Справа № 2-5328/11
Провадження № 4-с/761/178/2016
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2016 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі: головуючого - судді Гуменюк А.І.

при секретарі Кривошиї Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за скаргою ОСОБА_1 на неправомірні дії Державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції Комлик Наталії Володимирівни про скасування постанов, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 (далі - Заявник) 03 липня 2015 року звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва зі скаргою на дії та рішення головного державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції Комлик Наталії Володимирівни (далі - Державний виконавець) про визнання дій неправомірними, скасування постанов про арешт майна та про розшук майна боржника.

Заявник свою скаргу обґрунтовує тим, що 17 червня 2015 року при зверненні до Шевченківського відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції, йому стало відомо, що в межах виконавчого провадження № 46478852, постановою Державного виконавця від 12 лютого 2015 року, накладено арешт на все його майно, а постановою від 16 квітня 2015 року, оголошено розшук належного йому автотранспортного засобу, який перебуває в заставі в іншому банку. Зазначив, що до 17 червня 2015 року, йому не було відомо про вищезгадані постанови Державного виконавця, оскільки за адресою, що зазначена у виконавчому листі, він не зареєстрований та не проживає. Вважає постанови Державного виконавця від 12 лютого 2015 року та від 16 квітня 2015 року незаконними та необґрунтованими, оскільки Державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, яке перебуває у заставі в іншому банку, у зв'язку з чим порушено черговість стягнення. Просив суд ухвалити судове рішення, яким поновити пропущений ним з поважних причин строк на оскарження постанов Державного виконавця, визнати дії Державного виконавця, що полягають у винесені 12 лютого 2015 року постанови про арешт всього майна боржника, а 16 квітня 2015 року постанови про оголошення розшуку транспортного засобу належного Заявнику - неправомірними; скасувати постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, винесену Державним виконавцем 12 лютого 2015 року про накладення арешту на все майно Заявника; скасувати постанову про розшук майна боржника, винесену Державним виконавцем 16 квітня 2015 року про оголошення розшуку всього майна Заявника.

Справа судом розглядається вдруге.

Згідно Ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 28 січня 2016 року, скаргу було задоволено у повному обсязі (а.с. 73-80).

Згідно Ухвали Колегії суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва від 10 березня 2016 року, апеляційну скаргу Шевченківського відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції задоволено частково та ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 28 січня 2016 року скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції (а.с. 135-136).

У судовому засіданні представник Заявника вимоги, зазначені у скарзі, підтримав, просив суд скаргу задовольнити у повному обсязі, з підстав, викладених у скарзі.

Повідомлений в установленому законом порядку Державний виконавець у судове засідання не з`явився. Про місце, день та час судового розгляду справи повідомлений належним чином. Про причини неявки суд не повідомив. Клопотання про відкладення розгляду справи чи про розгляд справи за його відсутності до суду не подавав.

Водночас, в матеріалах справи містяться письмові заперечення на скаргу, подані через канцелярію суду державним виконавцем Шевченківського відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції Берегових В.С., в яких зазначено, що Державним виконавцем за заявою стягувача в межах виконавчого провадження винесення постанов про арешт майна та про розшук майна боржника було здійснено з метою забезпечення реального виконання рішення суду відповідно до ч.1 ст. 57 та ч.2 ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до статті 383 Цивільного процесуального кодексу України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

За змістом частини 1 статті 82 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року, у редакції чинній на момент винесення оскаржуваних постанов, рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби можуть бути оскаржені стягувачем та іншими учасниками виконавчого провадження (крім боржника) до начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець або до керівника відповідного органу державної виконавчої служби вищого рівня чи до суду.

Відповідно до частин 1, 2 статті 386 Цивільного процесуального кодексу України, скарга розглядається у десятиденний строк у судовому засіданні за участю заявника і державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби чи приватного виконавця, рішення, дія чи бездіяльність яких оскаржуються.

Якщо заявник, державний виконавець або інша посадова особа органу державної виконавчої служби, приватний виконавець не можуть з'явитися до суду з поважних причин, справу може бути розглянуто за участю їх представників.

Суд знаходить можливим розгляд справи за відсутності Державного виконавця, на підставі наявних у справі доказів, необхідних для прийняття рішення по суті, оскільки представник Заявника не заперечував щодо розгляду справи за відсутності вказаної особи.

Заслухавши пояснення представника Заявника, дослідивши матеріали справи, а також оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд знаходить скаргу такою, що підлягає задоволенню, з таких підстав.

Згідно з частиною 1 статті 73 Цивільного процесуального кодексу України, суд поновлює або продовжує строк, встановлений відповідно законом або судом, за клопотанням сторони або іншої особи у разі його пропущення з поважних причин.

Відповідно до частини 1 статті 17 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року, примусове виконання рішень державною виконавчою службою здійснюється на підставі виконавчих документів, визначених цим законом.

Згідно пункту 1 частини 2 статті 17 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року, відповідно до цього закону державною виконавчою службою підлягають виконанню виконавчі листи, що видаються судами.

З матеріалів справи вбачається, що 20 січня 2012 року Шевченківським районним судом м. Києва видано Виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_1, ОСОБА_4, солідарно на користь Публічного акціонерного товариства «Дочірній Банк Сбербанку Росії» заборгованості за кредитним договором в розмірі 3 063 061 грн. 93 коп., судового збору у розмірі 1 700 грн. та витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у розмірі 120 грн., а всього стягнути 3 064 761 грн. 93 коп. (а.с. 11).

Судом встановлено, що стягувач (Публічне акціонерне товариство «Дочірній банк Сбербанку Росії») заявою від 05 лютого 2015 року звернувся до Шевченківського відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції про пред`явлення виконавчого документа до виконання, в якій просив відкрити виконавче провадження з виконання Виконавчого листа, виданого Шевченківським районним судом м. Києва 20 січня 2012 року у цивільній справі № 2-5328/11 року та стягнути не сплачений борг в першу чергу за рахунок реалізації предмету іпотеки - нежитлових приміщень АДРЕСА_1. Крім того, у вказаній заяві стягувач просив з метою забезпечення виконання виконавчого листа, у відповідно до ст. 19 Закону України «Про виконавче провадження», одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження винести постанову про накладення арешту на усе рухоме і нерухоме майно боржника.

Суд встановив, що 12 лютого 2015 року, головним державним виконавцем Шевченківського відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції Комлик Наталією Володимирівною (далі - Державний виконавець) на підставі заяви стягувача винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 46478852 про примусове виконання Виконавчого листа, виданого Шевченківським районним судом м. Києва 20 січня 2012 року та запропоновано боржнику ОСОБА_1 самостійно виконати виконавчий лист в термін до 19 лютого 2015 року.

Згідно постанови Державного виконавця від 12 лютого 2015 року, про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, на все майно, що належить ОСОБА_1 накладено арешт у межах суми звернення стягнення 2 429 681 грн. 83 коп. та заборонено ОСОБА_1 здійснювати відчуження будь-якого майна, яке йому належить.

Крім того, 16 квітня 2015 року Державним виконавцем в межах виконавчого провадження № 46478852 винесено постанову про розшук майна боржника ОСОБА_1, згідно якої оголошено розшук всього майна, що належить боржнику ОСОБА_1.

До того ж, на підставі постанови Державного виконавця від 12 лютого 2015 року про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, Шевченківським відділом державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції передано ГУ ДАІ при ГУМВС України у Львівській області через УДВС ГУЮ у Львівській області орієнтування на затримання автотранспорту, а саме автомобіля марки MERCEDES-BENZ GL 320CDI, ДНЗ НОМЕР_2, що належить ОСОБА_1 на праві власності.

Заявник стверджує, що йому стало відомо про винесення вищезгаданих постанов, в тому числі, постанови про відкриття виконавчого провадження від 12 лютого 2015 року, лише в день звернення до Шевченківського відділу державної виконавчої служби Львівського міського управляння юстиції із письмовою заявою про ознайомлення з матеріалами цього виконавчого провадження, а саме 17 червня 2015 року.

Відповідно до частини 1 статті 31 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року, копії постанов державного виконавця та інші документи виконавчого провадження (далі - документи виконавчого провадження), що державний виконавець зобов'язаний довести до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам із супровідними листами простою кореспонденцією, крім постанов про відкриття виконавчого провадження або відмову у відкритті виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу відповідно до статті 47 цього Закону, що надсилаються рекомендованим листом з повідомленням про вручення. Боржник вважається повідомленим про відкриття виконавчого провадження, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

Із копії матеріалів виконавчого провадження номер за ЄДРВП: 46478852 не вбачається, що Державним виконавцем було надіслано ОСОБА_1 копію постанови про відкриття виконавчого провадження рекомендованим листом з повідомленням про вручення, як це передбачено статтею 31 Закону України «Про виконавче провадження», чим порушено право ОСОБА_1 добровільно виконати рішення суду в строк, зазначений у постанові про відкриття виконавчого провадження або оскаржити вищезгадані постанови протягом 10 днів з моменту їх винесення.

З урахуванням вищезазначеного, суд вважає за можливе поновити ОСОБА_1 строк звернення до суду зі скаргою на неправомірні дії Державного виконавця про скасування постанов.

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяження № 39699251 від 25 червня 2015 року, виданого Реєстраційною службою Львівського міського управління юстиції, на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 12 лютого 2015 року, винесеної в межах виконавчого провадження № 46478852, Шевченківським відділом державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції зареєстровано обтяження на все нерухоме майно належне ОСОБА_1 (а.с. 123).

З копії Інформаційної довідки з Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо суб'єкта № 52161698, виданої 27 січня 2016 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Ткачук Ганною Іванівною, вбачається, що станом на день винесення оскаржуваних постанов, ОСОБА_1 на праві власності належало ряд об'єктів нерухомого майна, які перебувають в іпотеці в різних кредитних та банківських установах, в тому числі, в ЗАТ «Банк НРБ» - ПАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії» в іпотеці перебувають нежитлові приміщення АДРЕСА_1

За змістом Витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна на запит органу державної влади № 47304612, виданого 26 червня 2015 року Львівською філією державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України, вбачається, що 25 лютого 2015 року за № 15177111 на підставі постанови про арешт майна та оголошення заборони на його відчуження від 12 лютого 2015 року, винесеної в межах виконавчого провадження № 46478852, зареєстровано обтяження із забороною відчуження на все рухоме майно, належне ОСОБА_1 (а.с. 124-129).

Згідно повідомлення управління ДАІ № 3570 від 20 березня 2015 року, Постанова про арешт майна боржника від 12 лютого 2015 року виконана та накладено обмеження на проведення реєстраційних дій.

Крім того, судом встановлено та вбачається зі змісту вищезазначеного Витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна на запит органу державної влади № 47304612, виданого 26 червня 2015 року Львівською філією державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України, що раніше 22 липня 2008 року за № 7608697 на підставі Договору «Автопакет» № 110 від 16 травня 2008 року, зареєстровано обтяження, зокрема, застава рухомого майна на належний ОСОБА_1 автомобіль марки Mercedes-Benz GL-320 CDI, державний номерний знак НОМЕР_1, обтяжувачем є ВАТ КБ «Надра» Філія Львівське регіональне управління, та 01 червня 2015 року зареєстровано зміни відомостей про обтяження, згідно яких зареєстровано зміни строку виконання зобов'язання із 16 червня 2015 року на 16 лютого 2017 року на підставі Додаткової угоди до Договору «Автопакет» № 110/МБ -38 від 16 травня 2008 року (а.с. 124-129).

Згідно Довідки № 49/8/2-0768 від 25 серпня 2015 року, виданої Публічним акціонерним товариством «Комерційний Банк «Надра», належний ОСОБА_1 на праві власності автомобіль марки Mercedes-Benz GL-320 CDI, державний номерний знак НОМЕР_1, перебуває в заставі ПАТ «КБ «Надра» відповідно до Договору «Автопакет» № 110/МБ-38 від 16 травня 2008 року, укладеного між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_1 (а.с. 131).

За змістом пункту 1 частини 1 статті 32 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року, заходом примусового виконання судових рішень є звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають у інших осіб або належать боржникові від інших осіб.

Згідно з частиною 1 статті 52 Закону України «Про виконавче провадження», звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

Відповідно до пункту 2 статті 57 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року, арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхо м винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

Загальний порядок звернення стягнення на заставлене майно визначений статтею 54 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року, за змістом частин 1 та 8 якої, звернення стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача-заставодержателя; примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється державним виконавцем з урахуванням положень Закону України "Про іпотеку".

Відповідно до статті 1 Закону України «Про заставу», застава - це спосіб забезпечення зобов'язань, якщо інше не встановлено законом. В силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов'язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами. Застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду.

Згідно з абзацом 3 статті 3 Закону України «Про заставу», застава має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії договору застави.

За змістом абзацу 1 статті 20 Закону України «Про заставу», заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором.

Відповідно до частини 4 статті 54 Закону України «Про виконавче провадження», про звернення стягнення на заставлене майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, державний виконавець повідомляє заставодержателю не пізніше наступного дня після накладення арешт на майно або якщо йому стало відомо, що арештоване майно боржника перебуває в заставі, та роз'яснює заставодержателю право на звернення до суду з позовом про зняття арешту із заставленого майна.

За змістом частини 1 статті 575 Цивільного кодексу України, іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Згідно з частиною 6 статті 3 Закону України «Про іпотеку», у разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Якщо пріоритет окремого права чи вимоги на передане в іпотеку нерухоме майно виникає відповідно до закону, таке право чи вимога має пріоритет над вимогою іпотекодержателя лише у разі його/її виникнення та реєстрації до моменту державної реєстрації іпотеки.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що накладення арешту на предмети іпотеки та застави та оголошення розшуку в порядку примусового виконання проведено Державним виконавцем за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача, який не є іпотекодержателем (заставодержателем), та у порушення передбаченого частиною 8 статті 54 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року і частиною 6 статті 3 Закону України «Про іпотеку» пріоритету права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки (застави).

Оскаржувані постанови Державного виконавця порушують права Заявника вільно володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю, що суперечить вимогам статей 8, 19, 41, 56 Конституції України, статей 316, 317, 319, 321 Цивільного кодексу України та Закону України «Про заставу».

Відповідно до частини 6 статті 576 Цивільного кодексу України та статті 9 Закону України «Про заставу», предмет застави залишається у заставодавця. Заставодавець має право користуватись предметом застави відповідно до його призначення, у тому числі здобувати з нього доходи, що передбачено статтею 586 Цивільного кодексу України та статтею 17 Закону України «Про заставу».

Відповідно до статті 572 Цивільного кодексу України, в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

За змістом статей 589 Цивільного кодексу України, статті 19 Закону України «Про заставу», за рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.

Згідно з частиною 2 статті 590 Цивільного кодексу України, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом.

Аналогічні норми містить Закон України «Про іпотеку».

Аналізуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що іпотекодержатель/заставодержатель має переважне право перед іншими особами на задоволення забезпечених іпотекою/заставою вимог шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, а тому правові підстави для накладення Державним виконавцем арешту на все рухоме та нерухоме майно, яке передано в іпотеку та заставу, були відсутні, оскільки вказані дії унеможливлюють реалізацію іпотекодержателем/заставодержателем зазначеного першочергового права на задоволення вимог до боржника за рахунок предмета іпотеки/застави.

Зазначений висновок відповідає аналогічній правовій позиції Верховного Суду України, викладеній щодо іншого обтяження, іпотеки, у постанові Верховного Суду України від 19 квітня 2014 року № 6-13-цс 14, яка згідно зі статтею 360-7 Цивільного процесуального кодексу України є обов'язковою для суддів.

Відповідно до статті 58 Закону України «Про заставу», якщо в результаті видання органом державної виконавчої влади чи органом місцевого і регіонального самоврядування акта, який не відповідає чинному законодавству, порушуються права заставодержателя або інших осіб щодо володіння, користування та розпорядження предметом застави, такий акт визнається недійсним судом.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною статті 6 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року, державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Беручи до уваги ті обставини, що Державним виконавцем порушено порядок повідомлення боржника ОСОБА_1 про відкриття виконавчого провадження, тим самим останній був позбавлений можливості виконати рішення суду у добровільному порядку в семиденний термін з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, та винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, а також постанови про розшук майна боржника, здійснено з порушенням норм діючого законодавства, суд приходить до висновку, що вказані дії Державного виконавця є неправомірними, а вищезгадані постанови такими, що підлягають скасуванню.

З урахуванням викладеного, на підставі статей 8, 19, 41, 56, 124-126, 129 Конституції України, статей 261, 316, 317, 319, 321, 572, 576, 586, 590 Цивільного кодексу України, статей 1, 3, 9, 17, 19, 20, 58 Закону України «Про заставу» від 02 жовтня 1992 року, статей 1, 6, 12, 32, 52, 54, 57 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року, чинного на момент виникнення спірних правовідносин, Закону України «Про іпотеку» від 05 червня 2003 року, керуючись статями 10, 11, 13, 60, 360-7, 383-389 Цивільного процесуального кодексу України, суд

У Х В А Л И В :

Скаргу ОСОБА_1 на неправомірні дії Державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції Комлик Наталії Володимирівни про скасування постанов - задовольнити.

Поновити ОСОБА_1 строк звернення до суду зі скаргою на неправомірні дії Державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції Комлик Наталії Володимирівни про скасування постанов.

Визнати дії головного державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції Комлик Наталії Володимирівни у виконавчому провадженні № 46478852 неправомірними.

Скасувати у виконавчому провадженні № 46478852 постанову головного державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції Комлик Наталії Володимирівни про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 12 лютого 2015 року.

Скасувати у виконавчому провадженні № 46478852 постанову головного державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції Комлик Наталії Володимирівни про розшук майна боржника від 16 квітня 2015 року.

Ухвала суду може бути оскаржена до Апеляційного суду м. Києва шляхом подання через Шевченківський районний суд м. Києва апеляційної скарги протягом п'яти днів з дня її проголошення, а у разі, якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п'яти днів з дня отримання її копії.

Ухвала набирає законної сили після закінчення зазначених вище строків або після розгляду справи в апеляційному порядку Апеляційним судом м. Києва, якщо вона не буде скасована.

СУДДЯ :