Справа №313/1133/16-ц
Пров. №2/313/309/2016
Веселівський районний суд Запорізької області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2016 року Веселівський районний суд Запорізької області у складі головуючого судді Потапової О.М., за участю секретаря Нагорних О.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Веселе цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2016 року ОСОБА_1 (далі-позивач) звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 (далі-відповідач) про виселення, зазначивши в позовній заяві, що вона є власником будинку АДРЕСА_1. Даний будинок нею отримано у власність на підставі договору дарування від 14 листопада 2014 року. Оскільки вона має інше житло, а саме будинок АДРЕСА_2, в якому вона проживає весь час, то нею за усною домовленістю з ОСОБА_3, тобто її батьком, останній залишився проживати в ньому. При цьому між нею та ОСОБА_3 було досягнуто домовленості, що останній за час проживання повинен сплачувати комунальні платежі, та не дозволяти проживання інших осіб в належному їй будинку. Але, ОСОБА_3 без її згоди дозволив проживання у її будинку ОСОБА_2, 1963 року народження, яка з грудня 2014 року по теперішній час проживає у її будинку без реєстрації. У поточному році у позивача виникли сімейні обставини у зв'язку з чим, вона має намір самостійно користуватися і розпоряджатися даним будинком, про що нею було повідомлено відповідача ще весною. Але незважаючи на її усні прохання щодо звільнення житла, відповідач не реагує. Оскільки відповідач зловживає спиртними напоями, веде разом з батьком аморальний спосіб життя, що негативно впливає на позивача та сусідів, то 17 серпня 2016 року остання звернулася до поліції з заявою про виселення відповідача. Але за результатами перевірки складено було висновок про результати розгляду звернення та рекомендовано звернутися для вирішення цього питання до суду. В порушення вимог ст.ст. 317, 319 Цивільного кодексу України, вона, будучи власником вказаної квартири, не може володіти, користуватися, розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, оскільки у вказаному будинку проживає з грудня 2014 року по теперішній час без реєстрації ОСОБА_2. Відповідач у вказаному будинку проживає тимчасово та без договору найму житлового приміщення. У зв'язку з тим, що відповідач добровільно відмовляється звільнити це житло, то позивач вимушена за вищевказаних обставин звернутися до суду з вказаною позовною заявою.

Посилаючись на ці обставини позивач просила висилити ОСОБА_2, 1963 року народження, без надання іншого житлового приміщення з будинку АДРЕСА_1.

Позивач у судове засідання не з'явилася, про час і місце судового розгляду справи повідомлена належним чином, подала заяву, в якій свої вимоги підтримала повністю і просила позов задовольнити повністю та розглянути справу за її відсутності, судові витрати покласти на неї.

Відповідач у судове засідання не з'явилася, про час і місце судового розгляду справи повідомлена належним чином, подала заяву, в якій вимоги позивача визнала повністю та просила розглянути справу за її відсутності.

Згідно з ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

ОСОБА_1 відповідно до нотаріально посвідченого договору дарування від 14.11.2014 року та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 14.11.2014 року №29524457, технічного паспорта на житловий будинок є власником житлового будинку АДРЕСА_1.

Згідно з довідкою № 224 від 22.08.2016 року, виданою Запорізькою сільською радою Веселівського району Запорізької області, в будинку АДРЕСА_1 дійсно проживає ОСОБА_2, 1963 р. народження, з грудня 2014 року.

Згідно з довідкою № 223 від 22.08.2016 року, виданою Запорізькою сільською радою Веселівського району Запорізької області, в будинку АДРЕСА_1, окрім власника ОСОБА_1, зареєстровані: ОСОБА_3, 1967 р. народження, та ОСОБА_4, 1971 р. народження.

Таким чином, відповідач ОСОБА_2 проживає в будинку АДРЕСА_1 без реєстрації.

Статтями 15, 16 ЦК України передбачено право кожної особи як на захист свого цивільного права, так і на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до вимог ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відповідно до вимог ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до частин 1, 2 статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках, і в порядку, встановлених законом.

Згідно до ст. 391 ЦК України, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування і розпорядження своїм майном.

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 386 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають права власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Частинами 1, 3 ст. 98 ЖК України, передбачено, що наймач жилого приміщення та члени його сім'ї, які проживають разом з ним, можуть за взаємною згодою дозволити тимчасове проживання в жилому приміщенні, що є в їх користуванні, інших осіб без стягнення плати за користування приміщенням (тимчасових жильців).

Тимчасові жильці на вимогу наймача або членів сім'ї, які проживають разом з ним, зобов'язані негайно звільнити приміщення, а в разі відмовлення - підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Відповідно до ч. 1 ст. 99 ЖК України, тимчасові жильці самостійного права на займане жиле приміщення не набувають незалежно від тривалості проживання.

Зазначені норми ЖК України узгоджуються із вимогами ст. 818 ЦК України.

Оскільки відповідач не є членом сім'ї власника житлового будинку АДРЕСА_1, тобто ОСОБА_1 та не пов'язана з останньою спільним побутом, самостійного права на займане жиле приміщення відповідач не набула, отже вона підлягає виселенню із займаного житла.

Виходячи з наведеного, суд вважає за можливе прийняти визнання відповідачем позову та постановити у справі рішення про задоволення позову.

Судові витрати залишити за позивачем.

На підставі вищенаведеного та керуючись ст. ст. 174, 209, 214-215, 218 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Висилити ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_6, без надання іншого жилого приміщення з будинку АДРЕСА_1.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Запорізької області через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя

Веселівського районного суду

Запорізької області О.М. ПОТАПОВА

20.10.2016