У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 липня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоДьоміної О.О.,
суддів: Дем'яносова М.В., Леванчука А.О.,
Завгородньої І.М., Ситнік О.М.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до Любешівської селищної ради Любешівського району Волинської області, ОСОБА_7 про визнання незаконним рішення ради та зобов'язання вчинити дії, за касаційною скаргою представника ОСОБА_7 - ОСОБА_8 - на рішення апеляційного суду Волинської області від 23 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2015 року ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом, у якому зазначала, що 28 лютого 2013 року вона подала до Любешівської селищної ради Любешівського району Волинської області заяву про надання в оренду земельної ділянки для будівництва житлового будинку. Рішенням селищної ради від 22 березня 2013 року № 24/26 їй відмовлено у задоволенні заяви у зв'язку з відсутністю вільних земельних ділянок та повідомлено про повторний розгляд її звернення після розроблення та затвердження детального плану територій.

Згодом було здійснено розроблення плану територій та 03 жовтня 2014 року на сесії Любешівської селищної ради Любешівського району Волинської області 90 громадянам надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок для будівництва. Під час розгляду цього питання депутатам було повідомлено про наявність її заяви, однак на голосування її винесено не було, рішення з цього приводу не приймалося. Серед осіб, яким надано дозвіл на розробку проекту землеустрою, був ОСОБА_7, який порівняно з нею не має переважних прав на отримання земельної ділянки.

Рішенням Любешівського районного суду Волинської області від 27 травня 2015 року визнано протиправною бездіяльність Любешівської селищної ради Любешівського району Волинської області, зобов'язано відповідача розглянути її заяву від 28 лютого 2013 року.

Однак рішенням Любешівської селищної ради Любешівського району Волинської області від 19 серпня 2015 року № 42/39 позивачці відмовлено у відведенні земельної ділянки через її відсутність, а вільні земельні ділянки у цей день були розподілені між учасниками бойових дій у зоні проведення антитерористичної операції на Сході України.

Просила визнати недійсним та скасувати рішення Любешівської селищної ради Любешівського району Волинської області від 03 жовтня 2014 року № 35/28 у частині надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку ОСОБА_7; зобов'язати Любешівську селищну раду Любешівського району Волинської області у першочерговому порядку розглянути її заяву від 28 лютого 2013 року про надання земельної ділянки для індивідуального будівництва; зобов'язати Любешівську селищну раду Любешівського району Волинської області прийняти рішення про надання їй дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для індивідуального будівництва з врахуванням переважних прав позивача на її виділення відповідно до Закону України «Про основні засади соціального захисту ветеранів праці та інших громадян похилого віку в Україні», Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», Конвенції про права інвалідів станом на момент прийняття Любешівською селищною радою Любешівського району Волинської області рішення від 03 жовтня 2014 року.

Рішенням Любешівського районного суду Волинської області від 09 лютого 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Волинської області від 23 березня 2016 року рішення Любешівського районного суду Волинської області від 09 лютого 2016 року скасовано, позов задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано рішення Любешівської селищної ради Любешівського району Волинської області від 03 жовтня 2014 року № 35/28 у частині надання ОСОБА_7 дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд. Вирішено питання про розподіл судових витрат. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_7 - ОСОБА_8, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції у частині задоволення позову та залишити в цій частині в силі рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідь судді, вивчивши матеріали цивільної справи та дослідивши доводи касаційної скарги, вважає, що вона має бути задоволена частково.

Відмовляючи у позові, суд першої інстанції керувався тим, що підстави для задоволення позовних вимог до ОСОБА_7 відсутні, оскільки належних та допустимих доказів у силу вимог ст. 10, 60 ЦПК України на підтвердження порушення саме ОСОБА_7 права позивачки на відведення їй земельної ділянки не надано, не доведено, що земельна ділянка виділялася відповідачу з порушенням вимог ст. ст. 12, 124 ЗК України.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи позов частково, апеляційний суд керувався тим, що ОСОБА_6 має переважне перед ОСОБА_7 право на одержання в оренду земельної ділянки.

З такими висновками судів погодитися не можна з огляду на таке.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За вимогами ст. ст. 213, 214, 316 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний з'ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Вказані вимоги судами не дотримано.

Згідно з ч. 3 ст. 355 ЦПК України суд не обмежений доводами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення

Судами встановлено, що відповідно до посвідчення серії НОМЕР_1 ОСОБА_6 є ветераном праці, а згідно з випискою з акта огляду МСЕК - інвалідом ІІІ групи загального захворювання (а. с. 23, 24).

26 липня 2004 року ОСОБА_6 розірвала шлюб з ОСОБА_9

Син позивачки - ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, є інвалідом І групи «А» з дитинства, потребує постійного стороннього догляду і допомоги (а. с. 25).

28 лютого 2013 року ОСОБА_6 звернулася до Любешівського селищного голови Любешівського району Волинської області із заявою про надання в оренду земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку (а. с. 5).

Згідно з листом прокуратури Любешівського району Волинської області від 10 листопада 2014 року № 52-37-14 заяву позивачки вперше розглянуто селищною радою 22 березня 2013 року і рішенням Любешівської селищної ради Любешівського району Волинської області № 24/26 їй відмовлено у наданні земельної ділянки у зв'язку з відсутністю вільних земельних ділянок, повідомлено про повторний розгляд її заяви після затвердження плану території (а. с. 11).

Листом Виконавчого комітету Любешівської селищної ради Любешівського району Волинської області від 20 листопада 2014 року № 634/20 повідомлено ОСОБА_6, що її заява була розглянута на сесії Любешівської селищної ради Любешівського району Волинської області 03 жовтня 2014 року та у зв'язку з відсутністю земельної ділянки їй не виділено. Повідомлено, що заява буде додатково розглядатися після чергового розроблення детального плану забудови територій у смт Любешів (а. с. 6).

Аналогічна інформація міститься у листах-відповідях Виконавчого комітету Любешівської селищної ради Любешівського району Волинської області від 09 грудня 2014 року № № 676/20, 677/20.

Відповідно до додатку № 1 до рішення Любешівської селищної ради Любешівського району Волинської області від 03 жовтня 2014 року № 35/28 надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок 24 учасникам антитерористичної операції (а. с. 10). Згідно з додатком № 2 до цього ж рішення дозвіл на розробку землеустрою щодо відведення земельної ділянки надано ще 66 громадянам, серед яких під № 26 зазначено ОСОБА_7 (а. с. 9).

Рішенням Любешівської селищної ради Любешівського району Волинської області від 03 жовтня 2014 року № 35/27 затверджено Положення про надання земельних ділянок для будівництва житлового будинку, господарських будівель та споруд у смт Любешів, згідно з п. 2.1 якого для включення до реєстру обліку громадян на одержання земельної ділянки для будівництва громадянин повинен подати відповідну заяву. До заяви додаються: 1) довідка з реєстраційної служби Любешівського районного управління юстиції або із сільської ради про відсутність або наявність земельної ділянки у власності, отриманої в порядку безоплатної приватизації; 2) документ, який підтверджує право на пільгове отримання земельної ділянки. Для першочергового отримання земельної ділянки, врахувавши громадські слухання, передбачено надавати громадянам, які брали безпосередню участь в антитерористичній операції, молодим сім'ям, які проживають у складі трьох та двох сімей, при наявності вільних земельних ділянок під будівництво (а. с. 13).

Львівським апеляційним адміністративним судом 20 жовтня 2015 року визнано протиправним та скасовано рішення Любешівської селищної ради Любешівського району Волинської області від 03 жовтня 2014 року № 35/27 «Про затвердження положення про порядок надання земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд у селищі Любешів». Встановлено, що зазначене положення суперечить вимогам статті 40 ЗК України у частині надання земельних ділянок для будівництва виключно в оренду, статті 118 ЗК щодо вимоги про надання громадянам, що зацікавлені в отриманні земельних ділянок, додаткових документів, які не передбачені законодавством.

Рішенням Любешівського районного суду Волинської області від 27 травня 2015 року визнано протиправною бездіяльність Любешівської селищної ради Любешівського району Волинської області щодо залишення без розгляду заяви ОСОБА_6 від 28 лютого 2013 року про надання в оренду земельної ділянки орієнтовною площею 0,15 га для будівництва та обслуговування житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами на сесії ради, яка відбулася 03 жовтня 2014 року. Зобов'язано Любешівську селищну раду Любешівського району Волинської області розглянути заяву ОСОБА_6 від 28 лютого 2013 року про надання в оренду земельної ділянки орієнтовною площею 0,15 га для будівництва та обслуговування житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, з врахуванням переважних прав ОСОБА_6 на виділення такої ділянки, визначених чинним законодавством (а. с. 17−20).

Зазначеним рішенням встановлено, що заява позивача на сесії селищної ради 03 жовтня 2014 року не розглядалася, предметом розгляду сесії було розподіл 94 земельних ділянок і вирішено питання про надання дозволу громадянам на розробку проекту з землеустрою щодо 90 з них, отже, щодо чотирьох земельних ділянок рішення не приймалось, і вони залишилися вільними.

На виконання рішення Любешівського районного суду Волинської області від 27 травня 2015 року Любешівська селищна рада Любешівського району Волинської області на сесії 19 серпня 2015 року прийняла рішення № 42/39 про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_6 від 28 лютого 2013 року про надання земельної ділянки через відсутність вільних земельних ділянок у смт Любешів (а. с. 21).

Звертаючись до суду, позивачка просила забезпечити право на відведення їй земельної ділянки конкретно за рахунок земельної ділянки, відведеної ОСОБА_7 для будівництва та обслуговування житлового будинку на підставі рішення Любешівської селищної ради Любешівського району Волинської області від 03 жовтня 2014 року № 35/28, оскільки вважала, що порівняно з ним вона має переважне право на отримання земельної ділянки як ветеран праці та інвалід III групи.

Із матеріалів справи вбачається, що на виконання рішення Любешівського районного суду Волинської області від 27 травня 2015 року про визнання протиправною бездіяльності селищної ради щодо залишення без розгляду заяви ОСОБА_6 про надання в оренду земельної ділянки та зобов'язання розглянути зазначену заяву Любешівська селищна рада Любешівського району Волинської області на сесії 19 серпня 2015 року прийняла рішення № 42/39 про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_6 від 28 лютого 2013 року про надання земельної ділянки через відсутність вільних земельних ділянок у смт Любешів. При цьому зазначено, що позивачу було запропоновано землю під забудову на території Любешівської селищної ради Любешівського району Волинської області у селах Рудка та Зарда, від якої вона відмовилася (а. с. 21).

Згідно з ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Задовольняючи частково позивні вимоги ОСОБА_6, апеляційний суд не встановив, якими належними у справі доказами підтверджується порушення саме ОСОБА_7 права позивачки на відведення їй земельної ділянки.

Відповідно до ч. 1 ст. 124 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

Частиною 1 ст. 122 ЗК України передбачено, що сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону (ч. 1 ст. 116 ЗК України).

За правилами ч. 1 ст. 123 ЗК України надання земельних ділянок комунальної власності у користування здійснюється, зокрема, органами місцевого самоврядування на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у випадках, передбачених законом, або на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). При цьому розроблення такої документації здійснюється на підставі дозволу, наданого органом місцевого самоврядування, відповідно до повноважень, передбачених статтею 122 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 123 ЗК України особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки.

У клопотанні зазначаються орієнтовний розмір земельної ділянки та її цільове призначення. До клопотання додаються викопіювання з кадастрової карти (плану) або інші графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування та розмір земельної ділянки, письмова згода землекористувача, засвідчена нотаріально (у разі вилучення земельної ділянки)

Разом з тим матеріали справи не мітять доказів, з яких можливо встановити, чи було позивачкою належним чином оформлено клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою та надано необхідні до нього документи.

Згідно з ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Способи захисту цивільних прав та інтересів передбачені у ч. 2 ст. 16 ЦК України.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні (ч. 3 ст. 123 ЗК).

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому статтею 186 цього Кодексу.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування у двотижневий строк з дня отримання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, а в разі необхідності здійснення обов'язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи, приймає рішення про надання земельної ділянки у користування (ч. 6 ст. 123 ЗК України).

Рішенням про надання земельної ділянки у користування за проектом землеустрою щодо її відведення здійснюються: затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки; вилучення земельних ділянок у землекористувачів із затвердженням умов вилучення земельних ділянок (у разі необхідності); надання земельної ділянки особі у користування з визначенням умов її використання і затвердженням умов надання, у тому числі (у разі необхідності) вимог щодо відшкодування втрат сільськогосподарського та лісогосподарського виробництва.

Підставою відмови у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише його невідповідність вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів.

Відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у наданні земельної ділянки у користування або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду.

Системний аналіз наведених норм права дає підстави вважати, що ними встановлені підстави, порядок, строки передачі земельної ділянки у користування (оренду) громадян та органи, уповноважені розглядати ці питання. Вони передбачають, зокрема, що для передачі земельної ділянки у користування (оренду) зацікавлена особа звертається до відповідних органів із заявами для отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та для надання її у користування, за результатами розгляду яких визначені в статті 123 ЗК органи приймають одне з відповідних рішень. Отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про надання її у користування (оренду).

Відповідно до частини другої статті 2 КАС України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 17 КАС України компетенція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів або правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності. Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб'єкт владних повноважень» позначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (п. 7 ч. 1 ст. 3 КАС України).

Таким чином, при прийнятті рішення про надання дозволу на розробку проекту із землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду відповідач здійснював владні управлінські функції, що підпадає під юрисдикцію адміністративного суду.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 19 січня 2016 року у справі № 22-3690а15, що відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для застосування всіма судами.

Судами першої й апеляційної інстанцій зазначена правова позиція Верховного Суду України не врахована, суди не встановили, чи є обраний позивачкою спосіб захисту порушеного права належним.

Оскільки судами неправильно застосовано норми матеріального права, порушено норми процесуального права, рішення судів першої й апеляційної інстанцій мають бути скасовані з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 333, 335, 336, 338, 343−345, 347, 349 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_7 - ОСОБА_8 задовольнити частково.

Рішення Любешівського районного суду Волинської області від 09 лютого 2016 року та рішення апеляційного суду Волинської області від 23 березня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: О.О. Дьоміна
Судді: М.В. Дем'яносов
І.М. Завгородня
А.О. Леванчук
О.М. Ситнік