АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
_________________________
УХВАЛА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 листопада 2016 року Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого - Саліхова В.В.

суддів - Прокопчук Н.О., Семенюк Т.А.

при секретарі: П'ятничук В.Г.

за участю:

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 06 липня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним,

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 та просив визнати фіктивну розписку від 30.11.2012 недійсною.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 06.07.2016 в задоволенні позову відмовлено в повному обсязі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення позовних вимог в повному обсязі. Посилається на незаконність та необґрунтованість рішення, ухваленого з порушенням норм матеріального та процесуального права, на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи. В обґрунтування своїх доводів вказує, що при вирішенні справи по суті, суд першої інстанції не врахував, що дата складання спірної розписки, яка зазначена у останній, не співпадає з датою знайомства позивача з відповідачем (21.12.2012), в зв'язку з чим носила фіктивний характер. Зазначив, що відповідачем не було надано доказів на спростування доводів позивача, але і ці обставини не були прийняті судом першої інстанції до уваги.

Відповідач в судове засідання не прибув, хоча був повідомлений про час та місце слухання справи. На підставі викладеного та керуючись вимогами ч. 2 ст.305 ЦПК України колегія суддів ухвалила розглянути справу у його відсутності.

Справа № 756/8630/14-ц
№ апеляційного провадження:22-ц/796/11546/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Кричина А.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Саліхов В.В.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та його представника, який наполягав на задоволенні позовних вимог, перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що матеріали справи свідчать про укладання договору позики між сторонами по справі, а позивач не довів підстави поданого ним позову.

З таким висновком суду погоджується і колегія суддів.

Відповідно до ч. 2 ст. 308 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

З матеріалів справи вбачається, що у провадженні Монастирищенського районного суду Черкаської області знаходиться цивільна справа за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів. Вказаний позов обґрунтований тим, що 30.11.2012 ОСОБА_3 надав ОСОБА_1 в борг грошові кошти в розмірі 150 000 доларів США на підтвердження отримання вказаних коштів надав розписку написану ОСОБА_1 (т. 1, а. с. 26-28). Позивач, зазначаючи, що ніяких коштів у ОСОБА_3 не позичав й не міг позичити, оскільки з останнім познайомився лише в період 21-25 грудня 2012 року. Зазначив, що розписка була складена для повернення вкладених позивачем коштів у поставку, а тому є фіктивною. Враховуючи вищевикладене позивач звернувся до суду з позовом про визнання складеної розписки недійсною.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі статтею 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні(позичальникові) грошові кошти або інші речі,визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики)або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

На підтвердження укладання договору позики та його умов, відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Таким чином, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Обґрунтовуючи написання вказаної розписки позивач зазначав, що таким чином він, за допомогою відповідача, намагався отримати борг від третіх осіб в сумі, яка була еквівалентна сумі вказаної у розписці.

При цьому в суді апеляційної інстанції позивач не зміг пояснити яким чином він сподівався отримати вказаний борг за допомогою відповідача, враховуючи, що останній отримував право на гроші, які знаходились у третіх осіб, а позивач на підставі вказаної розписки ставав боржником відповідача.

На підставі викладеного та враховуючи, що при розгляді справи в суді першої інстанції позивач не надав суду достатніх та допустимих доказів на підтвердження факту укладання вказаного правочину, колегія суддів вважає , що позивач при розгляді справи в суді першої та апеляційної інстанції не надав доказів на підтвердження факту фіктивності вказаного правочину.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що при розгляді справи судом першої інстанції були проігноровані пояснення свідка ОСОБА_6, який був ініціатором знайомства позивача та відповідача по справі і який підтвердив факт того, що дата написання вказаної розписки не відповідає даті фактичного знайомства сторін по справі, та пояснень свідка ОСОБА_7, колегія суддів вважає такими, що не спростовують висновків суду.

Відповідно до вимог діючого законодавства розписка - це письмовий документ з підписом, який засвідчує, що особа, котра його написала, отримала товари, гроші, матеріальні цінності тощо і бере на себе певні зобов'язання щодо них.

Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані в меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

З тексту розписки вбачається (т. 1, а. с. 4), що позивач отримав у відповідача у борг суму 150 000 дол. США та зобов'язується її повернути відповідачу. Крім того, зазначено, що остання написана позивачем без будь-якого примусу.

За таких обставин колегія суддів вважає, що позивач не довів в суді, що вказаний договір було укладено під впливом обману або насильства з боку відповідача в зв'язку з чим пояснення вищезгаданого свідка не можуть бути визнані судом належними та допустимими доказами при розгляді вказаної справи.

Також необґрунтованими на думку колегії суддів є посилання позивача в апеляційній скарзі на те, що при розгляді справи суд першої інстанції не врахував роздруківку телефонних розмов між позивачем та відповідачем по справі стосовно зазначеного правочину.

З тексту рішення вбачається, що вказані телефонні розмови були предметом розгляду в суді першої інстанції, який зробив по ним свої висновки, з якими погоджується і колегія суддів.

За наведених обставин колегія суддів вважає, що вказані обставини не спростовують висновків суду першої інстанції .

Враховуючи наведені обставини та вимоги ч. 1 ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст.303,304,308,313,314,315,325 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 06 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий: В.В. Саліхов

Судді: Н.О.Прокопчук

Т.А.Семенюк