У х в а л а

іменем україни

21 вересня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Коротуна В.М.,

суддів: Завгородньої І.М., Мазур Л.М.,

Писаної Т.О., Попович О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 до публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», треті особи: приватний нотаріус Чугуївського міського нотаріального округу Алексик Тетяна Вікторівна, орган опіки та піклування при виконавчому комітеті Чугуївської міської ради, ОСОБА_7, про визнання договору кредиту та договору іпотеки недійсними, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» на ухвалу апеляційного суду Харківської області від 01 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2013 року позивачі звернулися до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 21 грудня 2007 року ОСОБА_3 уклала із акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (далі - АКБ СР «Укрсоцбанк»), правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк»), кредитний договір, за умовами якого отримала кредитні кошти у розмірі 35 000,00 доларів США. На забезпечення виконання умов кредитного договору банк того ж дня уклав із ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1.

Посилаючись на те, що банк не роз'яснив їм валютні ризики, а також на те, що у зазначеній квартирі проживає неповнолітній ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, а орган опіки і піклування не надав попередньої згоди на укладення договору іпотеки, позивачі, з урахуванням уточнень позовних вимог, просили суд:

- визнати договори кредиту та іпотеки недійсними;

- зняти заборону відчуження житла та вилучити з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна та Державного реєстру іпотек відповідні записи;

- зобов'язати ОСОБА_3 повернути відповідачеві 176 750 грн, що еквівалентно 35 000 доларам США;

- зобов'язати відповідача повернути оригінали правовстановлюючих документів на квартиру та виконати рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 02 березня 2011 року щодо перерахунку заборгованості за кредитним договором;

- визнати протиправними дії відповідача щодо передання даних про ОСОБА_3 третім особам без її згоди, в тому числі ТОВ «Кредит експрес Юкрейн Ел.Ел.Сі» за договором від 31 липня 2013 року.

Рішенням Чугуївського міського суду Харківської області від 08 червня 2015 року позов задоволено частково.

Визнано договір іпотеки, укладений 21 грудня 2007 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_3, недійсним.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 06 серпня 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_7 задоволено частково, апеляційну скаргу ПАТ «Укрсоцбанк» задоволено, рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 08 червня 2015 року змінено.

У задоволенні позову ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_7 про визнання недійсним договору іпотеки від 21 грудня 2007 року, укладеного з ПАТ «Укрсоцбанк», відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Виключено з резолютивної частини абзац четвертий.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 грудня 2015 року касаційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_7 задоволено частково.

Рішення апеляційного суду Харківської області від 06 серпня 2015 року у частині вирішення позову про визнання договору іпотеки недійсним скасовано, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

При новому розгляді справи ухвалою апеляційного суду Харківської області від 01 березня 2016 року апеляційну скаргу ПАТ «Укрсоцбанк» відхилено, рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 08 червня 2015 року в частині визнання недійсним іпотечного договору від 21 грудня 2007 року, укладеного між АКБ СР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_3, залишено без змін.

У іншій частині рішення суду першої інстанції не переглядалось.

У касаційній скарзі ПАТ «Укрсоцбанк», посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати ухвалу апеляційного суду і вирішити спір по суті.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги та заперечення на неї ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_7, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

При новому розгляді справи суд апеляційної інстанції, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції в частині визнання недійсним іпотечного договору від 21 грудня 2007 року, укладеного між АКБ СР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_3, врахувавши правові висновки Верховного Суду України, викладені у постанові від 01 липня 2015 року у справі № 6-396цс15, виходив з того, що спірний договір іпотеки укладено без отримання дозволу органу опіки і піклування на відчуження нерухомого майна, право користування яким має неповнолітній ОСОБА_8, який проте не був зареєстрований за адресою іпотечної квартири разом зі своєю матір'ю (згідно із даними довідки форми «А»), дійшовши висновку про наявність правових підстав для визнання такого правочину недійсним.

Згідно зі ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Колегія суддів суду касаційної інстанції вважає, що зазначеним вимогам рішення суду апеляційної інстанції не відповідає з таких підстав.

Судами попередніх інстанцій установлено та підтверджується матеріалами справи, що 21 грудня 2007 року ОСОБА_3 уклала із АКБ СР «Укрсоцбанк» кредитний договір, відповідно до умов якого отримала кредитні кошти у розмірі 35 000,00 доларів США.

На забезпечення виконання умов кредитного договору цього ж дня між банком та ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 було укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_7 посилалися на те, що орган опіки і піклування не надав попередньої згоди на укладення договору іпотеки, хоча у спірній квартирі на момент його укладення проживав неповнолітній ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. ч. 2, 3 ст. 215 ЦК України).

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи ст. ст. 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось.

Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) неприпустимо зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень.

Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей.

Згідно зі ст. 177 СК України та ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки не мають права без дозволу органу опіки та піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятись від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватись від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

За змістом ч. 6 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним.

За таких обставин вчинення батьками неповнолітньої дитини певного правочину без попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену ст. 177 СК України заборону. Проте сам по собі цей факт не є безумовним підтвердженням наявності підстав для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнано недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої пред'явлено позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення.

Згідно зі ст. 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець обмежується в розпорядженні предметом іпотеки, однак має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При цьому ЦК України, як і спеціальний Закон України «Про іпотеку», не містять норм, які б зменшували або обмежували права членів сім'ї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку.

При вирішенні справ за позовом в інтересах дітей про визнання недійсними договорів іпотеки, підставами яких позивач визначає порушення ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» (або цей Закон у редакції Закону від 21 грудня 2010 року), необхідно в кожному конкретному випадку:

1) перевіряти в дитини наявність права користування житловим приміщенням на момент укладення оспорюваного договору, а також місце її фактичного постійного проживання;

2) враховувати добросовісність поведінки іпотекодавців щодо надання документів про права дітей на житло, яке є предметом іпотеки, при укладенні оспорюваного договору;

3) з'ясовувати, чи існує фактичне порушення законних прав дитини внаслідок укладення договору іпотеки.

Відповідно до ч. ч. 2 - 4 ст. 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

Отже, якщо власник майна є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи і укладає правочини, які впливають на права дитини, він повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій.

Неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої або малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно, не може бути підставою для визнання договору купівлі-продажу та договору іпотеки недійсними за позовом батьків, які зловживали своїми правами законних представників дитини, а може спричинити інші наслідки, передбаченні законодавством, які застосовуються органами опіки та піклування.

Передбачене ст. 177 СК України, ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» та ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» положення про необхідність отримання попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення батьками договору щодо майна, право на яке має дитина, спрямоване на захист майнових прав дітей, тому підставою для визнання недійсним договору щодо майна, право на яке має дитина, за позовом її батьків, є порушення майнових прав дитини внаслідок укладення такого договору, а не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення такого договору.

Окрім того Європейський суд з прав людини в своїй практиці (рішення від 9 жовтня 1979 року в справі Ейрі (пункт 24), рішення від 13 травня 1980 року в справі Артіко проти Італії (пункт 35), рішення від 30 травня 2013 року в справі Наталія Михайленко проти України (пункт 32)) визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.

Аналогічна правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у справі № 6-2940цс15, від 11 травня 2016 року у справі № 6-806цс16, яка відповідно до положень статті 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

З огляду на викладене колегія суддів суду касаційної інстанції вважає, що суд апеляційної інстанції, переглядаючи рішення місцевого суду та враховуючи правові висновки Верховного Суду України, викладені у постанові від 01 липня 2015 року у справі № 6-396цс15, не надав оцінки діям ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 під час укладення договору іпотеки щодо їх добросовісності відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у справі № 6-2940цс15; при цьому обставин, які б свідчили про недобросовісність іпотекодержателя - банку, не встановлено, у зв'язку із чим суд дійшов передчасного висновку про наявність правових підстав для визнання іпотечного договору недійсним.

За таких обставин ухвалене судом апеляційної інстанції рішення не може вважатися законним і обґрунтованим, у зв'язку із чим відповідно до ст. 338 ЦПК України підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до цього ж суду.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Харківської області від 01 березня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.М. Коротун

Судді: І.М. Завгородня

Л.М. Мазур

Т.О. Писана

О.В.Попович