Рішення

Іменем України

08 грудня 2016 року м. Теребовля Теребовлянський районний суд в складі :

головуючого Малярчука В.В.

при секретарі Зіньковській Н.Д.

розглянувши письмово у відкритому судовому засіданні в м. Теребовлі цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про відшкодування вартості користування транспортним засобом,-

ВСТАНОВИВ:

Позивачі ОСОБА_1, ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до відповідача ОСОБА_3 про відшкодування вартості користування транспортним засобом, у якому просять стягнути з відповідача ОСОБА_3 в їх користь 96976 грн. за користування транспортним засобом, а також просять стягнути з ОСОБА_3 в їх користь моральну шкоду в розмірі 3000 грн., посилаючись на мотиви викладені ним у позовній заяві.

Позивачі ОСОБА_1, ОСОБА_2 подали до суду заяви про слухання справи у їх відсутності, уточненні позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити.

Відповідач у судове засідання не зявився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи, але не повідомив суд про причини своєї неявки.

Відповідно до ч.2 ст.77 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобовязанні повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суд про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не зявилися в судове засідання без поважних причин.

Приймаючи до уваги вимоги ч.4 ст.169 ЦПК України, суд вважає, що відповідач повідомлений належним чином і не зявився у судове засідання без поважних причин, а тому, суд може вирішити справу на підставі наявних у ній даних та доказів. Зі згоди позивача, яка не заперечує проти заочного розгляду справи, суд ухвалює заочне рішення, що відповідає вимогам ст.224 ЦПК України.

Відповідно до ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Суд, дослідивши та оцінивши матеріали справи, вважає, що позов слід задоволити, оскільки судом встановлено наступне:

Згідно свідоцтва про смерть серії І-ИД № 193580 ОСОБА_4 помер 29 червня 2015 року, що є часом відкриття спадщини на належне йому майно.

Спадкоємцями померлого ОСОБА_4 є його донька ОСОБА_2 та мати ОСОБА_5, що підтверджується довідкою першої Тернопільської державної нотаріально контори від 27 січня 2016 року № 175/01-16.

Відповідно до ч.1,2 ст. 37 ЦПК України у разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов'язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії цивільного процесу. Усі дії, вчинені в цивільному процесі до вступу правонаступника, обов'язкові для нього так само, як вони були обов'язкові для особи, яку він замінив.

Відповідно до ч. 1 ст. 1230 ЦК України до спадкоємця переходить право на відшкодування збитків, завданих спадкодавцеві у договірних зобов'язаннях.

За життя між ОСОБА_4, який помер 29 червня 2015 року та ОСОБА_3 17 жовтня 2011 року було укладено письмовий договір найму з правом викупу автомобіля марки «Skoda Fabia Classik», реєстраційний номер ВО 2054 AM, номер кузова TMBAH15J29В501123 в сплатне тимчасове володіння та користування на строк до 3 років.

Згідно з умовами договору ОСОБА_4 передав ОСОБА_3 автомобіль Skoda Fabia Classic, д.н. ВО 2054 AM, виконавши свої обовязки у повному обсязі. Відповідач, в свою чергу, узяв на себе зобовязання сплатити до 15 листопада 2011 року кошти в сумі 3 000 доларів США, та до 01 березня 2012 року 7000 доларів США, в іншому випадку сплачувати щомісячні орендні платежі в розмірі 276 доларів США.

Відповідно ч. 1 ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Відповідач, до моменту повного розрахунку за власний кошт зобовязався укласти договір страхування автомобіля (КАСКО) та здійснювати його поточний ремонт. Стан автомобіля на момент передачі в оренду відповідав технічним вимогам та задовольняв наймача, про що зроблена належна відмітка в договорі.

Окрім цього, між сторонами було досягнуто усної домовленості про нотаріальне посвідчення договору від 15 листопада 2011 року разом з оплатою 3000 доларів США.

Однак, відповідач ОСОБА_3 повідомив ОСОБА_4М,, що через відсутність котів не в змозі буде заплатити вчасно обумовлену суму викупу. Через це відповідач продовжив використання на умовах сплати зафіксованих у договорі щомісячних платежів, що підтверджується поясненням ОСОБА_3 з матеріалів звернення ОСОБА_4 до Теребовлянського ВП ГУНП в Тернопільській області № 1557 від 11 липня 2014 року.

03 жовтня 2011 року до червня 2012 року (6 місяців) відповідач ОСОБА_3 сплачував щомісячні платежі за використання транспортним засобом. Однак, надалі, він повністю припинив виконання узятих на себе зобовязань.

Згідно ч. 1, 2 ст. 799 Цивільного кодексу України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

У відповідності до ч. 3 ст. 640 Цивільного кодексу України договір який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації.

Відповідно ч. 1 ст. 220 Цивільного кодексу України у разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такі договори є нікчемними.

Також, в даному випадку, слід зазначити, що відповідно до ч.1 ст. 236 Цивільного кодексу України нікчемний правочин або правочин визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Згідно ч. 1, 2 ст. 215 Цивільного кодексу України підстави недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою ст. 203 цього кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Те саме вказується в п. 2 ч.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю.

Відповідно до ч. 2 ст. 216 Цивільного кодексу України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Відповідно до ч. 4 ст. 203 Цивільного кодексу України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Таким чином, оскільки без нотаріального посвідчення договір найму, де однією із сторін є фізична особа повинен бути нотаріально посвідченим, законом визнається нікчемним, а тому є недійсним.

Відповідно до п.13 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочину недійсним» з підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обовязковому нотаріальному посвідченню.

Згідно ч. 1,2 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

ОСОБА_4, який помер 29 червня 2015 року, звернувся до Теребовянського РВ УМВС України в Тернопільській області 18 липня 2014 року із заявою щодо шахрайських дій відносно нього. Працівниками Теребовлянського РВ УМВС України в Тернопільській області проведено перевірку в період з 11 липня по 17 липня 2014 року за вказаним зверненням та у звязку з тим, що в даній події відсутні ознаки кримінального правопорушення передбаченого ст. 190 КК України, та носять цивільно правовий характер.

Однак, в матеріалах звернення ОСОБА_4 до Теребовлянського ВП ГУНП в Тернопільській області № 1557 від 11 липня 2014 року є відібрані пояснення ОСОБА_3, у яких підтвердив, що він уклав письмовий договір оренди транспортного засобу - автомобіля марки Skoda Fabia Classic, д.н. ВО 2054 AM. Здійснював платежі кожного місяця з дати підписання договору в сумі 276 доларів США з жовтня 2011 року по червень 2012 рік. З червня 2012 року перестав здійснювати платежі за оренду транспортного засобу, у звязку з підвищенням курсу долара по даний час. Також в поясненнях було вказано, що ОСОБА_3 згоден заплатити ринкову вартість автомобіля, або повернути його власникові.

Згідно висновку про вартість втраченої вигоди від здачі в оренду транспортного засобу легкового автомобіля Skoda Fabia Classic 2008 року від 11 листопада 2014 року середньо ринкова вартість оренди аналогічного автомобіля за місяць складає 4408 грн. 00 коп.

Таким чином відповідач має заборгованість перед позивачами за використання відповідачем автомобіля протягом 22 місяців з розрахунку 4408 грн. 00 коп. за один календарний місяць, що в сумі дорівнює 96976 грн.

Внаслідок не виконання зобовязання ОСОБА_3, ОСОБА_4, який помер 29 червня 2015 року, за життя зазнав моральної шкоди, через відсутність відомостей про стан автомобіля, його місце знаходження і ухилення відповідача від будь яких контактів з ОСОБА_4, протягом тривалого часу, в останнього викликали сильні душевні хвилювання. Через перенесений стрес в позивача різко погіршився стан здоровя, в результаті чого він був госпіталізований на стаціонарне лікування в Тернопільську комунальну лікарню №2 із загостренням хронічного артриту. Саме через недобросовісну поведінку відповідача, позивач, тимчасово втратив можливість працювати, а загострення хвороби (артриту) погіршило його професійні навички стоматолога, що підтверджується витягом з медичної картки № 05532 від 20 травня 2014 року.

У зв'язку з переліченими обставинами, у ОСОБА_4 було порушено його нормальний, до цього звичний спосіб життя, що в подальшому викликало у нього депресивний стан.

Згідно постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Відповідно до п. 9 ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Відповідно до частини 1 статті 23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Відповідно до пункту 2 та 4 частини 2 статті 23 Цивільного кодексу України, моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів та у приниженні честі, гідності, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до пункту 2 ч. 3 ст. 23 Цивільного кодексу України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до ст. 280 Цивільного кодексу України якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню.

Згідно постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Тому суд вважає, що із врахуванням душевних страждань позивача ОСОБА_4 спричинених протиправною поведінкою відповідача ОСОБА_3 слід стягнути з останього в користь позивачів 3000 грн. 00 коп. моральної шкоди.

Таким чином, суд прийшов до висновку, що позов слід задоволити стягнувши з ОСОБА_3 в користь правонаступників ОСОБА_1, ОСОБА_2 відшкодування за користування транспортним засобом у розмірі 96976 грн. також слід стягнути з ОСОБА_3 в користь правонаступників ОСОБА_1, ОСОБА_2 3000 грн. 00 коп. моральної шкоди, спричиненої протиправною поведінкою відповідача.

Також слід стягнути з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_1, ОСОБА_2 980 грн. 60 коп. судового збору, сплаченого позивачем при зверненні з позовом до суду.

Також слід стягнути з ОСОБА_3 243 грн. 60 коп. судового збору в дохід держави за звернення позивача до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди.

Керуючись статтями 10, 37, 60, 88, 179, 224-226, ч.3 ст. 232 ЦПК України, статті 10, 23, 203, 215, 216, 220, 626, 640, 799, 806, 1050 Цивільного кодексу України, п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочину недійсним», постановою Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов задоволити.

Стягнути з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_4 відшкодування за користування транспортним засобом у розмірі 96976 грн.

Стягнути з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_4 3000 грн. 00 коп. моральної шкоди, спричиненої протиправною поведінкою відповідача.

Стягнути з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_4 980 грн. 60 коп. судового збору, сплаченого позивачем при зверненні з позовом до суду.

Стягнути з ОСОБА_3 243 грн. 60 коп. судового збору в дохід держави за звернення позивача до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди.

Заява про перегляд заочного рішення може бути подана відповідачем протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Заочне рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

Апеляційна скарга може бути подана протягом 10 днів з дня проголошення рішення до апеляційного суду Тернопільської області через Теребовлянський районний суд.

ГОЛОВУЮЧИЙ В.В.МАЛЯРЧУК