ухвала

іменем україни

21 вересня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого суддів: Ткачука О.С., Висоцької В.С., Колодійчука В.М., Іваненко Ю.Г., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_6, ОСОБА_7 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за касаційною скаргою представника ОСОБА_6 - ОСОБА_8 - на рішення Апеляційного суду Чернігівської області від 17 листопада 2015 року

в с т а н о в и л а:

У січні 2015 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк», банк) звернулося до суду з позовом, свої вимоги обґрунтовуючи тим, що за договором від 29 листопада 2006 року № CNGLAU00150575 ОСОБА_6 отримав кредит у розмірі 106 050 грн на термін до 29 листопада 2013 року на купівлю автомобіля.

Банк свої зобов'язання за договором виконав в повному обсязі, надав відповідачу кредит в розмірі, встановленому договором, а відповідач не сплачував своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також іншими витратами відповідно до умов Договору, чим порушив свої зобов'язання.

На забезпечення виконання зобов'язання за договором 20 червня 2008 року між банком та ОСОБА_7 було укладено договір поруки.

ПАТ КБ «ПриватБанк» просив суд позов задовольнити, стягнути з відповідачів на свою користь заборгованість за кредитним договором на загальну суму 258 430 грн та судові витрати.

Рішенням Носівського районного суду Чернігівської області від 19 травня 2015 року відмовлено у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_6, ОСОБА_7 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» в дохід держави судовий збір в сумі 66 грн 53 коп.

Рішенням Апеляційного суду Чернігівської області від 17 листопада 2015 року рішення Носівського районного суду від 19 травня 2015 року скасовано.

Позов Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_6, ОСОБА_7 задоволено частково.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_6, ОСОБА_7 на користь Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» 101 592,74 грн заборгованості за кредитним договором.

В задоволенні решти вимог відмовлено.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» 66,53 грн недоплаченого судового збору.

Стягнуто з ОСОБА_6, ОСОБА_7 на користь Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» по 761,94 грн на повернення судових витрат.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_6 - ОСОБА_8 - просить скасувати рішення Апеляційного суду Чернігівської області від 17 листопада 2015 року, рішення суду першої інстанції залишити в силі, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом процесуального права.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційну скаргу слід відхилити, виходячи з наступного.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанцій норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що сплинула позовна давність за наведеними позивачем вимогами.

Скасовуючи рішення місцевого суду та ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позову, апеляційний суд виходив з того, що питання про заборгованість до 25 листопада 2010 року вже вирішене судом, а тому ці суми не підлягають стягненню в цій справі, розгляду підлягають вимоги про стягнення заборгованості за період з 26 листопада 2010 року по 22 жовтня 2014 року, яка складається із заборгованості за процентами за користування кредитом у сумі 83 181,27 грн, заборгованості за комісією за користування кредитом у сумі 4 454,10 грн, пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором у сумі 170 794,83 грн.

Тіло кредиту вже стягнуто рішенням суду від 02 вересня 2011 року, а нове звернення до суду відбулось 05 січня 2015 року, отже початком перебігу позовної давності за платежами за відсотками і комісією (винагорода) слід вважати 05 січня 2012 року.

Як установлено судами попередніх інстанцій, 29 листопада 2006 року між Закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» (далі - ЗАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_6 укладено кредитний договір CNGLAU00150575 про отримання останнім кредитних коштів у вигляді непоновлюваної кредитної лінії у розмірі 106 050 грн шляхом перерахування їх на відкритий рахунок «Чернігів АВТО» на купівлю автомобіля та 40 829,25 грн на виплату страхових платежів у випадках, передбачених договором, на строк до 29 листопада 2013 року зі сплатою 1,34 % щомісячно на суму залишку заборгованості за кредитом (в разі порушень зобов'язань в сумі 3,07 % на місяць на суму непогашеної в строк заборгованості) і винагороди у розмірі 0,14 % від суми виданого кредиту з періодом сплати платежів з 23 до 30 число кожного місяця у сумі 2 273,20 грн.

На забезпечення виконання умов зазначеного кредитного договору 29 листопада 2006 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_6 укладено договір застави автомобіля.

Також 20 червня 2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», ОСОБА_6 та ОСОБА_7 був укладений договір поруки, відповідно до якого ОСОБА_7 поручився перед банком за виконання ОСОБА_6 зобов'язань у сумі 106 050 грн з відповідними нарахуваннями.

Через неналежне виконанням умов кредитного договору станом на 25 листопада 2010 року виникла заборгованість у сумі 88 978,81 грн, яка складалась з заборгованості за кредитом у сумі 66 367,98 грн, заборгованості за процентами за користування кредитом у сумі 13 942,38 грн, заборгованості за комісією за користування кредитом у сумі 1 336,23 грн, пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором у сумі 2 618,94 грн, штрафу у сумі 500 грн (фіксована частина) та 4 213,28 грн (процентна складова).

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 02 вересня 2011 року ця заборгованість була стягнута солідарно з ОСОБА_6 і ОСОБА_7 та ОСОБА_6 і Товариства з обмеженою відповідальністю «Українське фінансове агентство «Верус».

У зв'язку з тим, що ОСОБА_6 продовжував допускати порушення умов кредитного договору і коштів від реалізованого 05 жовтня 2010 року предмета застави не вистачило для погашення заборгованості, за період з 26 листопада 2010 року до 22 жовтня 2014 року виникла нова заборгованість у сумі 242 807,61 грн, яка складається із заборгованості за процентами за користування кредитом у сумі 83 181,27 грн, заборгованості за комісією за користування кредитом у сумі 4 454,10 грн, пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором у сумі 170 794,83 грн.

При розрахунку суми заборгованості, яка підлягає стягненню, ПАТ КБ «ПриватБанк» врахував суми, стягнуті за рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 02 вересня 2011 року, різниця між якими становить 258 430 грн, і саме цю суму позивач просив стягнути солідарно з відповідачів.

19 травня 2015 року представник ОСОБА_6 - ОСОБА_8 - подав заяву про застосування позовної давності до вимог ПАТ КБ «ПриватБанк».

Так, згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до частин 1, 3 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Сплата відсотків та комісії за користування кредитними коштами передбачена умовами кредитного договору (пункти 1.1., 2.2.2., 3.1., 3.7.), за якими відсотки та комісія (винагорода) нараховуються до повного виконання зобов'язань за цим договором (п. 5.1.).

Виходячи із системного аналізу статей 525, 526, 599, 611 ЦК України змісту кредитного договору, слід дійти висновку про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1206цс15.

У зв'язку з тим, що рішення суду від 02 вересня 2011 року в частині стягнення заборгованості за кредитом (тілом кредиту) ще не виконано, то ПАТ КБ «ПриватБанк» має право нараховувати відсотки та комісію відповідно до умов договору.

Однак право вимоги нарахованих відсотків та комісії обмежено позовною давністю і стягненню підлягають лише відсотки і комісія, нараховані з 05 листопада 2012 року.

Що стосується вимог про стягнення пені, то п. 4.1. договору передбачено право банку нарахувати пеню в розмірі 0,15 % від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за кожен день прострочки, при порушенні позичальником зобов'язань по сплаті відсотків і комісії (винагороди).

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачена позовна давність в один рік за вимогами про стягнення пені.

З урахуванням цієї норми, дати звернення з позовом і розрахунку позивача, розмір пені за період з 31 січня 2014 року до 22 жовтня 2014 року становить 39 195 грн.

Касаційна скарга не містить доводів на спростування наведених висновків суду апеляційної інстанції, які є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_8 - відхилити.

Рішення Апеляційного суду Чернігівської області від 17 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий0Головуючий0 Головуючий О.С. Ткачук
Судді: В.С. Висоцька Ю.Г. Іваненко В.М. Колодійчук І.М. Фаловська