Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа №348/669/16-ц

28 липня 2016 року м. Надвірна

Надвірнянський районний суд Івано-Франківської області

в складі головуючого судді: Мужика І.І.

секретаря: Госедло Л.І.

позивача: ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Надвірна справу за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» про захист прав споживача, визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів,-

Встановив:

ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон» про захист прав споживача, визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів.

В судовому засіданні позивач по справі ОСОБА_1 позов підтримав повністю з мотивів викладених в позовній заяві, яку просить задоволити в повному обсязі.

Представник відповідача по справі ТзОВ «Лізінгова компанія «Еталон»повторно в судове засідання не з'явився, однак про місце та час слухання справи був повідомлений вчасно рекомендованою кореспонденцією, але про причини неявки не повідомили.

Суд, вислухавши пояснення сторони по справі, дослідивши докази, представлені сторонами на виконання вимог ст.60 ЦПК України і які сторони вважають достатніми для обгрунтування і заперечення позовних вимог та з'ясувавши фактичні обставини справи, перевіривши матеріали справи приходить до висновку про часткове задоволення позову, виходячи з наступних підстав:

Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому зазначеним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Зі змісту ст. 60 ЦПК України випливає, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, а також доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Статтею 10 ЦПК України передбачено, що кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню всіх обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених кодексом.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін на інших осіб, які беруть участь у справі.

А відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку та Законом України "Про фінансовий лізинг".

Договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним і містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до ст. 628 ЦК України.

Крім того, з огляду на юридичну природу договору фінансового лізингу та положень ст. 692 ЦК України споживач послуг, укладаючи такий договір, має право знати обсяг своїх фінансових зобов»язань та ціну транспортного засобу, який лізингодавець передає йому в користування за плату з правом викупу. При цьому ціна предмета лізингу є істотною умовою такого договору згідно вимог статей 638, 655, 691 ЦК України.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Стаття 18 Закону України "Про захист прав споживачів" містить самостійні підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. У разі коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (ч. 6 ст. 18 цього Закону).

Умови договору кваліфікуються як несправедливі, якщо вони одночасно, по-перше, порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов»язків сторін; по-третє, завдають шкоди споживачеві.

Судом встановлено, що позивач по справі ОСОБА_1 в березні місяці 2016 року вирішив придбати мінітрактор «Foton FT 244» в ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон» за ціною 200 000 грн. згідно розміщеного оголошення в мережі «Інтернет».

25.03.2016 року позивач по справі ОСОБА_1 прибувши в офіс компанії в м. Львів, де між сторонами по справі було укладено договір фінансового лізингу №004292 від 25.03.2016 року з приводу придбання вказаного трактора. Вартість предмету лізингу на момент укладення договору становила 7 615.57 доларів США, що за обмінним курсом на момент укладення договору становило 200 000 грн.

У зв'язку з цим позивачем було сплачено авансовий платіж в розмірі 20 000 грн., а також його було запевнено, що вказаний мінітрактор буде доставлено йому 28.03.2016 року за вказаною ціною додому(ас.7-15).

Даний факт ствердив позивач по справі ОСОБА_1 в судовому засіданні по справі.

Однак, 28.03.2016 року вказаний трактор позивачу по справі не було поставлено.

У зв'язку з цим 30.03.2016 року позивач зателефонував до представника відповідача-ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон» і йому було повідомлено про невиконання договору з приводу поставки трактора.

Позивач по справі повторно прибув в м. Львів, щоб врегулювати ситуацію, однак йому було запропоновано написати заяву про розірвання договору фінансового лізингу та повернення коштів.

При ознайомленні з даним договором позивач зрозумів, що йому кошти в добровільному порядку не повернуть, а можливості розірвати даний договір немає.

Так згідно з п.3.5 договору фінансового лізингу від 25.03.2016 року №004292 лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За вищенаведеними зобов'язаннями відповідає продавець.

В договорі фінансового лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має звернутися споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару.

Відповідно до ч. 1 ст. 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, заміни, безоплатного усунення недоліків, монтажу та запуску в експлуатацію тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець (постачальник) та лізингодавець несуть перед лізингоодержувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу..

Таким чином, оскільки вибір продавця предмета лізингу за договором здійснює відповідач, то пункт 5.3 договору, щодо усунення лізингодавця від відповідальності в частині якості, комплектності, справності та ін. суперечить положенням ст.808 ЦК України щодо солідарної відповідальності продавця і лізингодавця, і водночас це обмежує права споживача на захист і отримання відшкодування у передбачених законом випадках.

Отже, на переконання суду такі умови є несправедливими.

Частинами 1, 2, 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Згідно п. 5.4 договору фінансового лізингу, лізингодавець звільняється від відповідальності стосовно будь-яких претензій, вимог або проваджень проти лізингодавця як власника предмета лізингу щодо будь-якого травмування, смерті, пошкодження або втрати, спричинених навколишньому середовищу, юридичним або фізичним особам або майну, що пов'язано з володінням, експлуатацією, транспортуванням та ін. предмета лізингу.

Але на підставі п. 10.2 даного договору, страхування предмета лізингу, здійснюється за рахунок споживача, але на користь лізингодавця.

До істотних умов договору лізингу Закон України «Про фінансовий лізинг» відносить умову про лізингові платежі, які, згідно ч. 2 ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж, як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Перелік лізингових платежів є вичерпним.

Умовами спірного договору передбачені такі лізингові платежі (п.2.1:, п.8.2-8.12 договору) перший лізинговий платіж, який складається із: адміністративного платежу; авансу ціни предмета лізингу; комісії за передачу предмета лізингу.

Як вбачається із договірних умов, складова першого лізингового платежу-«адміністративний платіж» - виходить за межі переліку таких платежів, передбачених законом.

Розділом 12 договору «Відповідальність сторін. Порядок повернення предмета лізингу» встановлена жорстка відповідальність споживача перед лізингодавцем за невиконання будь-яких умов договору, і водночас відсутня така відповідальність лізингодавця перед споживачем. Так, пунктами 12.1-12.16 договору стосовно лізингоодержувача встановлена відповідальність у вигляді сплати штрафних санкцій, одностороннього розірвання договору лізингодавцем, відшкодування збитків, повернення предмета лізингу. Споживач же позбавлений можливості захистити свої права та інтереси у випадку порушення відповідачем умов договору.

Згідно п. 12.12 у випадку розірвання даного договору лізингоодержувачем до підписання акту прийомо-передачі предмета лізингу, лізингодавець повертає сплачені кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання 20% від сплаченої суми авансових платежів. В такому випадку комісія за організацію даного договору лізингоодержувачу не повертається.

Відповідно ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», до несправедливих умов договору відноситься надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору.

У зв'язку з цим положення розділу 12 договору є несправедливими, оскільки встановлюють жорстку відповідальність за порушення умов договору лише споживача, усувають відповідальність відповідача, не надають право споживачу вимагати дострокового розірвання договору, передбачають покладення на споживача штрафу за дострокове розірвання договору, і надають відповідачу право не повертати суму адміністративного платежу у випадку дострокового розірвання договору споживачем.

Таким чином, виходячи з аналізу змісту договору лізингу, суд вважає доведеним включення відповідачем у договір несправедливих умов (п. 1.4, та розділ 12).

Згідно ч.ч. 5, 6 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача договір може бути визнаним недійсним у цілому.

На думку суду, визнання недійсними вказаних положень договору окремо призведе до необхідності зміни інших умов договору, суттєво змінить зміст договору, а тому договір може бути визнаний недійсним в цілому.

Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (п.6 ч.1 ст. З ЦК України), а статтею 13 ЦК України передбачено заборону на вчинення дій, які б могли завдати шкоди іншій особі, та зловживання правом.

Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановленні його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах; закріпленні можливості, адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу; поєднання створення норм, спрямованих на забезпечення цивільного права, з шануванням прав та інтересів інших осіб, моралі суспільства.

Як зазначає Верховний Суд України в своїй постанові від 16.12.2015 року до спірних правовідносин також застосовуються вимоги Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Пункт 4 частини першої статті 34 цього закону вказує, що діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії.

Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (пункт 11-1 статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»).

Відповідно до частини першої статті 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Відповідачем не надано ліцензії для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб, що свідчить про відсутність такого дозволу (ліцензії), та що суперечить вимогам законодавства.

Відповідачем не надано суду доказів про наявність в нього відповідної ліцензії.

Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.

Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ч.1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Відповідно до вимог абзацу 2 ст. 360-7 ЦПК України передбачено, що висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Отже враховуючи вищенаведене для суду є обов'язковим висновок Верховного Суду України щодо застосування норм права викладений в постанові Верховного Суду України від 16.12.2015 року.

Судом встановлено, що договір фінансового лізингу №004292 від 25.03.2016 року, укладений між ОСОБА_1 та ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон», нотаріально посвідчено не було.

Дані факти в судовому засіданні ствердив позивач по справі.

На підставі ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, -відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Дослідивши умови договору фінансового лізингу, суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що оспорюваний договір містить несправедливі умови, визначені ч. 3 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів", а саме: встановлення жорстких обов»язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця) у зв»язку з розірванням або невиконанням ним договору; надання продавцю (виконавцю) права розірвати договір зі споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається; надання продавцю (виконавцю) права не повертати кошти на оплату ненаданої продукції у разі розірвання договору з ініціативи продавця (виконавця); установлення обов»язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору.

Наведене узгоджується з правовою позицією, висловленою в постанові Верховного Суду України від 08 червня 2016 року (справа № 6-330цс16).

За положеннями ст. 16 Закону України "Про фінансовий лізинг" адміністративний платіж не відноситься до витрат лізингодавця, що безпосередньо пов»язані з виконанням договору лізингу.

Оскільки договір лізингу містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, а згідно ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню, то вірним є висновок суду щодо недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення оспорюваного договору.

Враховуючи вищенаведене, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача сплачений ним авансовий платіж в сумі 20 000 гривень.

Згідно ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Відповідно до п.п. 6, 7, 9. Постанови Пленуму Верховного суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» із змінами та доповненнями, обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної(немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями(бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Розмір відшкодування моральної(немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань(фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат(їх тривалість, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

Однак, в судовому засіданні позивачем не було доведено в чому полягає моральна шкода, які саме протиправні дії були вчинені вілповідачем для її заподіяння та з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

А тому в цій частині позову слід відмовити.

А тому, суд оцінюючи в сукупності здобуті докази по справі прийшов до висновку про часткове задоволення позову.

На підставі ст.ст. 203, 215, 216, 220, 628, 799, 806 ЦК України, ст.ст. 18, 34 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання фінансових послуг», керуючись ст .ст. 213-215, 218, 293 ЦПК України, суд, -

Вирішив:

Позов ОСОБА_1 -задоволити частково.

Визнати недійсним договір фінансового лізингу №004292 від 25.03.2016 року з додатками від 25.03.2016 року укладеного між ОСОБА_1 та товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон».

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон»(01133, м.Київ. вулиця Кутузова, 18/7, к.613 КОД , п/р 2140 в ПАТ "КБ "ПриватБанк", МФО 300711) на користь ОСОБА_1 сплачений авансовий платіж в сумі 20 000 грн.

В решті позову відмовити.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» (01133, м.Київ. вулиця Кутузова, 18/7, к.613 КОД , п/р 2140 в ПАТ "КБ "ПриватБанк", МФО 300711) в дохід держави 1102 грн. 40 коп. судового збору по справі.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» (01133, м.Київ. вулиця Кутузова, 18/7, к.613 КОД , п/р 2140 в ПАТ "КБ "ПриватБанк", МФО 300711) на користь ОСОБА_1 2500 грн. судових витрат по справі, пов'язаних з наданням юридичної допомоги адвокатом.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 10 днів з дня його проголошення до апеляційного суду Івано-Франківської області через Надвірнянський районний суд.

Суддя Мужик І.І.

Повний текст рішення виготовлено 01.08.2016 року