Ухвала

іменем україни

13 липня2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Закропивного О.В., Коротуна В.М.,

Мазур Л.М., ПисаноїТ.О.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи: приватний нотаріус Берегівського районного нотаріального округу Секереш НаталіяВікторівна, Берегівська державна нотаріальна контора, про визнання заповіту недійсним, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Берегівського районного суду Закарпатської області від 05 січня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 17 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_6, треті особи: приватний нотаріус Берегівського районного нотаріального округу Секереш Н.В., Берегівська державна нотаріальна контора, про визнання заповіту недійсним.

На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_3 посилався на те, що 07червня 2007 року ОСОБА_6склав нотаріально посвідчений заповіт, згідно з якимзаповів належну йому частину квартири АДРЕСА_1 з надвірними спорудами, належну йому частину земельної ділянки за цією ж адресою та частину земельної ділянки,наданої для ведення індивідуального садівництва, розташованої на території Берегівської міської ради (Затишнянська гора), своєму братові ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. ІНФОРМАЦІЯ_3 року ОСОБА_6 помер.

Посилаючись на ті обставини, що батько позивача - ОСОБА_6 на час складення оспорюваного заповіту мав психічні розлади здоров'я та не міг усвідомлювати значення своїх дій, просив задовольнити позов та визнати заповіт,складений 07 червня 2007 року, недійсним.

Рішенням Берегівського районного суду Закарпатської області від 05 січня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 17 вересня 2015 року, у позові ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення, ухвалити нове рішення у справі.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами під час розгляду справи встановлено, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 04 червня 2003 року спадкоємцями ОСОБА_7, померлої ІНФОРМАЦІЯ_4 року, у рівних частках були сини ОСОБА_6 та ОСОБА_4 по Ѕ частки кожен.

Згідно з витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно квартира АДРЕСА_1, належала ОСОБА_6 та ОСОБА_4 на праві приватної спільної часткової власності по 1/2 частки кожному.

07 червня 2007 року ОСОБА_6 склав заповіт, згідно з яким належну йому частину квартири за вказаною адресою він заповідав ОСОБА_4.

Встановлено, що ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 року.

20 травня 2014 року ОСОБА_3 звернувся до приватного нотаріуса Берегівського районного нотаріального округу із заявою про прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_6.

Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правила ст. 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі ст. 225, ч. 2 ст. 1257 ЦК України суд відповідно до ст. 145 ЦПК України за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов'язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

Судом встановлено, що померлий ОСОБА_6 страждав синдромом алкогольної залежності та його смерть настала в результаті отруєння етиловим алкоголем.

Згідно з актом посмертної судово-психіатричного експерта від 20 листопада 2014 року № 188 на підставі вивчення матеріалів цивільної справи, даних медичної документації комісія судово-психіатричних експертів прийшла до висновку, що померлий ІНФОРМАЦІЯ_3 року ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, за життя виявляв ознаки синдрому алкогольної залежності, про що свідчать дані про тривале систематичне зловживання спиртними напоями. На момент складання заповіту, 07 червня 2007 року, ОСОБА_6 не виявляв ознак психозу та слабоумства, про що свідчать огляд нарколога від 06 червня 2007 року та встановлений ним діагноз: синдром алкогольної залежності, стан відміни алкоголю. При огляді наркологом пацієнта 06 червня 2007 року стан останнього не потребував госпіталізації і дозволяв призначити лікування в амбулаторних умовах. У зв'язку з вищенаведеним судово-психіатрична експертна комісія дійшла висновку, що на момент складання заповіту 07 червня 2007 року психічний стан померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 року ОСОБА_6 не позбавляв його здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Померлий ІНФОРМАЦІЯ_3 року ОСОБА_6 усвідомлював свої дії на момент складання заповіту 07 червня 2007 року.

Згідно з висновками повторної посмертної комісійної судово-психіатричної експертизи встановити, чи усвідомлював ОСОБА_6 значення своїх дій та чи міг керувати ними на момент складення заповіту, не виявилось можливим. Крім того, у висновках зазначено, що будь-які дані про те, що на момент складання заповіту, 07 червня 2007 року, психічний стан померлого ОСОБА_6 позбавляв його здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, матеріали справи не містять.

Згідно з ч. 2 ст. 1235 ЦК України заповідач може без зазначення причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом. У цьому разі ця особа не може одержати право на спадкування.

У пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» також зазначено, що при вирішенні спорів у зв'язку зі спадкуванням за заповітом суд повинен застосовувати правила глави 85 ЦК України та враховувати, що заповідач, зокрема, має право: призначити своїми спадкоємцями фізичних осіб, незалежно від наявності в нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин (ч. 1 ст. 1235 ЦК України); без зазначення причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом, крім тих, які мають право на обов'язкову частку у спадщині.

Отже, ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), з урахуванням встановлених обставин і вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України, дійшов правильного та обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_3 не довів, що померлий ОСОБА_6 на момент складання заповіту 07 червня 2007 року не усвідомлював значення своїх дій та не керував ними, у зв'язку з чим відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

До зазначених висновків суди дійшли на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що при розгляді справи судами допущено порушення норм матеріального та процесуального права, які давали б підстави для скасування оскаржуваних судових рішень, а фактично зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками судів з їх оцінки, тому касаційна скарга підлягає відхиленню.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Берегівського районного суду Закарпатської області від 05 січня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 17 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська

Судді: О.В. Закропивний

В.М. Коротун

Л.М. Мазур

Т.О. Писана