Провадження № 22-ц/783/953/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 липня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Монастирецького Д.І.,

суддів: Кабаля І.І., Копняк С.М.,

секретаря Бохонко Е.Р.,

з участю представника ОСОБА_2 ОСОБА_3, представника ПАТ «БМ Банк» - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, від імені якого діє представник ОСОБА_3, на рішення Франківського районного суду м. Львова від 22 жовтня 2015 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «БМ Банк» до ОСОБА_5, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

в с т а н о в и л а:

29 жовтня 2013 року позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, який в подальшому, а саме 03 липня 2015 року, уточнив та просив стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за Кредитним довогором. В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що відповідно до умов кредитного договору № 9/43/030908 від 03.09.2008 року Банк надав відповідачці ОСОБА_5 грошові кошти в сумі 381 000 грн. терміном користування до 31 серпня 2018 року, зі сплатою 20% річних. Погашення заборгованості за Кредитним договором за кожний поточний кредитний місяць здійснювалось позичальником рівними платежами згідно з графіком погашення заборгованості за Кредитом, на рахунок вказаний в Договорі починаючи з 21 числа не пізніше останнього робочого дня поточного місяця. Однак ОСОБА_5 не виконала договірних зобовязань, станом на 24.06.2015 року допустила заборгованість на загальну суму 1 223 383,37 грн., що включає строкову заборгованість в сумі 209 943,34 грн., прострочену заборгованість за кредитом 166 865,61 грн., прострочену заборгованість по відсотках 482 248,35 грн., пеню 364 325,87 грн. Виконання зобовязань за Кредитним договором забезпечено Договором поруки від 03.09.2008 року, укладеним між позивачем та ОСОБА_2 Просить стягнути солідарно з відповідачки ОСОБА_5 та її поручителя ОСОБА_2 суму заборгованості і судові витрати.

Оскаржуваним рішенням позов задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_5 (ідент. номер НОМЕР_1), ОСОБА_2 (ідент. номер НОМЕР_2) в користь Публічного акціонерного товариства «БМ Банк» заборгованість в сумі 1 223 383 (один мільйон двісті двадцять три тисячі триста вісімдесят три) грн. 37 коп.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_5 (ідент. номер НОМЕР_1), ОСОБА_2 (ідент. номер НОМЕР_2) в користь Публічного акціонерного товариства «БМ Банк» судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 3 441 грн.

Додатковим рішенням Франківського районного суду м. Львова від 02 грудня 2015 року доповнено резолютивну частину рішення Франківського районного суду м. Львова від 22.10.2015 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства «БМ Банк» до ОСОБА_5, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_5, ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «БМ Банк» 420 (чотириста двадцять) грн. витрат повязаних з розглядом судової справи.

Рішення суду в частині оскаржив ОСОБА_2, від імені якого діє представник ОСОБА_3, вважає його незаконним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки при його ухваленні були порушені норми матеріального права. Зазначає, що відповідно до ч. 4 ст. 556 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобовязання не встановлений або встановлений моментом предявлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не предявить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. У договорі поруки № 9/43/030908-1 від 03 вересня 2008 року строк дії чітко не встановлено. Моментом предявлення вимоги слід вважати вчинення виконавчого напису нотаріусом Київського нотаріального округу ОСОБА_6 № 576 на договорі іпотеки № 9/43/030908 від 03 вересня 2008 року про звернення стягнення на квартиру № 48, що знаходиться за адресою: м. Львів, вул. Коновальця, будинок 101, тобто 26 квітня 2010 року. Предявивши вимогу про дострокове повернення кредиту та сплату відсотків за користування ним, кредитор відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобовязання й міг предявити позов до поручителя протягом шести місяців, починаючи від дати порушення позичальником встановленого Банком строку для дострокового повернення Кредиту. Якщо кредитор протягом цього строку не предявив позову до поручителя, то зобовязання за Договором поруки припиняються. Відповідна правова позиція викладена в постанові ВСУ від 02 вересня 2015 року по справі № 6-1077цс15. У звязку з вищенаведеним вважає вказаний Договір поруки таким, що припинив свою дію. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог в частині стягнення заборгованості з ОСОБА_2 в користь Банку в сумі 1 223 383,37 грн. відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_2 ОСОБА_3, представника ПАТ «БМ Банк» - ОСОБА_4, перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

Частиною 1 ст. 292 ЦПК України передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обовязки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Пунктом 17 постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24 жовтня 2008 року «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» роз'яснено, що, перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, суд апеляційної інстанції повинен з'ясувати: чи враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення всі факти, що входять до предмета доказування; чи підтверджені обставини (факти), якими мотивовано рішення, належними й допустимими доказами та чи доведені вони; чи відповідають висновки суду встановленим фактам; чи дотримано та чи правильно застосовані норми матеріального й процесуального права. При перегляді судових рішень необхідно виходити з повноважень суду апеляційної інстанції, визначених статтею 307 ЦПК, і відповідних їм підстав щодо перегляду судових рішень в апеляційному порядку, передбачених статтями 308-311 ЦПК. При цьому апеляційний суд керується статтею 307 ЦПК (відповідним пунктом) та нормою ЦПК, що визначає підстави перегляду судового рішення в такому разі, і відповідно до неї та наданих суду апеляційної інстанції повноважень формулює резолютивну частину своєї ухвали чи рішення.

Відповідно до статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором.

Захист цивільних прав це передбачені законом або договором способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Частинами першою та другою ст. 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку, або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (ст. 57 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Крім того, важливим є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Виходячи з вимог ст. ст. 10, 214, 215 ЦПК України, суд повинен сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснювати особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджати про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяти здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом, та встановлювати у рішенні обставини справи (в тому числі пропущення позовної давності), характер правовідносин сторін, правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин, навести мотиви прийнятого рішення: встановлені судом обставини, які мають значення для справи, їх юридичну оцінку, оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог.

Колегія суддів приходить до переконання, що рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині не відповідає зазначеним вимогам закону.

Згідно ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Суд першої інстанції задовольняючи позовні вимоги ПАТ «БМ Банк» виходив з того, що згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, оскільки ОСОБА_5 свої зобов'язання за Кредитним договором не виконала, це є підставою для стягнення з неї грошових коштів за цим Договором, однак у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники.

Враховуючи, що апелянтом рішення суду першої інстанції оскаржується тільки в частині позовних вимог ПАТ «БМ Банк» про солідарне стягнення кредитної заборгованості з ОСОБА_2, то колегія суддів вважає необхідним переглянути рішення в межах апеляційної скарги.

З матеріалів справи вбачається, що 03.09.2008 року між ТзОВ «БМ Банк» (правонаступником якого є ПАТ «БМ Банк») та ОСОБА_5 укладено Кредитний договір № 9/43/030908, згідно якого Банк надав відповідачці ОСОБА_5 грошові кошти в сумі 381 000,00 грн. терміном користування до 31 серпня 2018 року, із сплатою 20% річних (а.с. 5-7).

Пунктом 3 Кредитного договору передбачено порядок надання Кредиту, умови погашення заборгованості за Кредитом та сплати процентів.

Відповідальність сторін за невиконання умов Договору, строк його дії та дострокове розірвання визначене пунктами 8, 9 даного договору.

Відповідачка не виконала умови Договору, допустила заборгованість за користування кредитом, що стверджено розрахунком ПАТ «БМ Банк», за яким станом на 24.06.2015 року заборгованість по Кредиту становить 1 223 383,37 грн., що включає строкову заборгованість в сумі 209 943,34 грн., прострочену заборгованість за кредитом 166 865,61 грн., прострочену заборгованість по відсотках 482 248,35 грн., пеню 364 325,87 грн. (а.с. 76-94).

Виконання зобовязань за Кредитним договором забезпечено Договором поруки № 9/43/030908-1, укладеним 03.09.2008 року між позивачем та ОСОБА_2 (а.с. 11).

Відповідно до пунктів 4, 5 Договору поруки поручитель та боржник несуть солідарну відповідальність перед кредитором. Поручитель відповідає за зобовязаннями боржника в повному обсязі, а саме за поверенення Кредиту, сплату процентів за користування ним, сплату неустойки, а також за відшкодування збитків, завданих кредитору невиконанням або неналежним виконанням боржником умов Кредитного договору.

Згідно статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

У відповідності до положень статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог ? відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (статті 610, 611 ЦК України).

Одним з видів порушення зобов'язання є прострочення ? невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.

При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобов'язання» (статті 530, 631 ЦК України).

Якщо в зобов'язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

З умов Кредитного договору вбачається, що сторони визначили як строк дії Договору ? до повного виконання сторонами своїх зобов'язань за Договором (пункт 9.1, частини № 2 Кредитного договору), кінцевий строк повернення кредиту ? до 31 серпня 2018 року (пункт частина № 1 Кредитного договору), так і строки виконання зобов'язань зі щомісячним погашенням платежів - погашення за Кредитним договором за кожний поточний кредитний місяць здійснюється рівними платежами згідно з графіком погашення заборгованості за кредитом (Додаток № 1), який є невідємною частиною даного Договору починаючи з 21 числа не пізніше останнього робочого дня поточного календарного місяця (пункт 3.4, частини № 2 Кредитного договору).

Отже, поряд з установленням строку дії Договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до складу зобов'язання, яке виникло на основі Договору.

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у частині другій статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Згідно 9.3 Кредитного договору Банк має право на розірвання даного Договору та вимагати дострокового погашення заборгованості за Кредитом, сплати процентів, штрафних санкцій та інших платежів, що передбачені даним Договором, а також відшкодування збитків, завданих Банку внаслідок невиконання або неналежного виконання позичальником умов даного Договору, а позичальник зобовязаний на першу вимогу повернути Банку суму заборгованості за Кредитом, що залишилась, сплатити проценти та штрафи, а також відшкодувати збитки, завдані Банку у випадках визначених Договором.

Відповідно до п. 289 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 20/5 від 3 березня 2004 року, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 3 березня 2004 року за № 283/8882, вчинення виконавчого напису за договором позики здійснюється з урахуванням вимог ст. 1050 ЦК України.

Отже, право кредитора на дострокову вимогу згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України реалізується через вчинення нотаріусом виконавчого напису.

Судом установлено, що позичальник здійснювала платежі відповідно до умов Кредитного договору до 18 березня 2009 року включно.

Платежами, які були проведені боржником 03, 11, 18 березня 2009 року було погашено заборгованість по нарахованих процентах за грудень 2008 року та частково за січень 2009 року.

З представленого позивачем в суд апеляційної інстанції розрахунку заборгованості вбачається, що станом на 31 січня 2009 року сума строкової заборгованості по тілу кредиту становила 358 544,12 грн., а прострочена сума заборгованості по відсотках становила 86914,17 грн. (а.с. 157-165).

26 квітня 2010 року за заявою ПАТ «БМ Банк» було вчинено виконавчий напис нотаріуса (а.с. 71), в якому зазначено, що стягнення проводиться за період з 02.02.2009 року до 18 квітня 2010 року і в рахунок коштів отриманих від реалізації квартири № 48, що знаходиться за адресою: м. Львів, вул. Коновальця, 101, запропоновано задовольнити вимоги ВАТ «БМ Банк» в розмірі 480 458, 24 грн. з яких:

сума строкової заборгованості по тілу кредиту 358 544,12 грн.;

сума простроченої заборгованості по тілу кредиту 18 264,83 грн.;

сума строкової заборгованості по відсотках 3 968,03 грн.;

прострочена сума заборгованості по відсотках 86 914,17 грн.;

пеня в сумі 12 767,09 грн.

Таким чином, 26 квітня 2010 року Банком було реалізоване право на дострокову вимогу на підставі виконавчого напису нотаріуса, у зв'язку з чим настав строк виконання зобов'язання за Кредитним договором, тобто строк виконання основного зобов'язання було змінено.

За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Оскільки відповідно до статті 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, то у разі неналежного виконання боржником зобов'язань за кредитним договором передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк пред'явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Якщо кредитор змінює на підставі частини другої статті 1050 ЦК України строк виконання основного зобов'язання, позовна давність обчислюється від цієї дати.

Банк (кредитор), реалізувавши право на дострокову вимогу (про повне дострокове погашення заборгованості за Кредитом, сплату процентів за його користування та пені) на підставі виконавчого напису нотаріуса, відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов'язання й був зобов'язаний пред'явити позов до боржника протягом трьох років, а до поручителя ? протягом шести місяців (частина четверта статті 559 ЦК України) від дати порушення боржником встановленого Банком строку для дострокового повернення Кредиту.

Згідно положення ч. 4 ст. 559 ЦК України припинення поруки презюмується.

Таким чином, звернення особи до суду з позовом про визнання поруки такою, що припинена, на підставі ч. 4 ст. 559 ЦК України не є необхідним, проте такі вимоги можуть розглядатися судом у разі наявності відповідного спору.

На підставі викладеного та з урахуванням зазначених правових норм, колегія суддів приходить до висновку, що оскільки передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк пред'явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум повинен обчислюватись з 26 квітня 2010 року, та оскільки такі вимоги були заявлені до поручителя більше ніж через шість місяців (29 жовтня 2013 року) після настання строку виконання зобов'язань, то в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука за Договором поруки № 9/43/030908-1 від 03.09.2008 року припинила свою дію, а тому в задоволенні позову до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості слід відмовити.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, відповідно до ст. 303 ЦПК України, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині, як таке, що ухвалене при невідповідності висновків суду обставинам справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права, підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову в цій частині позову.

Судове рішення у частині задоволення позовних вимог Публічного акціонерного товариства «БМ Банк» до ОСОБА_5про стягнення заборгованості за кредитним договоромв апеляційному порядку не оскаржувалось, тому не є предметом перегляду суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 305 ч. 2, 307 ч. 1 п. 2, 309 ч. 1 п.п. 3, 4; 313, 314 ч. 2, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, від імені якого діє представник ОСОБА_3, задовольнити.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 22 жовтня 2015 року, а також додаткове рішення цього ж судувід 02 грудня 2015 року в частині: солідарного стягнення з ОСОБА_2 (ідент. номер НОМЕР_2) в користь Публічного акціонерного товариства «БМ Банк» заборгованості в сумі 1 223 383 (один мільйон двісті двадцять три тисячі триста вісімдесят три) грн. 37 коп., судових витрат по сплаті судового збору в розмірі 3441 грн., а також 420 (чотириста двадцять) грн. витрат повязаних з розглядом судової справи скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким:

В позові Публічного акціонерного товариства «БМ Банк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором - відмовити.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: Монастирецький Д.І.

Судді: Кабаль І.І.

ОСОБА_7