У х в а л а

і м е н е м у к р а ї н и

19 жовтня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого: Кузнєцова В.О.,

суддів: Ізмайлової Т.Л., Кадєтової О.В.,

Карпенко С.О., Мостової Г.І.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Вишгородська міська рада, про виділ в натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 4 листопада 2014 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 11 лютого 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2013 року ОСОБА_3 звернулась до суду з вказаним позовом, посилаючи на те, що на підставі рішення апеляційного суду Київської області від 1 вересня 2009 року вона є власником 3/10 часток житлового будинку АДРЕСА_1. Власниками інших 3/10 часток у рівних частках є ОСОБА_5 та ОСОБА_4; власником 2/5 часток є ОСОБА_6

Між нею та відповідачами виникають спори щодо порядку користування і володіння належними їм частками будинку, доступу до будинку вона взагалі не має; договору про порядок користування частками між сторонами не укладено.

На підставі викладеного позивач просила виділити в натурі її 3/10 часток будинку, а саме: коридор 1-1, ванну 1-2, житлову кімнату 1-4, кухню 1-5, котельню 1-6, літню кухню «С», сарай «Р», гараж «Д».

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 4 листопада 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суд Київської області від 11 лютого 2015 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, мотивуючи порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до пункту 6 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах його повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду у складі, визначеному цим Законом, та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом, у складі, визначеному цим Законом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, виходив із того, що за висновком судово-будівельної експертизи можливість виділення сторонам ідеальних часток будинку, а також переобладнання будинку в ізольовані квартири відсутня. Крім того, поділ будинку вже був проведений на підставі судових рішень між колишніми власниками, тому цей поділ є дійсним і для сторін у справі.

Проте такий висновок є передчасним.

Згідно зі ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Колегія суддів суду касаційної інстанції вважає, що зазначеним вимогам рішення судів першої та апеляційної інстанцій не відповідають.

Так, судом встановлено, що на підставі рішення апеляційного суду Київської області від 1 вересня 2009 року ОСОБА_3 на праві власності належить 3/10 часток житлового будинку АДРЕСА_1.

Цим же рішенням за ОСОБА_5 та ОСОБА_4 визнано право власності в порядку спадкування за законом після ОСОБА_7 на 3/10 часток цього ж будинку у рівних частках.

ОСОБА_6 належить 2/5 часток житлового будинку на підставі договору дарування, укладеного між ним та ОСОБА_8 11 липня 1992 року.

Право власності за сторонами зареєстровано належним чином.

Судами встановлено, що спірний будинок літ. «А» має загальну площу 167,1 кв.м і складається з таких приміщень: 1-1 коридор площею 12,9 кв.м, 1-2 ванна площею 4,3 кв.м, 1-3 житлова кімната площею 16,4 кв.м, 1-4 житлова кімната площею 16,5 кв.м, 1-5 кухня площею 14,1 кв.м, 1-6 котельня площею 8,6 кв.м, 2-1 житлова кімната площею 12,8 кв.м, 2-2 житлова кімната площею 24,0 кв.м, 2-3 веранда площею 9,4 кв.м, 3-1 житлова кімната площею 16,2 кв.м, 3-2 житлова кімната площею 14,4 кв.м, 3-3 ванна площею 3,2 кв.м, 3-4 кухня площею 11,5 кв.м, І тамбур площею 2,8 кв.м; біля будинку знаходяться господарські споруди: гараж «Д», убиральня «Е», сарай «Ж», сарай «З», сарай «И», сарай «К», погріб «під К», убиральня «Л», погріб «під Н», гараж «П», сарай «Р», літня кухня «С», гараж «Т», погріб «під Т», навіс «Ф», огорожа 1-8, вимощення «І».

Земельна ділянка площею 0,10 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, на якій розташований будинок, належить ОСОБА_6 на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 від 26 березня 2009 року.

Також судами встановлено, що рішенням народного суду Києво-Святошинського району Київської області від 19 жовтня 1970 року у справі за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_7 про поділ домоволодіння і стягнення аліментів за ОСОБА_8 визнано право власності на Ѕ частину будинковолодіння АДРЕСА_1.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 7 січня 1971 року ОСОБА_8 виділено в натурі згідно рішення суду від 19 жовтня 1970 року погріб і кімнату 24 кв.м (погріб вартістю 28 рублів).

іншу частину будинку - кімнати 24 кв.м і 9,4 кв.м, кухню 6,9 кв.м, вітальню 6,6 кв.м, веранду 9,7 кв.м, сарай вартістю 114 рублів виділено ОСОБА_7

Утримано з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_8 60 рублів як компенсацію половини вартості сараю.

Рішенням виконавчого комітету Вишгородської міської ради № 65 від 17 березня 1983 року узаконено самовільно прибудовані приміщення в будинковолодінні у частині, яка належить ОСОБА_8: кухню 2-1 площею 10,6 кв.м, веранду І площею 9,9 кв.м.

Рішенням виконавчого комітету Вишгородської міської ради № 84 від 16 квітня 1983 року узаконено самовільно прибудовані приміщення в будинковолодінні у частині, яка належить ОСОБА_7: коридор 1.1 площею 12,9 кв.м, ванну 1-2 площею 4,3 кв.м, котельню 1-6 площею 8,6 кв.м, житлову кімнату 1-4 площею 16,5 кв.м, коридор ІІ площею 5,9 кв.м, кухню площею 8 кв.м, сараї «Ж», «З», «И», «К» і гараж «Д».

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 24 листопада 1983 року змінено розмір ідеальної частки ОСОБА_8 у праві власності на житловий будинок з 1/2 на 2/5.

11 липня 1992 року ОСОБА_8 подарувала ОСОБА_6 належні їй 2/5 частки житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель.

ОСОБА_3 на праві власності належить 3/10 частки житлового будинку АДРЕСА_1 на підставі рішення апеляційного суду Київської області від 1 вересня 2009 року, ОСОБА_5 та ОСОБА_4 за цим же рішенням суду належить у рівних частках 3/10 частки цього ж будинку. Ці частки перейшли до ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в порядку спадкування майна ОСОБА_7

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами та встановлені судовими рішеннями, які набрали законної сили, тому такі обставини відповідно до ст. 61 ЦПК України доказуванню не підлягають.

Суди попередніх інстанцій вважали, що рішенням Вишгородського районного суду від 19 грудня 2012 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про виділ в натурі частки будинку та за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 і ОСОБА_5 про визнання права власності на самочинно збудований гараж і виділ в натурі частки житлового будинку встановлено, що за висновком судової будівельно-технічної експертизи №3111/3112/12 від 18 жовтня 2012 року поділ житлового будинку з додержанням вимог нормативних документів та у відповідності до ідеальних часток співвласників (3/10; 3/10; 2/5) неможливий, але можливий поділ з відхиленням від вимог нормативних документів, а саме вимог пункту 2.9 ДБН В.2.2-15-2005 з урахуванням ідеальних часток співвласників.

Проте наведене не є обставиною, встановленою судом, у розумінні ст. 61 ЦПК України, адже фактично є висновком суду, зробленим на підставі правової оцінки наданих сторонами доказів.

Виходячи з результату аналізу змісту норм ст. ст. 183, 358, 364, 379, 380, 382 ЦК України, слід дійти висновку, що виділ часток (поділ) жилого будинку, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру) або у разі, коли є технічна можливість переобладнання будинку в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності.

Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників, з урахуванням конкретних обставин поділ (виділ) може бути проведений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась.

Відтак, визначальним для виділу частки або поділу в натурі будинку, який перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування будинком, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу будинку відповідно до часток співвласників.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 3 квітня 2013 року у справі № 6-12цс13, яка відповідно до положень статті 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи

№ СЕ-1-228/14 від 20 червня 2014 року, виділ ОСОБА_3 3/10 часток в будинку (а саме коридору 1-1, ванної кімнати 1-2, житлової 1-4, кухні 1-5, котельні 1-6, літньої кухні «С», сараю «Р», гаражу «Д»), відповідно до ідеальних часток співвласників є можливим.

Також у висновку зазначено, що існують окремі входи до приміщень житлового будинку з внутрішньої частини прибудинкової території, а досліджувані приміщення житлового будинку (коридор 1-1, ванна 1-2, житлова 1-4, кухня 1-5, котельня 1-6, літня кухня «С», сарай «Р», гараж «Д») дійсно складають 3/10 часток будинку.

Ухвалюючи рішення про відмову у позові, суди попередніх інстанцій не погодились із висновком судової будівельно-технічної експертизи № СЕ-1-228/14 від 20 червня 2014 року, пославшись на те, що він є необґрунтованим та викликає сумніви в його правильності та об'єктивності, оскільки передбачає виділ в натурі ідеальної частки позивача без врахування того, що будинок між колишніми співвласниками вже був поділений та кожен з колишніх співвласників узаконив за собою право власності на належні приміщення , будівлі та споруди.

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 звернулась із позовом про виділ в натурі частини приміщень із тієї частки будинку, яка рішенням суду Києво-Святошинського району Київської області від 7 січня 1971 року була виділена у власність ОСОБА_7 та на частину якої за нею було визнано право власності рішенням апеляційного суду Київської області від 1 вересня 2009 року.

Крім того, ґрунтується на припущеннях твердження судів про те, що висновок експертизи № СЕ-1-228/14 від 20 червня 2014 року не узгоджується з матеріалами справи і викликає сумнів у його правильності.

За приписами ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

У порушення вимог ст. ст. 212-214, 315 ЦПК України, суди на зазначені положення закону уваги не звернули; доводів сторін як на підтвердження, так і на заперечення позову належним чином не перевірили; фактичних обставин не встановили та враховуючи, що позивач звернулася до суду з вимогами про виділ їй в натурі частки спірного домоволодіння, яка належить їй на праві спільної часткової власності та якою вона фактично користується, дійшли передчасного висновку про відмову у задоволенні позову, чим фактично усунулися від розгляду справи по суті, у зв'язку із чим судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності та обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 4 листопада 2014 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 11 лютого 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ.О.Кузнєцов
Судді: Т.Л.Ізмайлова О.В.Кадєтова С.О.Карпенко Г.І.Мостова