АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ[1]

28 липня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

в складі: головуючого - Кирилюк Г.М.

суддів: Рейнарт І.М., Чобіток А.О.

при секретарі Ігнатьєву Є.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Джерман Моторз» про відшкодування інфляційних витрат та стягнення процентів за користування чужими коштами, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 22 квітня 2016 року,

встановила:

06.02.2016 р. ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 20 серпня 2013 року з Товариства з обмеженою відповідальністю «Джерман Моторз» ( далі - ТОВ «Джерман Моторз») на його користь стягнуто невиплачену заробітну плату у сумі 78465 грн. 79 коп., грошову компенсацію за невикористану відпустку у сумі 16 137 грн. 74 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 187346 грн. 04 коп.

Оскільки вказане судове рішення відповідачем тривалий час не виконувалось, він поніс матеріальні втрати внаслідок знецінення національної грошової одиниці України.

Посилаючись на вказані обставини та положення, ч.5 ст.11, ч.2 ст.1214 ЦК України просив стягнути з відповідача збитки від інфляції за період з жовтня 2013 року по грудень 2015 року в розмірі 228 097,20 грн. та 3% річних з 31.10.2013 р. по 11.01.2016 р. в розмірі 17 195,06 грн.

За відсутності нормативно-правового документу, який би регулював дані правовідносини, просив застосувати до правовідносин сторін ст.625 ЦК України, яка є загальною нормою стосовно спеціальних правил по відношенню до ст. 536 ЦК України, що встановлює розмір процентів.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 22 квітня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 просить вказане судове рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Свої доводи мотивує тим, що судом першої інстанції не було застосовано положення ч. 5 ст. 11 ЦК України. Зазначив, що з моменту набрання рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 20 серпня 2013 року законної сили відповідач набув обов'язок виплатити йому кошти у визначеному розмірі.

Судом також не досліджено істотні обставини справи, що підтверджують умисне ухилення боржника від виконання свого обов'язку.

Крім цього, судом не враховано, що відповідач в порушення ч.1 ст.14 ЦК України безпідставно набув у володіння грошові кошти, які належать позивачу та допустив протиправне користування ними. Згідно ч.2 ст.1214 ЦК України у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу).

Також судом не застосовано Закон України «Про виконавче провадження», не враховано факту умисного ухилення та не виконання вимог державного виконавця відповідачем. Маючи можливість, боржник не скористався правом добровільного виконання рішення, а тому намагався уникнути відповідальності за порушення прав позивача. Вказане порушення стало причиною понесених позивачем збитків, що виражаються в інфляційних втратах та сплаті процентів за користування чужими коштами.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити.

Представник ТОВ «Джерман Моторз» - Боліщук Р.А. просив апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відхилення апеляційної скарги з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів, рішенням Оболонського районного суду м.Києва від 20.08.2013 р. визнано незаконним наказ ТОВ «Джерман Моторз» від 25.12.2012 року про звільнення ОСОБА_1 за одноразове грубе порушення трудових обов'язків за п.1 ч.1 ст.41 КЗпП України; змінено формулювання причин звільнення за п.1 ч.1 ст.41 КЗпП України на звільнення за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України, зазначивши датою звільнення 25 грудня 2012 року; стягнуто з ТОВ «Джерман Моторз» на користь ОСОБА_1 невиплачену заробітну плату у сумі 78465 грн. 79 коп., грошову компенсацію за невикористану відпустку у сумі 16 137 грн. 74 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 187 346 грн. 04 коп.

Зазначені грошові кошти ТОВ «Джерман Моторз» сплатило 11.01.2016 р. під час примусового виконання судового рішення (а.с.39).

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що після ухвалення рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 20 серпня 2013 року та набрання ним законної сили правовідносини сторін перейшли у виконавчу сферу і підстави для відповідальності за порушення грошового зобов'язання з застосуванням до спірних правовідносин ст. 625 ЦК України відсутні.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, оскільки він відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Так, згідно зі ст. 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.

Відповідно до ст. 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів цивільного законодавства, прийнятих відповідно до нього.

Відносини, які виникають між працівником і роботодавцем із приводу оплати праці, у тому числі й у зв'язку з порушенням строків виплати заробітної плати, регулюються трудовим законодавством, а саме: КЗпП України; Законами України: «Про оплату праці», «Про індексацію грошових доходів населення», «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати»; Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №1078; Положенням про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року №1427.

Відповідальність за порушення грошового зобов'язання, встановлена статтею 625 ЦК України, передбачає насамперед наявність договірних правовідносин, тобто положення зазначеної статті поширюються на порушення грошового зобов'язання.

При цьому ч.5 ст.11 ЦК України, в якій йдеться про те, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду, не дає підстав для застосування положень ст.625 ЦК України у разі наявності між сторонами правовідносин, які регулюються нормами трудового законодавства.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що положення ч.2 ст.625 ЦК України не застосовуються до трудового законодавства, оскільки вони врегульовані положеннями трудового законодавства, а з рішення суду про стягнення на користь позивача заробітної плати, грошової компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні зобов'язальні правовідносини не виникають.

Вказана правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 21 травня 2014 року (справа № 6-43 цс14).

Оскільки правовідносини сторін врегульовані нормами трудового законодавства, до правовідносин сторін положення ч.2 ст. 1214 ЦПК України, згідно з якими у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу) застосуванню також не підлягають.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Суд першої інстанції дав належну правову оцінку наданим позивачем доводам, дійшов правильного висновку про необґрунтованість заявлених позовних вимог з огляду на обрані позивачем підстави позову, такий висновок відповідає обставинам справи.

Наведені в апеляційній скарзі доводи не можуть слугувати підставами, з якими закон пов'язує можливість зміни чи скасування судового рішення.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду першої інстанції - залишенню без змін.

Керуючись ст. 303, 304, 307, 308, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 22 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді:

Справа №22-ц/796/9285/2016

Головуючий у суді першої інстанції: Осаулов А.А.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Кирилюк Г.М.