АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
_________________________
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 вересня 2016 року Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого - Саліхова В.В.

суддів: Прокопчук Н.О., Рубан С.М.

при секретарі: П'ятничук В.Г.

за участю:

відповідача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 07 серпня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Назарчук Оксана Миколаївна про визнання договору про участь у вихованні дітей недійсними та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, треті особи: Відділ державної реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві, Відділ державної реєстрації актів цивільного стану Солом'янського районного управління юстиції у м. Києві про визнання батьківства та внесення змін до актових записів про народження дітей,

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом, у якому просив визнати недійсним договір про участь у вихованні дітей, укладений 16.08.2011 зі ОСОБА_1 щодо дітей: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3

У лютому 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зустрічним позовом, в якому просила визнати батьківство ОСОБА_3 щодо дітей та внести зміни до актових записів про їх народження, де записати його батьком ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3

Справа № 755/16972/13-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/8897/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Виниченко Л.М.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Саліхов В.В.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 07.08.2015 первісний позов задоволено. Визнано недійсним договір про участь у вихованні дітей від 16.08.2011, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Назарчук О.М., зареєстрований у реєстрі за №3503. Зустрічний позов задоволено. Визнано ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_5 р. н., батьком дітей: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_6 р. н. Внесено зміни до актового запису про народження дитини ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1, від 20.06.2002 № 1180, складеного відділом реєстрації актів громадянського стану Дніпровського РУЮ м. Києві, де записано батьком дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, виключивши відомості про батька ОСОБА_6 Внесено зміни до актового запису про народження дитини ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, від 15.04.2004 № 783, складеного відділом реєстрації актів цивільного стану Солом'янського РУЮ у м. Києві, де записано батьком дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, виключивши відомості про батька ОСОБА_6 Внесено зміни до актового запису про народження дитини ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3, від 17.05.2008 № 1463, складеного відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпровського РУЮ у м. Києві, де записано батьком дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, виключивши відомості про батька ОСОБА_6 Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції в частині задоволених первісних позовних вимог скасувати та увалити нове в цій частині про відмову в позові. Посилається на неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права, на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи. В обґрунтування своїх доводів вказує, що для укладення між батьками Договору про участь у вихованні їхніх спільних дітей, запис про батька дитини у свідоцтві про її народження не є обов'язковим. Зазначила, що позивач визнав своє батьківство щодо спільних дітей сторін, а тому мав право на укладення спірного Договору.

Рішення суду першої інстанції в частині задоволення зустрічних позовних вимог не оскаржується, а тому в апеляційному порядку не переглядається.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення відповідача та його представника, перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про задоволення первісного позову, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржуваний договір не відповідав вимогам ст. 121 СК України, оскільки на час його укладення ОСОБА_3 у визначеному законом порядку не був зареєстрований батьком дітей, у зв'язку з чим на нього не поширювався покладений законом обов'язок їх виховувати та утримувати.

З таким висновком суду не може погодитись колегія суддів, враховуючи наступне.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23.03.2016, справу в частині позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1, третя особа - приватний нотаріус КМНО Назарчук О.М. про визнання договору про участь у вихованні дітей недійсними скасовано та направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції зазначивши, що при розгляді справи апеляційний суд не врахував, що в Сімейному кодексі України не передбачена обов'язковість підтвердження батьківства свідоцтвами про народження дитини у разі укладення між батьками договору про добровільне виховання та матеріальне утримання дитини.

З матеріалів справи вбачається, що згідно зі свідоцтвами про народження дітей ОСОБА_5 народився ІНФОРМАЦІЯ_7, ОСОБА_6 - ІНФОРМАЦІЯ_8, ОСОБА_7 - ІНФОРМАЦІЯ_6. Матір'ю дітей записана ОСОБА_1, батьком - ОСОБА_6 (т. 1, а. с. 92-93).

Сторони у зареєстрованому шлюбі не перебували.

16.08.2011 між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено договір про участь у вихованні дітей, у якому ОСОБА_3 вказаний «батьком», а ОСОБА_1 - «матір'ю» малолітніх дітей ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3 У договорі встановлено умови здійснення батьківських прав та виконання обов'язків щодо дітей. Зокрема, визначено, що діти постійно до повноліття будуть проживати з матір'ю, батько зобов'язується надавати матері на утримання дітей аліменти у сумі не менше 7 тис. грн. щомісячно, батько бере на себе додаткові витрати з утримання кожної дитини (витрати на освіту, на відвідування додаткових занять та спортивних секцій, витрати на лікування та відпочинок). Зазначений договір посвідчено приватним нотаріусом КМНО Назарчук О.М. (т. 1, а. с. 38-40).

Згідно з ст.ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до положень ч.1ст. 215 ЦК Українипідставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостоюстатті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідност. 203 ЦК Українизміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Матеріали справи свідчать, що в суді першої інстанції за клопотанням ОСОБА_1 ухвалами Дніпровського районного суду м. Києва від 28.04.2014 та від 28.10.2014 були призначені експертизи судово-медичної молекулярно-генетичної ідентифікації для з'ясування питання чи являється ОСОБА_3 біологічним батьком дітей ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_6 р. н. (т. 1, а. с. 177-179, 242-244).

Однак зазначені ухвали суду виконані не були, у зв'язку з неявкою ОСОБА_3 для проведення експертизи ДНК-аналізу (т. 2, а. с. 233).

Також матеріали справи свідчать про те, що рішення суду в частині встановлення його батьківства позивач не оскаржував.

Враховуючи наведені обставини в їх сукупності, колегія суддів вважає, що вони свідчать про фактичне визнання ОСОБА_3 батьківства стосовно дітей: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_6 р. н.

Статтею 180 СК України передбачено, що батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Таким чином, аліментні обов'язки батька виникають відносно дитини, щодо якої батьківство було встановлено в добровільному чи судовому порядку.

Відповідно до ч. 1 ст. 181 СК України способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 189 СК України батьки мають право укласти договір про сплату аліментів на дитину, у якому визначити розмір та строки виплати. Умови договору не можуть порушувати права дитини, які встановлені цим Кодексом. Договір укладається у письмовій формі і нотаріально посвідчується.

Відповідно до п. 4.15 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України затвердженого Наказом МЮУ від 22.02.2012 №296/5 передбачено, що батьки дитини мають право укласти між собою договір про сплату аліментів на дитину. Умови договору про сплату аліментів на дитину мають визначати розмір, строки, а також порядок виплати та підстави цільового використання аліментів і не можуть порушувати права дитини, які встановлені Сімейним кодексом України. При посвідченні договору про сплату аліментів на дитину нотаріусом роз'яснюється зміст пункту 2 статті 189 Сімейного кодексу України з одночасним зазначенням про це у тексті договору у частині можливості стягнення аліментів у безспірному порядку на підставі виконавчого напису у разі невиконання одним із батьків свого обов'язку за договором (п. 4.16.).

Аналіз зазначених норм права дає можливість дійти до висновку про те, що договір про участь у вихованні дітей від 16.08.2011 було укладено відповідно до вимог чинного законодавства.

ОСОБА_3, звертаючись до нотаріуса для укладення відповідного договору, визнав своє батьківство щодо дітей та підписавши договір повинен його належним чином виконувати.

Відповідно до ст. 121 СК України права та обов'язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

Висновки суду першої інстанції про те, що походження дитини від певних батьків стає юридичним фактом лише за умови його засвідчення компетентним органом РАЦСу, а тому спірний правочин, укладений з порушенням вимог ст. 121 СК України є необґрунтованим, оскільки дані органи засвідчують лише факт походження дитини від батьків та не свідчить про неможливість укладення між батьком та матір'ю про їх добровільне виховання та матеріальне утримання.

На вищевикладене, суд першої інстанції уваги не звернув, у в'язку з чим дійшов висновків, які не відповідають матеріалам справи.

За наведених обставин, та враховуючи вимоги п.п. 1,3,4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне з'ясування судом обставин, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення або неправильне застосування норм матеріального права, колегія суддів вважає, що рішення суду в частині задоволених первісних позовних вимог підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову в задоволенні позову.

При цьому таке рішення колегія суддів приймає на підставі з'ясованих усіх обставин справи взятих в цілому, та враховуючи інтереси дітей.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 07 серпня 2015 року в частині задоволених первісних позовних вимог скасувати.

Ухвалити в цій частині нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1, третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Назарчук Оксана Миколаївна про визнання договору про участь у вихованні дітей недійсними відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржено протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: В.В. Саліхов

Судді: Н.О. Прокопчук

С.М.Рубан