Ухвала

іменем україни

27 липня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Дем'яносова М.В., Леванчука А.О.,

Маляренка А.В., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні приватною власністю шляхом виселення та зняття з реєстрації та за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання договору недійсним, за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення апеляційного суду Полтавської області від 06 квітня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що вона на підставі нотаріально посвідченого договору дарування від 11 липня 2008 року є власником житлового будинку за АДРЕСА_1. 15 березня 2013 року між нею та ОСОБА_5 було укладено договір № 30 про надання в користування з правом реєстрації житлової кімнати площею 7,4 кв. м у зазначеному будинку. 23 вересня 2015 року вона направила відповідачу лист-попередження про наміри розірвати укладений договір найму, однак відповідач не надав їй жодної відповіді. Крім того, протягом останнього року ОСОБА_5 створив їй та її сину ОСОБА_6 такі умови, які є нестерпними для проживання, чим перешкоджає користуватися та розпоряджатися своїм майном. У добровільному порядку відповідач не бажає виселятися з даного приміщення та зніматися з реєстраційного обліку.

За таких обставин просила зняти ОСОБА_5 з реєстраційного обліку з подальшим виселенням з житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1, та стягнути з останнього на свою користь суму сплаченого судового збору в розмірі 487 грн 20 коп.

У грудні 2015 року ОСОБА_5 звернувся до суду з зустрічним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що із 1997 року він та ОСОБА_4 проживають однією сім'єю без реєстрації шлюбу. Зазначив, що 11 липня 2008 року ОСОБА_4 було оформлено договір дарування житлового будинку, після чого вони постійно стали разом в ньому проживати. Квартиронаймачем та наймачем у будинку АДРЕСА_1 він не був, а проживає в ньому із 2008 року як член сім'ї позивача, користуючись усім будинком та господарськими будівлями. Вважає, що договір від 15 березня 2013 року № 30 мав формальний характер, у зв'язку із чим просив визнати його недійсним.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 18 лютого 2016 року в задоволенні обох зазначених позовів відмовлено за безпідставністю.

Рішенням апеляційного суду Полтавської області від 06 квітня 2016 року скасовано рішення суду першої інстанції у частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_4, ухвалено у цій частині нове рішення, який зазначений позов задоволено.

Виселено ОСОБА_5 із житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1.

Вирішено питання про судові витрати.

В іншій частині рішення залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції, справу передати на новий розгляд до апеляційного суду, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням апеляційним судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню.

Відповідно до ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається в апеляційному суді за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом.

Виходячи з вимог ст. 316 ЦПК України щодо змісту, рішення апеляційного суду повинно мати: мотивувальну частину із зазначенням мотивів зміни рішення, скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення; встановлених судом першої інстанції обставин, а також обставин, встановлених апеляційним судом, і визначених відповідно до них правовідносин; назви, статті закону, на підставі якого вирішено справу; резолютивну частину із зазначенням висновку апеляційного суду про зміну чи скасування рішення, задоволення позову або відмову в позові повністю чи частково; висновку апеляційного суду по суті позовних вимог.

Рішення апеляційного суду відповідає зазначеним нормам процесуального права, є законним та обґрунтованим.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив із того, що позивач, звертаючись до суду з позовом про розірвання договору найму житлового приміщення, не дотрималася тримісячного строку, визначеного ч. 3 ст. 168 ЖК УРСР, щодо обов'язку попередити наймача про наступне розірвання договору найму.

Однак із вказаними висновками обґрунтовано не погодився апеляційний суд.

Згідно зі ст. 55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Аналогічні положення містяться у ч. 1 ст. 15 ЦК України та ст. 3 ЦПК України.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).

Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Судами установлено, що на підставі договору дарування від 11 липня 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Руденко Н.Ю., ОСОБА_4 належить житловий будинок № 31 з належними службовими будівлями та спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_1, який розташований на земельній ділянці, яка згідно з довідкою Полтавського міського управління земельних ресурсів та земельного кадастру від 09 червня 2008 року № 28-16/755 у власність або оренду не передавалась.

Згідно з витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 14 серпня 2008 року за ОСОБА_4 зареєстровано право власності на будинок АДРЕСА_1.

Також установлено, що сторони у справі певний період часу проживали у фактичних шлюбних відносинах та мають спільну дитину. Відповідач із 2008 року з дозволу позивача почав проживати з останньою у вищевказаному будинку без реєстрації в установленому законом порядку свого місця проживання (перебування).

Починаючи з 2013 року між сторонами в результаті сварок та непорозумінь сімейні відносини були припинені, за взаємною згодою сторони врегулювали питання щодо надання відповідачу права користування частиною вказаного жилого приміщення шляхом укладення тимчасового безоплатного договору найму, після чого відповідачем було зареєстровано місце свого проживання за вказаною адресою.

Зокрема, 15 березня 2013 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 уклали договір № 30, відповідно до якого ОСОБА_4 надала ОСОБА_5 кімнату житловою площею 7,4 кв. м у вищевказаному будинку тимчасово.

Умовами вказаного договору передбачено, що вказаний договір може бути розірваний до закінчення строку в односторонньому порядку в будь-який час за бажанням однієї зі сторін після попередження не менше як за 15 днів до розірвання договору.

23 вересня 2015 року ОСОБА_4 надіслала ОСОБА_5 листа, в якому відповідно до вказаного договору повідомила про намір розірвати укладений договір із 15 жовтня 2015 року. До вказаної дати просила звільнити займане приміщення та вирішити питання щодо зняття з реєстрації за вказаною адресою.

Скасовуючи вказане рішення суду першої інстанції й ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позову - виселення відповідача із вищевказаного будинку, апеляційний суд правильно виходив із доведеності та обґрунтованості вказаних позовних вимог, зазначивши, що 23 вересня 2015 року на адресу відповідача було надіслано попередження про розірвання договору із вимогою до 15 жовтня 2015 року звільнити займане приміщення, проте, не дивлячись на дотримання позивачем умов договору, відповідач у добровільному порядку займане приміщення не звільнив.

При цьому апеляційний суд обґрунтовано визнав помилковим висновок суду першої інстанції про недоведення позивачем факту порушення відповідачем правил співжиття та на підставі наявних у справі доказів, а саме: відривних талонів-повідомлення від 24 червня та 19 серпня 2015 року Київського РВ ПМУ УМВС України в Полтавській області; копії протоколу про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 173-2 КпАП України; заяви до прокуратури Київського району Полтавської області (з відміткою про отримання від 19 серпня 2015 року) про погрози вбивством на адресу позивача з боку відповідача, дійшов висновку, що відповідачем допущено систематичне порушення правил співжиття з позивачем, що робить неможливим їх подальше проживання в одному будинку.

Отже, ухвалюючи рішення у справі, апеляційний суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, надав їм належну оцінку згідно зі ст. ст. 10, 57-60, 212, 303 ЦПК України, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст. ст. 213-215, 316 ЦПК України, підстави для його скасування відсутні.

Наведені в касаційній скарзі доводи висновків апеляційного суду не спростовують, зводяться до переоцінки доказів, що відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України на стадії перегляду справи у касаційному порядку не передбачено.

Вищезазначене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню, а ухвалене у справі рішення суду апеляційної інстанції - залишенню без змін з підстав, передбачених ст. 337 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення апеляційного суду Полтавської області від 06 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна
Судді: М.В. Дем'яносов

А.О.Леванчук

А.В.Маляренко

О.В.Ступак