У х в а л а

іменем україни

23 листопада 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого: Кузнєцова В.О.,

суддів: Євтушенко О.І., Ізмайлової Т.Л.,

Карпенко С.О., Мостової Г.І.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 про визнання дійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна, визнання права власності на нерухоме майно, визнання недійсними договору дарування та договорів купівлі-продажу нерухомого майна, відшкодування моральної шкоди; за позовом ОСОБА_6, ОСОБА_7 до ОСОБА_3, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, виконавчого комітету Одеської міської ради, Київської районної державної адміністрації Одеської міської ради, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання недійсними розпорядження, свідоцтва про право власності на нерухоме майно, визнання недійсними договору дарування та договорів купівлі-продажу нерухомого майна, визнання недійсними державних актів на право власності на земельну ділянку, визнання права власності на частку нерухомого майна в порядку спадкування за законом, витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння і вселення; за позовом ОСОБА_4 і ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_9, ОСОБА_8, ОСОБА_10, третя особа - ОСОБА_3, про визнання недійсними договору дарування та договорів купівлі-продажу нерухомого майна, визнання права власності на частку нерухомого майна в порядку спадкування за законом, скасування реєстрації права власності на нерухоме майно, стягнення грошових коштів за касаційною скаргою ОСОБА_10 на рішення апеляційного суду Одеської області від 18 червня 2015 року та за касаційною скаргою ОСОБА_6 і ОСОБА_7 на рішення апеляційного суду Одеської області від 18 червня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2004 року ОСОБА_3 звернулася з позовом, який змінювала, і остаточно уточнивши позовні вимоги у лютому 2009 року, звернулася з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_6, ОСОБА_9, ОСОБА_8, ОСОБА_10, в якому просила визнати недійсним договір дарування, укладений 1 квітня 2005 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_8, житлового будинку по АДРЕСА_1, визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки по АДРЕСА_1, укладений 21 квітня 2005 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_11, стягнути солідарно з ОСОБА_6 та ОСОБА_6 300 000 грн на відшкодування моральної шкоди.

Посилалась на те, що уклала з ОСОБА_12 5 вересня 2003 року договір купівлі-продажу земельної ділянки і незакінченого будівництвом житлового будинку готовністю 96%, передала йому 954 000 грн, еквівалентних 180 000 доларів США, проте продавець від нотаріального укладення договору ухилився.

У липні 2006 року ОСОБА_6 та ОСОБА_13 в інтересах малолітнього ОСОБА_6, який на цей час досяг повноліття, звернулись з остаточно уточненим у березні 2008 року позовом, в якому просили визнати недійсними: розпорядження Київської районної адміністрації Одеської міської ради №943 від 9 липня 2004 року, свідоцтво про право власності на житловий будинок по АДРЕСА_1, видане 16 липня 2004 року виконавчим комітетом Одеської міської ради ОСОБА_3 і виданий їй державний акт на право власності на земельну ділянку за цією адресою; визнати недійсними нотаріально посвідчений договір дарування спірного житлового будинку, укладений 21 січня 2005 року між ОСОБА_14 та ОСОБА_8, державний акт на право власності на цю земельну ділянку, виданий ОСОБА_14; визнати недійсними укладені 1 квітня 2005 року між ОСОБА_14 та ОСОБА_10 договір купівлі-продажу земельної ділянки і між ОСОБА_8 та ОСОБА_10 - договір купівлі-продажу житлового будинку з визнанням недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку, виданого ОСОБА_10; визнати за ОСОБА_6 і ОСОБА_6 в порядку спадкування за законом після ОСОБА_12 право власності по 1/4 частці земельної ділянки площею 0,1442 га та по 1/4 частці житлового будинку по АДРЕСА_1 за кожним з витребуванням на їх користь вказаного майна та вселення ОСОБА_6 і ОСОБА_6 у житловий будинок.

Вказували, що вони є спадкоємцями першої черги після ОСОБА_12, проте за рішеннями, скасованими у подальшому, та укладеними договорами майно перейшло у власність ОСОБА_10, від якої воно має бути витребувано.

У жовтні 2013 року ОСОБА_4 в своїх інтересах та інтересах ОСОБА_5, який на цей час досяг повноліття, звернулась із зустрічним позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_6, ОСОБА_14, ОСОБА_8, ОСОБА_10 і ОСОБА_3, в якому зазначала, що вона та ОСОБА_5 є відповідно дружиною та сином ОСОБА_12, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, що успадкував після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 року свого батька ОСОБА_15 земельну ділянку площею 0,1442 га та незавершений будівництвом житловий будинок готовністю 96% по АДРЕСА_1.

Посилаючись на перешкоди в нотаріальному оформленні спадкових прав через судові рішення про визнання права власності на нерухоме майно за іншими особами та подальше відчуження майна на підставі нотаріально посвідчених договорів, просила визнати недійсними нотаріально посвідчений 21 січня 2005 року між ОСОБА_14 та ОСОБА_8 договір дарування житлового будинку по АДРЕСА_1, нотаріально посвідчений 1 квітня 2005 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_10 договір купівлі-продажу цього житлового будинку і нотаріально посвідчений 1 квітня 2005 року між ОСОБА_14 та ОСОБА_10 договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,1442 га за цією ж адресою. Просила визнати за нею і за ОСОБА_5 в порядку спадкування за законом після ОСОБА_16 право власності по 1/4 частці земельної ділянки та по 1/4 частці житлового будинку по АДРЕСА_1 за кожним; скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_10 на земельну ділянку площею 0,1442 га та житловий будинок по АДРЕСА_1; стягнути з неї (ОСОБА_4) на користь ОСОБА_3 у повернення боргу померлого чоловіка грошові кошти в сумі 795 000 грн, еквівалентних за курсом НБУ станом на 2003 рік 150 000 доларів США.

Справа судами розглядалась неодноразово, у тому числі в касаційному порядку.

Останнім рішенням Київського районного суду м. Одеси від 4 лютого 2014 року у задоволенні всіх позовів відмовлено.

Додатковим рішенням Київського районного суду м. Одеси від 8 травня 2014 року відмовлено у задоволенні вимог ОСОБА_6 та ОСОБА_6 про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 18 червня 2015 року рішення Київського районного суду м. Одеси від 4 лютого 2014 року та додаткове рішення цього ж суду від 8 травня 2014 року скасовано з ухваленням нового, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено; позов ОСОБА_6 і ОСОБА_6 та позов ОСОБА_4 і ОСОБА_5 задоволені частково.

Визнано за ОСОБА_6, ОСОБА_6, ОСОБА_5 і ОСОБА_4 в порядку спадкування за законом після ОСОБА_12, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, право по 1/4 частці за кожним на земельну ділянку площею 0,1442 га, цільовим призначення якої є будівництво та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташовану по АДРЕСА_1, оформлення та одержання в установленому порядку державних актів на землю.

Визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1, виданий Одеським міським управлінням земельних ресурсів 2 серпня 2004 ОСОБА_3 на земельну ділянку площею 0,1442 га, цільовим призначенням якої є будівництво та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, по АДРЕСА_1.

Визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2, виданий Одеським міським управлінням земельних ресурсів 27 січня 2005 року ОСОБА_14 на цю земельну ділянку.

Витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_10 на користь ОСОБА_6 та ОСОБА_6 по 1/4 частці кожному вказаної земельної ділянки.

Визнано за ОСОБА_6, ОСОБА_6, ОСОБА_5 і ОСОБА_4 в порядку спадкування за законом після ОСОБА_12, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, право по 1/4 частці за кожним на об'єкт незавершеного будівництва готовністю 96%, розташований по АДРЕСА_1, що належав спадкодавцю на підставі рішення Київського районного суду м. Одеси від 3 вересня 2003 року у справі №2-4860/2003, з правом здачі житлового будинку, господарських будівель і споруд в експлуатацію та отримання документів, які посвідчують право власності на нерухоме майно.

Визнано недійсним розпорядження Київської районної адміністрації Одеської міської ради від 9 липня 2004 року № 943 «Про затвердження державного акту прийняття в експлуатацію житлового будинку по АДРЕСА_1 громадянкою ОСОБА_3» та свідоцтво про право власності на домоволодіння, видане виконавчим комітетом Одеської міської ради 16 липня 2004 року на підставі цього розпорядження, про належність ОСОБА_3 на праві приватної власності домоволодіння по АДРЕСА_1, відображеного у технічному паспорті від 21 серпня 2003 року.

Витребувано на користь ОСОБА_6 та ОСОБА_6 з чужого незаконного володіння ОСОБА_10 по 1/4 частці кожному незавершеного будівництвом (готовністю 96%) житлового будинку літ. «А» загальною площею 491,8 кв.м житловою площею 108,0 кв.м по АДРЕСА_1.

У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

У касаційних скаргах:

ОСОБА_6 та ОСОБА_6 просять скасувати рішення апеляційного суду в частині визнання за ними права власності по ј частці незавершеного будівництвом (готовністю 96%) житлового будинку житловою площею 108,0 кв.м та ухвалити нове рішення про визнання за ними права власності на завершений будівництвом будинок, витребувати на їх користь від ОСОБА_10 всю земельну ділянку та будинок у цілому, а також вселити їх у будинок. Посилались також на незаконність рішення у частині відмови у визнанні договорів дарування та купівлі-продажу недійсними, відмови у визнанні недійсним державного акта, виданого ОСОБА_10

ОСОБА_10 у касаційній скарзі просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у касаційних скаргах доводи, колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Судами встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 23 травня 2001 року ОСОБА_15 придбав земельну ділянку площею 877 кв.м, розташовану по АДРЕСА_1.

Рішенням Одеської міської ради від 13 жовтня 2001 року №2989-ХХШ «Про затвердження проекту відведення, надання у приватну власністю земельної ділянки площею 0,0564 га та зміну цільового призначення земельної ділянки загальною площею 0,1442 га, розташованої по АДРЕСА_1, для подальшого використання для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд» вилучено із користування ОСОБА_17 земельну ділянку площею 0,0455 га за його згодою, затверджено проект відведення земельної ділянки та передано безкоштовно у приватну власність ОСОБА_15 земельну ділянку площею 0,0564 га за цією ж адресою; змінено цільове призначення земельної ділянки загальною площею 0,1442 га (0,0564 га за рішенням ради + 0,0877 га за договором купівлі-продажу) для подальшого будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель; зобов'язано ОСОБА_15 замовити оформлення, а управління земельних ресурсів - видати йому державний акт на право приватної власності на землю.

22 листопада 2001 року ОСОБА_15 подав до Одеської міської ради заяву на виготовлення технічної документації по складанню державного акта на право приватної власності на земельну ділянку площею 0,1442 га і 22 січня 2002 року отримав дозвіл на виготовлення технічної документації; 1 лютого 2002 року встановлено в натурі межі земельної ділянки та у 2002 році виготовлено технічну документацію для складання державного акта на право приватної власності на землю для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1.

Розпорядженням голови Київської районної адміністрації Одеської міської ради від 18 грудня 2001 року № 2832 затверджено проектну документацію на 2-поверховий житловий будинок з господарськими спорудами загальною площею 541,98 кв.м і 14 січня 2002 року надано дозвіл на виконання будівельних робіт власними силами в об'ємі проекту з будівництва житлового будинку за вказаною адресою; термін дії дозволу до 31 грудня 2002 року.

За життя ОСОБА_15 розпочато будівництво житлового будинку, господарських будівель і споруд, проте не завершено.

ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_15 помер, державний акт на право приватної власності на землю за життя не отримав.

Після смерті ОСОБА_15 відкрилась спадщина і за заявою спадкоємця першої черги за законом ОСОБА_12 (сина спадкодавця) відкрито спадкову справу.

За даними технічної документації, виготовленої КП «Одеське МБТІ та РОН» від 21 серпня 2003 року, готовність будинку (загальною площею 491,8 кв.м житловою 108 кв.м), незавершеного будівництвом на момент відкриття спадщини, становила 96%.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 3 вересня 2003 року задоволено позов ОСОБА_12, визнано за ним в порядку спадкування за законом після батька ОСОБА_15 право власності на земельну ділянку площею 0,1442 га та незавершений будівництвом (готовністю 96%) житловий будинок, господарські будівлі та споруди по АДРЕСА_1.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 3 вересня 2003 року в справі № 2-4860/03 є чинним, відтак, в силу положень частини 3 статті 61 ЦПК України обставини, встановлені цим судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не підлягають доказуванню при розгляді інших справ.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 4 березня 2004 року у справі № 2-1813/04 за заявою ОСОБА_4 ОСОБА_12 визнано недієздатним та розпорядженням Київської районної адміністрації Одеської міської ради від 11 березня 2004 року за № 282 ОСОБА_4 призначено опікуном ОСОБА_12

26 березня 2004 року ОСОБА_3 звернулась з позовом до ОСОБА_4 як опікуна ОСОБА_12 про визнання дійсним укладеного 5 вересня 2003 року між нею та ОСОБА_12 усного договору купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,1442 га та незавершеного будівництвом житлового будинку (готовністю 96%) по АДРЕСА_1, визнання за нею права власності на вказане нерухоме майно, посилаючись на те, що ОСОБА_12 за розпискою отримав від неї 954 000 грн, що еквівалентно 180 000 доларів США, за відчуження будинку і земельної ділянки.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від ІНФОРМАЦІЯ_1 року позов ОСОБА_3 задоволено та визнано на підставі ч. 2 ст. 220 ЦК України 2003 року ст. 48 Закону України «Про власність» дійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна від 5 вересня 2003 року, укладений між нею та ОСОБА_12

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_12 помер.

Спадкоємцями за законом першої черги після ОСОБА_12 є його діти ОСОБА_6, ОСОБА_6 і ОСОБА_5 та дружина спадкодавця ОСОБА_4, за їх заявами будо заведено спадкову справу та видані свідоцтва про право власності на частку спадкового майна.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 19 травня 2006 року за апеляційною скаргою ОСОБА_6 та ОСОБА_13 в інтересах ОСОБА_6 рішення Київського районного суду м. Одеси від 4 березня 2004 року про визнання ОСОБА_12 недієздатним скасовано із закриттям провадження у справі.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 19 травня 2006 року рішення Київського районного суду м. Одеси від ІНФОРМАЦІЯ_1 року про задоволення позову ОСОБА_3 про визнання договору дійсним скасовано з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 8 грудня 2004 року у справі № 2-9225/2004, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 18 травня 2006 року, задоволено позов ОСОБА_14 до ОСОБА_3 та визнано дійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,1442 га по АДРЕСА_1 та житлового будинку, розташованого на цій земельній ділянці. Визнано за ОСОБА_14 право власності на вказану земельну ділянку і житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами.

17 січня 2005 року на підставі рішення Приморського районного суду м. Одеси від 8 грудня 2004 року у справі № 2-9225/2004 бюро технічної інвентаризації проведено державну реєстрацію права власності ОСОБА_14 на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1, а 27 січня 2005 року ОСОБА_14 отримала державний акт на право власності на земельну ділянку за цією ж адресою.

21 січня 2005 року ОСОБА_14 уклала з ОСОБА_8 договір дарування житлового будинку літ. «А» житловою площею 108,0 кв.м з господарськими будівлями та спорудами (басейн літ. «Б», гараж літ. «В», навіс літ. «Г», №1, 2 огорожа, 1- мостіння).

1 квітня 2005 року ОСОБА_14 уклала з ОСОБА_10 договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,1442 га, цільовим призначенням якої є будівництво та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташованої по АДРЕСА_1.

1 квітня 2005 року ОСОБА_8 уклав з ОСОБА_10 договір купівлі-продажу житлового будинку літ. «А» житловою площею 108 кв.м з господарськими будівлями та спорудами.

15 липня 2005 року ОСОБА_10 отримала державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,1442 га по АДРЕСА_1, цільовим призначення якої є будівництво та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

Ухвалою Верховного Суду України від 27 вересня 2006 року рішення Приморського районного суду м. Одеси від 8 вересня 2004 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 18 травня 2006 року скасовано з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Оскільки підставою для видачі державного акта ОСОБА_10 слугувало право ОСОБА_14, набуте на підставі рішення Приморського районного суду м. Одеси від 8 грудня 2004 року, що скасоване, то в порядку відновлення становища, яке існувало до порушення, апеляційний суд задовольнив вимоги в частині визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку, виданого ОСОБА_10 Одеським міським управлінням земельних ресурсів 27 січня 2005 року.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_3 про визнання дійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки та незавершеного будівництвом будинку, апеляційний суд у рішенні, яке переглядалось, правильно виходив з відсутності для цього необхідних підстав, передбачених ст. 47 ЦК Української РСР. При ухваленні рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_3 про визнання недійсними договорів, укладених між ОСОБА_14 та ОСОБА_8, між ОСОБА_8 та ОСОБА_18, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку, що оспорюваними договорами її права не порушені.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовів ОСОБА_6, ОСОБА_6, ОСОБА_4 і ОСОБА_5, апеляційний суд у рішенні від 18 червня 2015 року, яке переглядається в касаційному порядку, вказав на наступне.

Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

За ст. 1267 ЦК України частки кожного зі спадкоємців першої черги за законом є рівними.

При перегляді справи в апеляційному порядку апеляційний суд на підставі зібраних у справі доказів встановив, що до складу спадщини після ОСОБА_12 входило, зокрема, право на земельну ділянку площею 0,1442 га, цільовим призначенням якої є будівництво та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташовану по АДРЕСА_1, оформлення та одержання в установленому законом порядку державного акта на цю землю. Тобто за кожним із спадкоємців ОСОБА_12 суд визнав право по 1/4 частці спірної земельної ділянки.

Крім того, до складу спадкового майна увійшло право на житловий будинок, який станом на час відкриття спадщини мав статус незавершеного будівництвом (готовністю 96%) житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами.

Висновок суду про визнання права власності за спадкоємцями на частки у незавершеному будівництві майні є правильними з огляду на наступне.

З матеріалів справи судом апеляційної інстанції встановлено, що будинок, розташований по АДРЕСА_1, на час відкриття спадщини мав статус незавершеного будівництвом та в експлуатацію введений не був.

Виходячи зі змісту частин першої і другої статті 331 ЦК України, частини першої статті 182 ЦК України та п. 8 Тимчасового положення про порядок державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає у особи, яка створила це майно, після закінчення будівництва об᾽єкта нерухомості, введення його в експлуатацію, отримання свідоцтва про право власності та реєстрації права власності.

До прийняття новоствореного нерухомого майна до експлуатації та його державної реєстрації право власності на цей об'єкт не виникає. До виникнення права власності на новозбудоване нерухоме майно право власності існує на матеріали, обладнання та інше майно, що використано в процесі будівництва (ч. 3 ст. 331 ЦК України).

Таким чином, суд апеляційної інстанції зробив правильний висновок про неможливість виділення сторонам конкретних часток не введеного в експлуатацію житлового будинку, оскільки у відповідності до вимог ст. 331 ЦК України до завершення будівництва особа вважається власником будівельних матеріалів, використаних у процесі будівництва.

Вірним є висновок апеляційного суду і в частині вирішення позову про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Відповідно до частини третьої статті 388 ЦК України якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку, що майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Якщо таке майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право його витребувати від добросовісного набувача у всіх випадках (постанова Верховного Суду України від 2 вересня 2015 року у справі № 6-1168цс15).

Встановлено, що спадкове майно у вигляді земельної ділянки та незавершеного будівництвом житлового будинку по АДРЕСА_1 з володіння спадкодавця ОСОБА_12 вибуло на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, та в подальшому скасованого, відтак, вибуло з володіння поза його волею.

Зокрема, ОСОБА_3 набула право власності на майно на підставі рішення Київського районного суду м. Одеси від ІНФОРМАЦІЯ_1 року, яке у 2006 році скасовано; ОСОБА_14 набула право власності на майно на підставі рішення Приморського районного суду м. Одеси від 8 грудня 2004 року, що скасовано.

Та обставина, що подальші угоди щодо розпорядження вказаним майном відбувались у належній формі та були нотаріально посвідчені, не позбавляє права осіб, які вважають себе належними власниками майна в порядку спадкування, на витребування ними майна від останнього набувача - ОСОБА_10 з підстав, передбачених статтею 388 ЦК України, оскільки судові рішення про визнання договорів дійсними, на підставі яких відбувався перехід права власності, скасовані.

Також є обґрунтованим висновок суду про витребування на користь ОСОБА_6 та ОСОБА_6 по ј частці земельної ділянки та незавершеного будівництвом житлового будинку, оскільки частка кожного з них у спадковому майні становить по 1/4, до того ж після смерті ОСОБА_12 відкрилась спадщина на незавершений будівництвом житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, а не на будинок з господарськими будівлями та спорудами, що зданий в експлуатацію та зареєстрований як об'єкт нерухомого майна (спадкоємець вправі витребувати те майно, яке прийняв у спадщину).

Та обставина, що майно було здано в експлуатацію іншою особою і відчужувалось на підставі правочинів як завершений будівництвом об'єкт нерухомості, не надає спадкоємцям права вимагати від останнього набувача майна як об'єкту нерухомості, що зданий в експлуатацію та зареєстрований.

З тих же підстав не можуть бути взяті до уваги доводи касаційної скарги ОСОБА_6 та ОСОБА_6 про те, що апеляційним судом зобов'язано спадкоємців виготовити відповідні документи для отримання державного акта на право власності на земельну ділянку замість визнання права власності, оскільки це не впливає на правильність вирішення справи, адже судове рішення є підставою для реєстрації права власності.

Безпідставними є доводи, викладені у касаційній скарзі ОСОБА_6 та ОСОБА_6, щодо задоволення позову про визнання недійсними договорів, укладених між ОСОБА_14, ОСОБА_8 та ОСОБА_10

Особа, яка не була учасником договорів купівлі-продажу, укладених після першого договору, визнаного судом недійсним, не перебуває з наступними покупцями у зобов'язальних відносинах.

З огляду на це обраний спосіб захисту права власності на нерухоме майно - визнання наступних договорів недійсними та повернення нерухомого майна шляхом реституції, спірних правовідносин не регулює, тому таку норму матеріального права при вирішенні справи судом не застосовано.

Оскільки між позивачем та нинішнім володільцем майна існують речово-правові відносини щодо права на спірний будинок, то способом захисту є відповідний цим правовідносинам речово-правовий механізм витребування майна відповідно до ст.ст. 387, 388 ЦК України (п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»).

З тих же підстав не підлягає задоволенню касаційна скарга ОСОБА_10

За таких обставин колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ погоджується з висновками апеляційного суду, висновки якого доводами касаційних скарг не спростовані.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Доводи касаційних скарг не дають підстав для висновку, що при розгляді справи судом допущені порушення норм матеріального та процесуального права, які давали б підстави для скасування оскарженого судового рішення, а фактично зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду з їх оцінки.

Керуючись ст.ст. 337, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_10 та касаційну скаргу ОСОБА_6 і ОСОБА_7 відхилити.

Рішення апеляційного суду Одеської області від 18 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О.Кузнєцов
Судді: О.І.Євтушенко Т.Л.Ізмайлова С.О.Карпенко Г.І.Мостова