Справа № 308/2142/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 вересня 2016 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області

в складі головуючого судді леміш О.М

з участю секретаря Химинець О.Я

з участю позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4, третя особа - Служба у справах дітей Орган опіки та піклування Артемівської міської ради про усунення перешкод в спілкуванні з дитиною , - встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, третя особа - Служба у справах дітей Орган опіки та піклування Артемівської міської ради про усунення перешкод в спілкуванні з дитиною.

Свій позов позивач мотивував тим, що він знаходився у цивільному шлюбі із ОСОБА_4. В шлюбі у них народився син - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. З самого народження та до 01.07.2014 року дитина проживала разом з ним та його матір'ю, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 за адресою : АДРЕСА_1, у квартирі, яка на праві приватної власності належала позивачу. З самого народження сина, він приймав безпосередню участь у вихованні дитини та займався забезпеченням їх родини матеріальними благами. З 1 липня 2014 року мати дитини під приводом небезпеки від проведення бойових дій, узгодивши зі позивачем це питання, виїхала з дитиною до своєї подруги до міста Тернопіль. Після того, як фронт бойових дій відійшов від їх міста, позивач багаторазово дзвонив ОСОБА_4 і просив повернутися, однак вона повертатися не збиралась, і відповідала йому відмовою.Все ж таки в вересні 2014 року мати дитини повернулась до міста Артемівськ Донецької області разом із їх сином ОСОБА_5.З тих пір позивач та його син в місті Артемівськ проживали окремо , однак ОСОБА_1 декілька разів в тиждень бачився із своїм сином, придбавав для нього одяг, взуття, іграшки, канцелярські товари, відвідував різні дитячі заклади. Син часто залишався у нього на ніч.

Разом з тим, в останній раз позивач бачив свого сина 08.04.2015 року. Тоді вони з його матір'ю домовились про те, що 10.04.2015 року він забере сина до себе з дитячого садка і він буде у нього. Однак, 10.04.2015 року ОСОБА_4 перестала відповідати позивачу на телефонні дзвінки, її родичка по телефону повідомила про те, що 09.04.2015 року їй сказала ОСОБА_4 що поїхала в гості до своєї подруги із їх сином. Після багаторазових наполегливих дзвінків позивачу вдалося додзвонитись до ОСОБА_4 та поговорити із сином, однак де саме вони були син не знав. До липня 2015 року позивач 1-2 рази на тиждень зв'язувався телефоном із своїм сином, при цьому його мати підслуховувала їх розмови, та коли він намагався дізнатись де саме вони знаходяться телефон вимикався.

Не дивлячись на наведене вище, позивач не перестав намагатись шукати всі можливі шляхи для спілкування із свої сином. Таким чином, його права як батька порушуються, бо позивач не може спілкуватись із своїм сином, не бачить його.

Позивач та представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечив, просив суд відмовити в його задоволенні, однак зазначив, що позивачка не заперечує щою батько спілкувався з сином за їх місцем знаходження.

Заслухавши пояснення позивача, представника позивача, заперечення відповідача, вивчивши та перевіривши в судовому засіданні матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті суд приходить до наступного.

Згідно ст.ст. 11, 60 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Судом встановлено , що ОСОБА_1 він знаходився у цивільному шлюбі із ОСОБА_4. В шлюбі у них народився син - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. З самого народження та до 01.07.2014 року дитина проживала разом з ним та його матір'ю, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 за адресою : АДРЕСА_1, у квартирі, яка на праві приватної власності належала позивачу.

З самого народження сина, він приймав безпосередню участь у вихованні дитини та займався забезпеченням їх родини матеріальними благами. Син відвідував дошкільний навчальний заклад компенсуючого типу, ясел- садка № 55 «Ведмежатко» відділу освіти Артемівської ради з 01 липня 2011 року до 09 квітня 2015 року. Відповідно до довідки дошкільного навчального закладу, яка додається до позовної заяви: « вихованням хлопчика постійно займалися мати ОСОБА_4 та батько - ОСОБА_1 Батько приймає активну учать в житті дитини дошкільного навчального закладу.»

З 1 липня 2014 року мати дитини під приводом небезпеки від проведення бойових дій, узгодивши зі позивачем це питання, виїхала з дитиною до своєї подруги до міста Тернопіль.

Після того, як фронт бойових дій відійшов від їх міста, позивач багаторазово дзвонив ОСОБА_4 і просив повернутися, однак вона повертатися не збиралась, і відповідала йому відмовою.

Все ж таки в вересні 2014 року мати дитини повернулась до міста Артемівськ Донецької області разом із їх сином ОСОБА_5, та зі своїм новим цивільним чоловіком - ОСОБА_3.

З тих пір позивач та його син в місті Артемівськ проживали окремо : позивач за місцем своєї реєстрації , а син разом зі своєю матір'ю, за місцем реєстрації останньої. ОСОБА_1 декілька разів в тиждень бачився із своїм сином, придбавав для нього одяг, взуття, іграшки, канцелярські товари, відвідував різні дитячі заклади. Син часто залишався у нього на ніч.

Впозивача з сином були прекрасні відносини , ОСОБА_5 навіть неодноразово казав йому про своє бажання жити разом з ним.

В грудні 2014 року відповідачка розійшлася зі своїм цивільним чоловіком ОСОБА_3, і з того часу позивач забирав сина з дитячого садка кожного дня, гуляв із ним, годував, проводив із ним весь день і ввечері приводив до його матері. Також він відвідував лікарні в разі необхідності.

У вихідні дні син залишався у нього, а інколи і у своєї бабусі ( матері позивача). Він також водив сина на підготовчі курси в ЗОШ № 12.

ОСОБА_4 постійно скаржилась на фінансові труднощі, так як в неї постійно виникали якісь проблемі із працевлаштуванням. Фінансову підтримку ОСОБА_4 позивач тоді надавав але незначну, оскільки сам тоді працював по 5-7 днів на місяць. Не менше половини свого доходу та свого додаткового заробітку він витрачав на сина, придбаваючи йому одежу, іграшки, солодке.

В останній раз позивач бачив свого сина 08.04.2015 року. Тоді вони з його матір'ю домовились про те, що 10.04.2015 року він забере сина до себе з дитячого садка і він буде у нього.

Однак, 10.04.2015 року ОСОБА_4 перестала відповідати позивачу на телефонні дзвінки, її родичка по телефону повідомила про те, що 09.04.2015 року їй сказала ОСОБА_4 що поїхала в гості до своєї подруги із їх сином.

Після багаторазових наполегливих дзвінків позивачу вдалося додзвонитись до ОСОБА_4 та поговорити із сином, однак де саме вони були син не знав.

До липня 2015 року позивач 1-2 рази на тиждень зв'язувався телефоном із своїм сином, при цьому його мати підслуховувала їх розмови, та коли він намагався дізнатись де саме вони знаходяться телефон вимикався.

Не дивлячись на наведене вище, позивач не перестав намагатись шукати всі можливі шляхи для спілкування із свої сином. Він та його мати продовжують надсилати на картковий рахунок ОСОБА_4 гроші на дитину. Таким чином, його права як батька порушуються, бо позивач не може спілкуватись із своїм сином, не бачить його.

Таким чином, судом встановлено, що сторони перебувають в загострених відносинах та не можуть дійти згоди щодо виховання сина в добровільному порядку.

Сторони фактично не заперечують про те, що між ними мають місце деякі розбіжності з приводу порядку зустрічей батька з дитиною.

Оцінка зібраних по справі доказів має здійснюватися за правилами, передбаченими ст.212 ЦПК України з врахуванням положень ст.57-66 ЦПК України. Відповідно до вимог ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст.61 ЦПК України.

Правовідносини між сторонами випливають із норм Сімейного Кодексу України.

Зокрема відповідно до ч. 2 ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватись з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Відповідно до ч.ч.1, 2, 3 ст.157 Сімейного кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвитку дитини.

Відповідно до ст. 159 СК України якщо той із батьків, з ким проживає дитина чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо, він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров'я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами. У разі ухилення від виконання рішення суду особою, з якою проживає дитина, суд за заявою того з батьків, хто проживає окремо, може передати дитину для проживання з ним. Особа, яка ухиляється від виконання рішення суду, зобов'язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому з батьків, хто проживає окремо від дитини.

Як встановлено судом, фактів жорстокої або негідної поведінки ОСОБА_1 відносно сина не було і вказані обставини сторонами не заперечувалося.

Відповідно до ч.1 ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини.

Відповідно до ч. 1 ст. 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 3 Конвенції ООН про права дитини, яка підлягає застосуванню відповідно до ст.9 Конституції України та ст.ст.2, 8 ЦПК України, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.Відповідно до ч.2 ст. 6 Конвенції про права дитини передбачено, що Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання та здоровий розвиток дитини.

Відповідно до ч. 3 ст. 9 Конвенції, Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить інтересам дитини.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про охорону дитинства» контакт з дитиною - це реалізація матір'ю, батьком, іншими членами сім'ї та родичами, у тому числі тими, з якими дитина не проживає, права на спілкування з дитиною, побачення зазначених осіб з дитиною, а також надання їм інформації про дитину або дитині про таких осіб, якщо це не суперечить інтересам дитини.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 10 Закону України «Про охорону дитинства» держава здійснює захист дитини від усіх форм фізичного і психічного насильства, образи, недбалого і жорстокого поводження з нею у тому числі з боку батьків або осіб, які їх замінюють.

Відповідно до абз. 3 п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30.03.2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» жорстоке поводження полягає у фізичному або психічному насильстві, застосуванні недопустимих методів виховання, приниженні людської гідності дитини тощо.

Суд вважає, що Відповідачем та її представником не надано допустимих та беззаперечних доказів того, що позивач як батько дитини, несе загрозу та його спілкування суперечить інтересам дитини. Відсутні докази на підтвердження фізичного і психічного насильства, образ, недбалого і жорстокого поводження з сином з боку батька .

Також Відповідачем не надано доказів, що Позивач застосовував фізичне або психічне насильство, недопустимі методи виховання відносно дитини.

В суді беззаперечно встановлено, що між сторонами по справі склалися конфліктні неприязнені стосунки, які самі по собі не можуть впливати, та як наслідок, усунути Позивача від спілкування з дитиною.

В ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» зазначено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватись про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Суд не приймає до уваги покликання представника відповідача про те, що зустрічі батька з сином у відсутності матері будуть мати негативний вплив на дитину та несуть небезпеку для життя та здоров"я сина . Відповідачем не надано доказів, що зустрічі батька з сином у її відсутності за місцем проживання батька перешкоджатимуть його нормальному вихованню та доказів на підтвердження того, що порушуються її права чи права сина , або якісь обставини у зв"язку з ситуацією на сході України можуть зашкодити його життю чи здоров"ю. Заперечення не ґрунтуються на належних та допустимих доказах.

Відповідно до частин 4 та 5 ст.19 СК України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав… обовязковою є участь органу опіки та піклування.

Так, встановлений сімейним законодавством принцип рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Єдиною обставиною, яку законодавець визначив як перепону для спілкування батьків зі своїми неповнолітніми дітьми, є таке спілкування, що перешкоджає нормальному розвитку дитини.

Відповідач не надала суду жодних доказів того, що спілкування позивача із сином у її відсутності перешкоджає нормальному розвитку дитини. Не надано доказів того, що позивач не спроможний забезпечити під час особистих зустрічей з дитиною дотримання режиму харчування, розвитку та відпочинку дитини.

При цьому, суд звертає увагу на те, що згідно з п.6 ч.1 ст.3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

При вирішенні даного спору суд враховує, що одним із проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Ця позиція суду ґрунтується, в тому числі, на рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 року №15-рп/2004 у справі №1-33/2004.

Встановленим судом фактам відповідають сімейні правовідносини, які пов'язані із здійсненням батьками своїх прав та виконання батьківських обов'язків та регулюються Конституцією України, Сімейним кодексом України, ЗУ «Про охорону дитинства», Конвенцією про права дитини від 20.11.1989 року, що ратифікована Постановою ВР України №789-ХІІ від 27.02.1991 року, і є частиною національного законодавства України, Декларацією про права дитини, проголошеною Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року.

Так, відповідно до ст.52 Конституції України, діти рівні у своїх правах незалежно від походження, а також від того, народжені вони у шлюбі чи поза ним.

Зважаючи на норми чинного законодавства, з урахуванням поведінки сторін, їх загострених відносин, при визначенні способу участі батька у вихованні сина та в спілкуванні з ним, суд враховує вік дитини, права та бажання батька підтримувати постійний контакт з малолітнім сином, відсутність доказів , що батько дитини, несе загрозу та його спілкування суперечить інтересам дитини, бажання та можливість піклування про здоров'я та інтереси дитини обох батьків, а також виходить із розумного балансу на участь обох батьків у вихованні дитини.

Не врахування права та обов'язку позивача приймати участь у вихованні дитини самостійно, а не тільки за домовленістю і в присутності відповідачки, протиправно обмежить як права позивача на спілкування з сином, так і права дитини на спілкування з батьком, призведе до порушення рівності прав та обов'язків батьків, а відтак на думку суду висновок органу опіки та піклування про спілкування батька з сином виключно в присутності матері є таким, що не сприяє інтересам дитини та не доцільним.

Оцінюючи матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що позбавлення та обмеження Позивача від спілкування з дитиною , не узгоджується з вимогами чинного законодавства.

З пояснень Позивача та матеріалів справи встановлено, що Позивач прагне приймати участь у вихованні сина та створювати для нього необхідні умови щодо його розвитку, підтримання нормального здоров'я та відпочинку .

Таким чином, опираючись в першу чергу на інтереси дитини та з метою створення нормальних умов для її виховання та розвитку, приймаючи до уваги всі вищепереличені докази та обґрунтування по справі, суд вважає, що з метою максимального забезпечення інтересів дитини, її захисту і забезпечення турботи про неї все в сукупності дає суду підстави вважати, що такий порядок зустрічей батька з сином , який визначений ОСОБА_1 на думку суду, не порушує права та інтереси дитини, є доцільним та обґрунтованим, враховуючи, що позивач проживає окремо від сина, користується правом на участь у вихованні сина в обмеженому вигляді, тобто у формі спілкування з дитиною в певний період . Суд вважає, що спілкування позивача з сином повинно бути систематичним, не пов'язаним з присутністю матері, з якою проживає дитина і яка має більші можливості в спілкуванні з дитиною і в її вихованні, тому спільне перебування батька і сина та їх спілкування за місцем проживання батька або у інших місцях не матиме негативного впливу на дитину.

З урахуванням всіх обставин справи, враховуючи вимоги ст. 60 ЦПК України - кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, виходячи із принципів розумності та справедливості, виходячи з рівності прав та обов'язків матері й батька відносно дитини, принципу 6 Декларації , положень Конвенції про права дитини та положень Сімейного кодексу України та враховуючи інтереси дитини, приймаючи до уваги вік дитини сторін, поведінку батьків, зважаючи на те, що під час судового розгляду доведено , що право позивача - батька на спілкування з сином та на участь у його вихованні порушене, а відтак воно підлягає судовому захисту, а позов задоволенню з мотивів наведених вище.

Керуючись ЗУ «Про охорону дитинства» , Конвенцією про права дитини від 20.11.1989 р. ( з послід. змінами), ст.ст. 19,142, 153, 155, 157, 159 Сімейного Кодексу України, ст. ст.3, 4, 10, 11, 57, 58, 59, 60, 88, 209, 212-215 ЦПК України, суд,-

РІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_4, третя особа - Служба у справах дітей Орган опіки та піклування Артемівської міської ради про усунення перешкод в спілкуванні з дитиною - задоволити.

Зобов'язати ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3 усунути перешкоди у спілкуванні батька - ОСОБА_1, з його малолітнім сином ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1;

Встановити Наступні способи та порядок побачення та особисте спілкування ОСОБА_1 з сином ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1:

-на зимових та літніх канікулах, без присутності ОСОБА_4

-необмежене спілкування з сином особисто, засобами телефонного, поштового, електронного та іншого засобу зв'язку, що не передбачають безпосереднього фізичного спілкування між батьком та сином.

Зобов'язати ОСОБА_4, надати ОСОБА_1 точну інформацію щодо фактичного місця навчання, проживання, перебування дитини ОСОБА_5 , а у разі зміни такої інформації, повідомити про це його особисто на наступний день З дня настання таких обставин.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення.

З повним рішенням суду сторони можуть ознайомитись через 5 днів.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду Леміш О.М.