сумісною власністю та відмови у їх задоволенні, то судом не вбачається підстав для задоволення позовних вимог про витребування спірної квартири із чужого незаконного володіння.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

У відповідності до ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

За таких обставин, суд враховуючи вищекладене, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог та відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ПРИВАТНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА МІЖНАРОДНА ІНВЕСТИЦІЙНА КОМПАНІЯ «ІНТЕРІНВЕСТСЕРВІС», ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ПОСТ ПРЕМІУМ», ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання правочинів недійсними та витребування майна з чужого володіння в повному обсязі.

Враховуючи, що суд дійшов ґрунтовних висновків щодо відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, відшкодування судових витрат в порядку ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України, не представляється за можливе.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 60, 63, 65, 68, 70, 71, 72 Сімейного кодексу України, ст.ст. 182, 190, 203, 215, 256, 261, 328, 331, 368, 392, 627 Цивільного кодексу України, ст. 4 Закону України «Про інвестиційну діяльність», ст. 2 Закону України «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю"», ст.ст. 4, 10, 11, 57, 59-61, 88, 208, 209, 212-215, 218, 294 Цивільного процесуального кодексу України суд, -

В И Р І Ш И В:

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ПРИВАТНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА МІЖНАРОДНА ІНВЕСТИЦІЙНА КОМПАНІЯ «ІНТЕРІНВЕСТСЕРВІС», ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ПОСТ ПРЕМІУМ», ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання правочинів недійсними та витребування майна з чужого володіння - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: