Справа № 627/1873/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2016 року смт. Краснокутськ

Краснокутський районний суд Харківської області в складі :

головуючого Вовк Л.В.

з участю секретаря Казакової О.С.,

представника позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт.Краснокутськ цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства ОСОБА_3 „ПриватБанк до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про звернення стягнення на житловий будинок та виселення ,

в с т а н о в и в :

У грудні 2014 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що 02.09.2008 року між ним і ОСОБА_2 укладений кредитний договір, відповідно до якого банк надав позичальнику кредит у сумі 20 600,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 27,96% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 02.09.2015 року. Цього самого дня між банком і ОСОБА_2 з метою забезпечення виконання кредитних зобовязань укладено іпотечний договір, за умовами якого в іпотеку передано житловий будинок по пров.Оболонський,35 в смт.Краснокутськ Краснокутського району Харківської області . Свої зобовязання за кредитним договором ОСОБА_2 не виконала, сума її боргу складає 60 331,14 грн.

Посилаючись на невиконання ОСОБА_2 зобовязань, позивач просив суд з метою погашення заборгованості за кредитним договором у сумі 60 331,14 грн. звернути стягнення на предмет іпотеки за договором від 02.09.2008 року, а саме житловий будинок по пр.Оболонський ,35 в смт.Краснокутськ, який належить ОСОБА_2 на праві власності, шляхом його реалізації на прилюдних торгах за початковою ціною, визначеною субєктом оціночної діяльності незалежним експертом, і виселити всіх мешканців зі зняттям їх із реєстраційного обліку.

Представник позивача у судовому засіданні позов підтримав , прохав задовольнити.

Відповідач проти позову заперечувала , просила відмовити в позові.

Суд, заслухавши пояснення сторін , дослідивши докази по справі , дійшов до наступних висновків.

Судом встановлено, що 02 вересня 2008 року ПАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_2 уклали кредитний договір №HAUBGR, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у сумі 20600,00 грн. зі сплатою 27,96 % річних із кінцевим терміном повернення не пізніше 02 вересня 2015 року.

02 вересня 2008 року для забезпечення кредитних зобовязань ОСОБА_2, ПАТ КБ «ПриватБанк» уклало з ОСОБА_2 договір іпотеки, відповідно до якого в іпотеку переданий житловий будинок по пр.Оболонський,35 в смт.Краснокутськ , загальною площею 68,00 кв. м, житловою площею 35,70 кв. м, який належить ОСОБА_2 на праві приватної власності на підставі договору купівлі продажу будинку посвідченого державним нотаріусом Краснокутської ДНК від 26.11.2005 та зареєстрованого в Краснокутському БТІ 05.12.2005 року. Житловий будинок, що є предметом іпотеки, придбаний ОСОБА_2 не за рахунок коштів, які отримані ОСОБА_2 за кредитним договором, а одержаний за договором купівлі-продажу будинку.

Судом установлено, що на час вирішення спору в будинку, крім власника ОСОБА_5, проживає і зареєстрований її син ОСОБА_4.

У звязку з невиконанням ОСОБА_2 зобовязань за кредитним договором утворилась заборгованість у розмірі 60 331,14 грн.

Згідно з пунктом 16.7.1. договору іпотеки, іпотекодержатель набуває права звернути стягнення на предмет іпотеки у разі, якщо в момент настання термінів виконання якого-небудь із зобов»язань , передбачених Кредитним договором , вони не будуть виконані.

Судом установлено, що позичальник порушив умови кредитного договору, зокрема, не здійснював погашення кредиту та процентів за його користування в установлені кредитним договором строки. У звязку з виникненням простроченої заборгованості банк повідомив позичальника (іпотекодавця) про наявну заборгованість шляхом направлення листа від 05.09.2014 року - вимоги про повернення кредиту та про звільнення житлового будинку, що є предметом іпотеки, в разі не сплати в 30 денний термін з дня отримання вимоги суми кредиту . Однак позичальник не вжила заходів для погашення заборгованості й звільнення житлового будинку.

За змістом частини першої статті 575 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, це вид забезпечення виконання зобовязання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобовязання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.

Крім того, правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом України «Про іпотеку».

Згідно із частиною третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 Закону України «Про іпотеку».

Так, згідно із частинами першою, другою статті 39 цього Закону у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК Української РСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Частина третя статті 109 ЖК Української РСР регулює порядок виселення громадян.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Відтак, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК Української РСР.

Отже, за змістом цих норм особам, які виселяються з жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у звязку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Установивши у справі, що в іпотеку передано житловий будинок, який був придбаний не за рахунок отриманих кредитних коштів, суд дійшов до висновку про відсутність передбачених законом підстав для виселення мешканців із зазначеного будинку без надання їм іншого постійного житла.

Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 2 вересня 2015 року ухвалив постанову у справі № 6-1049цс15, предметом якої був спір про виселення.

Суд зробив правовий висновок про те, що за змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобовязані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Матеріалами справи встановлено , що ОСОБА_2 набула право власності на іпотечне житло до укладання кредитного договору.

Ураховуючи зазначене, примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо добровільно мешканці не звільнять житловий будинок або житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника, або в інший погоджений сторонами строк.

Відповідна позиція викладена в п. 43 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин». Суд касаційної інстанції роз'яснив, що при розгляді позову іпотекодержателя про виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення в разі задоволення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має враховувати таке.

Разом із тим на час ухвалення рішення Банком не було надано доказів щодо належного письмового повідомлення відповідачів про необхідність виселення, отже відсутнє виконання приписів, встановлених ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ч. 3 ст. 109 ЖК Української РСР.

Наявна в матеріалах справи копія письмової вимоги Банку до відповідача ОСОБА_2 про добровільне виселення та зняття з реєстраційного обліку не підтверджені доказами того, що відповідач отримала вказану вимогу. Окрім того , в судовому засіданні відповідач пояснила , що вказану вимогу Банку не отримувала та їй не відомо про вимогу про добровільне звільнення будинку.

Посилання представника Банку, що така вимога відповідачу ОСОБА_2 направлена та нею отримана , спростовуються матеріалами справи, оскільки із матеріалів справи не вбачається, що ОСОБА_2 отримала вище вказану вимогу. Крім того , матеріали справи не містять доказів того, що вимога про добровільне звільнення житлового будинку направлялася відповідачу ОСОБА_4

За таких підстав , суд дійшов до висновку про задоволення позову частково, оскільки вимога Банку про виселення відповідачів з житлового будинку передчасна та повинна пред»являтися до них після ухвалення рішення про звернення стягнення на будинок .

Керуючись ст.ст. 575,589,590 ЦК ст.109 ЖК Української РСР, ст.ст.12,33,39,40 Закону України « Про іпотеку» , ст.ст.10, 11, 60, 88, 209, 212, 215 ЦПК України, суд ,-

у х в а л и в :

Позов Публічного акціонерного товариства КБ „Приват Банк про звернення стягнення та виселення - задовольнити частково .

Визнати дійсним договір іпотеки № HAUBGR від 02.09.2008 року, укладений Публічним акціонерним товариством КБ „Приват Банк та ОСОБА_2 .

В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № HAUBGR від 02.09.2008 року, в розмірі 60 331,14 грн., що складається з 17436, 16 грн. заборгованості за кредитом ; 12794,55 грн. заборгованості по процентам за користування кредитом; 24 343,35 грн. - пені за несвоєчасність виконання зобов»язань за договором; 250 грн. штрафу (фіксована частина) ; 2861,01 грн. штрафу (процентна складова) , звернути стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 02.09.2008 року , а саме будинок загальною площею 68,00 кв.м, житловою площею 35,70 кв.м. , який розташований за адресою : Харківська область , смт.Краснокутськ , пров.Оболонський ,35 ,що належить ОСОБА_2, шляхом продажу вказаного предмету іпотеки ( на підставі договору іпотеки № HAUBGR від 02.09.2008 року) , Публічним акціонерним товариством КБ „ПриватБанк( 49094,м. Дніпропетровськ , вул.Набережна Перемоги,50 , ) з укладанням від свого імені договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою покупцем , з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно , з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах , підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування , з можливістю здійснення ПАТ КБ « ПриватБанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій , необхідних для продажу предмету іпотеки з початковою ціною ,на підставі оцінки майна , суб»єктом оціночної діяльності, на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна.

У частині позову про виселення ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та зняття їх з реєстраційного обліку , ПАТ КБ « Приват Банк»- відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ « Приват Банк» сплачений судовий збір у сумі 1090 ( одна тисяча дев»яносто ) грн. 51 коп.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку через Краснокутський районний суд Харківської області шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя: ОСОБА_6