Справа № 570/3729/15-ц
Номер провадження 2/570/1101/2016
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 липня 2016 року

Рівненський районний суд Рівненської області:

в особі судді Кушнір Н.В.

з участю представника позивача-зустрічного відповідача ОСОБА_1,

представника відповідача-зустрічного позивача ОСОБА_2,

представника третьої особи ОСОБА_3,

при секретарі судового засідання Шевцова Р.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в приміщенні Рівненського районного суду Рівненської області ( м.Рівне вул.П.Могили 24 ) цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства "Міський комерційний банк" до ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: фізична особа-підприємець ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки,

та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «Міський комерційний банк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору фізична особа-підприємець ОСОБА_2 про визнання припиненим договору іпотеки,

в с т а н о в и в :

покликаючись на порушення позичальником третьою особою по справі ОСОБА_2 строку та порядку погашення укладеного між ним та позивачем кредитного договору, позов про стягнення якого в судовому порядку в порядку господарського судочинства задоволено на суму 506 559 грн. 60 коп., представник позивача у поданій до суду 07 вересня 2015 року заяві,вимоги по якій були уточнені, просить у рахунок погашення вказаного боргу звернути стягнення на предмет іпотеки належне відповідачу майно: житловий будинок з надвірними будівлями №8 по вул.Гарній 1 в с.Біла Криниця Рівненського району Рівненської області та земельну ділянку площею 0,1008 га для його будівництва та обслуговування шляхом визнання за банком права власності на нього.

У поданій до суду 25 травня 2016 року зустрічній позовній заяві ОСОБА_4 просить визнати припиненним договір іпотеки, оскільки внаслідок зарахування зустрічних однорідних вимог зобов»язання по кредитному договору припинено, що тягне за собою і припинення договору іпотеки як похідного від нього.

Всіх учасників судового процесу відповідно до ст.ст.74-76 ЦПК України належним чином повідомлено про час і місце розгляду справи, відповідач до суду не з»явилася, передавши свої повноваження сину - третій особі по справі, який у даному цивільному процесі виступає в якості її представника, передавши свої повноваження як третьої особи своєму представнику ОСОБА_3 Зважаючи на те, що її явку не визнано обов'язковою, враховуючи достатність матеріалів справи для прийняття рішення та доказів про правовідносини сторін, думку учасників цивільного процесу, які з»явилися до суду, відсутність необхідності заслуховувати її особисті пояснення з приводу спору, суд, беручи до уваги встановлені строки розгляду цивільних справ, дійшов висновку про можливість розглянути справу за відсутності відповідача.

Представник позивача-відповідача первісний позов підтримує, зустрічний не визнає.

Підтверджує зменшення розміру заборгованості третьої особи перед банком на 74 000 грн. в погашення прострочених відсотків за кредитним договором з 01 грудня 2013 року по 12 жовтня 2014 року, але рішення суду на даний час не виконано, відкрито виконавче провадження. У випадку задоволення позову різниця між вартістю іпотечного майна та стягненим боргом буде повернуто власнику майна. Дійсно, щодо реалізації земельної ділянки відсутній механізм його виконання, але діючим законодавством передбачено звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за банком права власності на іпотечне майно.

Представник відповідача первісний позов не визнає, зустрічний підтримує.

По суті справи стверджує, що 09 лютого та 27 березня 2015 року уклав договори з вкладниками банку про відступлення права вимоги і набув статусу кредитора позивача на загальну суму 537 799 грн. 38 коп. Разом з тим, всупереч вимогам чинного законодавства банк фактично відмовився від прийняття зарахування зустрічних однорідних вимог та продовжує здійснювати заходи щодо примусового стягнення заборгованості за кредитним договором шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, що і слугувало підставою даного позову.

Представник третьої особи вважає, що ОСОБА_2 як боржник по кредитному договору внаслідок укладення договорів про відступлення права вимоги набув статусу кредитора банку за договорами банківського вкладу на вимогу та договорами банківського рахунку, що це дає підстави вважати зарахованими зустрічні однорідні вимоги, що тягне за собою припинення як кредитного, так і іпотечного договорів. Банком неправомірно та умисно створюються умови, при яких боржник, фактично виконавши свої зобов»язання, залишається у фінансовій залежності від банку. Законодавець обмежив такі зарахування, але банк міг би піти йому назустріч, оскільки на час подачі таких вимог закон був на стороні ОСОБА_2

Щодо первісного позову, то він безпідставний, так як не відповідає умовам договору, а позивачем невірно обраний спосіб захисту, оскільки набути право власності на іпотечне майно банк може лише у позасудовому порядку. Крім того, наявні три відмінні акти оцінки іпотечного майна, оскільки воно фактично не обстежувалося, а оцінка робилася по документах, які були у банку.

Суд, заслухавши пояснення учасників цивільного процесу, з»ясувавши обставини та вивчивши матеріали справи, визначивши юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, прийшов до таких висновків.

Вимоги ст.214 ЦПК Кодексу зобов»язують суд під час ухвалення рішення вирішити такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Відповідно до ст.16 цього кодексу звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту і в силу ст.ст.10, 60 ЦПК України, діючи на засадах змагальності, повинен переконливими, належними та припустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог. Розглядаючи справу, суд забезпечив особам, які беруть участь у справі, рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Третя особа скористалася правовою допомогою.

Як встановлено судом, 10 квітня 2013 року між банком та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 укладено кредитний договір № 947/980-ЮО, за умовами якого банк надав позичальнику кредит шляхом відкриття відновлювальної відкличної лінії, яка не може перевищувати 350 000 грн. 00 коп. зі сплатою 26,00 % річних на строк до 09 серпня 2014 року.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитом ОСОБА_4 за договором іпотеки № 947/980-ЮО/1 від 10 квітня 2013 року передала в іпотеку банку належне їй нерухоме майно, а саме житловий будинок з надвірними будівлями №8 по вул.Гарній 1 в с.Біла Криниця Рівненського району Рівненської області та земельну ділянку площею 0,1008 га для його будівництва та обслуговування.

Відповідно до вказаного договору поручитель зобов'язався відповідати перед кредитором солідарно з позичальником за виконання забезпечених зобов'язань, зокрема і тих, що виникнуть у майбутньому, які випливають з умов кредитного договору. Сторонами домовлено, що іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки і задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки у випадку невиконання позичальником строків виконання будь-яких грошових зобов'язань, що забезпечені іпотекою, набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки незалежно від настання строків виконання забезпечених іпотекою зобов'язань, на власний розсуд може застосувати наведені в договорі способи стягнення на предмет іпотеки, зокрема і за рішенням суду.

З 21 листопада 2014 року у ПАТ «Міський комерційний банк» запроваджено тимчасову адміністрацію, яку було продовжено до 20 березня 2015 року, коли Фондом гарантування вкладів розпочато процедуру ліквідації Банку.

Оскільки позичальник перестав виконувати умови кредитного договору, рішенням господарського суду Рівненської області від 11 лютого 2015 року у господарській справі № 918/17/15, яке залишене без змін постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 26 лютого 2015 року, з боржника на користь банку стягнено 506 559 грн. 60 коп., про що 27 лютого 2015 року виданий судовий наказ № 918/17/15 про примусове виконання рішення. У відповідності до розрахунку заборгованість складалася з: 347 617 грн. 43 коп. прострочена заборгованість по основному боргу; 7 676 грн. 15 коп. поточна заборгованість по відсотках; 85 922 грн. 52 коп. прострочена заборгованість по відсотках, 65 343 грн. 50 коп. - пеня.

30 липня 2015 року додатково стягнуто 5 775 грн. 76 коп. та 1 827 грн. 00 коп., всього сума боргу складає 515 335 грн. 36 коп.

Намагаючись вирішити питання про повернення вказаної заборгованості по кредиту, 15 травня 2015 року банк звернувся до відповідача - поручителя з письмовою вимогою, яка отримана нею 28 травня 2015 року, про усунення вказаних порушень, попередивши про свій намір звернути стягнення на предмет іпотеки у випадку невиконання зазначених вимог. Однак на даний час заборгованість за кредитом не погашена.

На підставі оцінки незалежного субєкта оціночної діяльності ТОВ «Експертна компанія «Професіонал» , Сертифікат субєкту оціночної діяльності Фонду Державного майна України на виконання експертних оцінок майна та майнових прав № 14108/12 від 24 грудня 2012 року згідно договору від 25 серпня 2015 року, укладеного з замовником ПАТ «Міський комерційний банк», ринкова вартість предметів іпотеки складає будинку 985 310 грн., земельної ділянки 124 398 грн.

Згідно п.1 ч.2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав і обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч.1 ст.626 ЦК України). Згідно зі ст.627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України). Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства.

В силу ч.1 ст.546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися, зокрема, заставою. Згідно ст.572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Ст.589 ЦК України передбачено, що у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання. Згідно ч.ч.1, 2 ст.590 ЦК України звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави у разі, коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк, (термін), якщо інше не встановлено договором, законом.

Аналогічні положення перебачені Законом України Про іпотеку. Відповідно до ст.1 Закону іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, встановленому цим Законом. Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду.

Таким чином, іпотека як майновий спосіб забезпечення виконання зобов'язання є особливим (додатковим) забезпечувальним зобов'язанням, що має на меті стимулювати боржника до виконання основного зобов'язання та запобігти негативним наслідкам порушення боржником своїх зобов'язань або зменшити їх.

Виконання забезпечувального зобов'язання, що виникає з іпотеки, полягає в реалізації іпотекодержателем (кредитором) права одержати задоволення за рахунок переданого боржником в іпотеку майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника. Сутність цього права полягає в тому, що воно дозволяє задовольнити вимоги кредитора навіть у разі невиконання боржником свого зобов'язання в силу компенсаційності цього права за рахунок іпотечного майна та встановленого законом механізму здійснення кредитором свого преважного права, незалежно від переходу права власності на це майно від іпотекодавця до іншої особи (навіть у випадку недоведення до цієї особи інформації про обтяження майна).

Даним законом передбачено, що іпотекодавцем може бути як сам боржник, так і третя особа (майновий поручитель), яким є особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання зобов'язання іншої особи-боржника. Згідно ст.11 цього Закону майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов'язання виключно в межах вартості предмета іпотеки.

Відповідно до ст.7 Закону за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання. Згідно ст.33 Закону іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання.

Згідно із ч.1 ст.37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечені іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Згідно роз'яснення даного в п.9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне заявлення відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінною від особи іпотекодавця (майновий поручитель), одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо) належить виключно позивачеві (ч.1 ст.20 ЦК, ст.ст.3, 4 ЦПК).

Не заперечуючи наявність боргу третьої особи перед позивачем, суд вважає, що ч.2 ст.16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ч.3 ст.33 Закону України "Про іпотеку" звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно із ч.3 ст.36 Закону України "Про іпотеку" договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому ст.37 Закону України "Про іпотеку".

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульоване ст.39 цього Закону, якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої ст.38 цього Закону.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у ст.ст.335 та 376. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (ч.1 ст.328 ЦК України).

Ст.392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Це також підтверджується висновками Верховного Суду України, які відповідно до ст.360-7 ЦПК України є обов'язковими для усіх судів України.

Окрім того, вказаний договір передбачає прийняття іпотекодержателем предмета іпотеки у власність в рахунок виконання основного зобов'язання лише за згодою іпотекодавця, зазначений іпотечний договір є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки, на підставі виконавчого напису нотаріуса.

Щодо зустрічного позову, то п.1 ч.1 ст.512 ЦК України визначено, що кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно з вимогами чинного законодавства заміна осіб в окремих зобов'язаннях через волевиявлення сторін (відступлення права вимоги) є різновидом правонаступництва. У разі відступлення права вимоги відбувається заміна кредитора. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.514 ЦК України).

Так, відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію, зокрема передати майно, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Таке визначення розкриває сутність зобов'язання як правового зв'язку між двома суб'єктами (сторонами), відповідно до якого на одну сторону покладено обов'язок вчинити певну дію (певні дії) чи утриматись від її (їх) здійснення; іншій стороні зобов'язання надано право, що кореспондує обов'язку першої. Обов'язками боржника та правами кредитора вичерпується зміст зобов'язання (ст.510 ЦК України).

Крім того, виходячи з характеру спірних правовідносин та змісту норм ст.ст.598 - 599, 653 ЦК України розрізняються поняття «розірвання договору» і «припинення зобов'язання (договору)».

При цьому розірвання договору припиняє його дію на майбутнє і не скасовує сам факт укладення і дії договору включно до моменту його розірвання, а також зберігає в дії окремі його умови щодо зобов'язань сторін. Розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом, у разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є розірваним (ст.651 ЦК України). Договір також може бути розірваний за згодою сторін або за рішенням суду за правилами, встановленими ст.652 ЦК України.

Главою 50 ЦК України передбачений перелік підстав припинення зобов'язань, у тому числі виконання зобов'язання, проведеного належним чином (ст.ст.598, 599 ЦК України). Належним виконанням зобов'язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов'язки сторін зобов'язання.

Пред'явлення одночасно з вимогою про стягнення боргу вимоги про розірвання кредитного договору є правом кредитора, а не його обов'язком. У даних правовідносинах кредитор такої вимоги до боржника не пред'являв. Звернення до суду з підстав, передбачених законом і договором, із вимогою про дострокове повернення всіх сум за кредитним договором у зв'язку з порушенням його умов не означає односторонньої відмови від договору, а є наслідком неналежного виконання боржником своїх зобов'язань і способом цивільно-правової відповідальності останнього.

Як вбачається із роз'яснень, викладених у абз.1, 2 п.17 вищевказаної Постанови, судам роз'яснено, що зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (ч.1 ст.598 ЦК України). Такі підстави, зокрема, зазначені у ст.ст.599-601, 604-609 ЦК України. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч.2 ст.625 ЦК України, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог ст.ст.526, 599 ЦК України.

Аналогічні правові висновки містяться і у постановах Верховного Суду України від 20 грудня 2010 р. у справі № 3-57гс10; від 4 липня 2011 р. у справі № 3-65гс11; від 12 вересня 2011 р. у справі № 3-73гс11; від 24 жовтня 2011 р. у справі № 3-89гс11; від 14 листопада 2011 р. у справі № 3-116гс11.

Пред'являючи зустрічний позов, позивач виходив з того, що з укладенням вказаних договорів припинилися як кредитне і, як наслідок, іпотечне зобов'язання. Заперечуючи проти зустрічного позову, банк покликається на те, що таке зарахування не відбулося, тому не припинилося кредитне зобов'язання.

Саме по собі рішення суду про задоволення вимог кредитора, виконання якого не здійснене, теж не припиняє наявні між сторонами договірні правовідносини, оскільки в силу вимог ЦК України зобов'язання припиняється на підставах встановлених договором або законом (ст.598) та виконанням, проведеним належним чином (ст.599), не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання боргу, а за наявності для того підстав, і для застосування штрафних санкцій.

Будь-які інші підстави припинення зобов'язання ні кредитним, ні іпотечним договорами сторонами не встановлені, а тому правовідносини, що склалися між сторонами на їх підставі, продовжуються.

За наведених обставин, правова позиція зустрічного позивача щодо припинення зобов'язання помилкова, зобов'язання не є повністю виконаним, а, отже, не є припиненим, оскільки існує заборгованість. Проте, усі платежі, що належать з позичальника, підлягають визначенню з урахуванням виконання позичальником рішення суду в повному обсязі щодо визначених цим рішенням елементів боргу.

Таким чином, боржник зобов"язання за кредитним договором належним чином не виконав, оскільки належні докази про це відсутні, чим порушив умови договору та норми чинного законодавства, якими встановлено обов"язок боржника виконати зобов"язання належним чином і у встановлений строк, відповідно до умов договору.

Матеріали справи свідчать, що у боржника виникла заборгованість за кредитним договором, а його дії та наміри не свідчать про виконання договірних зобов'язань за кредитним договором та повернення кредиту за графіком визначеного кредитором.

У зв'язку з невиконанням рішення господарського суду Рівненської області від 11 лютого 2015 року, яким було стягнуто з третьої особи заборгованість за кредитним договором, у банку на підставі ч.2 ст.590 ЦК України як заставодержателя виникло право на звернення предмета іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, виходячи з договірних зобов'язань, умов укладеного договору іпотеки та норм матеріального права, що регулюють дані правовідносини.

За таких обставин суд не заперечує, що порушені права позивача підлягають захисту шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Разом з тим, реалізація цього права має відповідати умовам укладеного договору іпотеки та положенням ст.37 Закону України „Про іпотеку". Суд, вирішуючи даний спір, враховує, що відсутня згода іпотекодавця на позасудовий спосіб врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань, а також здійснення виконавчого напису нотаріусом, що передбачено умовами договору іпотеки як правову підставу для реєстрації права власності іпотекодержателя.

Розподіл судових витрат між сторонами регулюється ст.88 ЦПК України. З матеріалів справи вбачається, що при предявленні у вересні 2015 року позову судовий збір позивачем не сплачувався, оскільки у відповідності до Закону України «Про судовий збір» позивача звільнено від оплати судового збору. Як визначено ч.1 ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Аналогічні вимоги містяться і в п.35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17.10.2014р.

У зв»язку з відмовою зустрічному позивачу у задоволенні її позову понесені судові витрати залишаються на ній.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст.10, 11, 60, 88, 209, 213-215, 224-226 ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

відмовити у цивільному позові Публічного акціонерного товариства "Міський комерційний банк" до ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: фізична особа-підприємець ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відмовити у зустрічному цивільному позові ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «Міський комерційний банк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору фізична особа-підприємець ОСОБА_2 про визнання припиненим договору іпотеки.

Повний текст виготовлено 22 липня 2016 року.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Рівненської області через Рівненський районний суд Рівненської області протягом десяти днів з дня проголошення, а особами, які не були при цьому присутні, отримання його копії.

Суддя Кушнір Н.В.