У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 серпня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоДем'яносова М.В.,
суддів: Завгородньої І.М., Ситнік О.М.,
Капренко С.О., Ступак О.В.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім'єю та поділ майна, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 24 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 квітня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2015 року ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім'єю та поділ майна.

Посилалася на те, що між нею та відповідачем було укладено шлюб Шаріатським судом міста Алеппо Сирійської Арабської Республіки у 2003 році. Мають двох дітей ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2, які на даний час проживають разом із позивачкою та знаходяться на її утриманні.

За час перебування у шлюбі між нею та відповідачем постійно виникали непорозуміння та сварки. У вересні 2014 року відповідач припинив шлюбні відносини та ведення спільного господарства. Причиною фактичного припинення сімейних стосунків стали його зв'язки з іншою жінкою.

До 2014 року з відповідачем проживали разом за однією адресою, спілкувалися як подружжя, вели спільне господарство, мали розподіл обов'язків у родині, планували своє життя, обговорювали питання фінансового характеру. За час подружнього життя ними було придбано спільне майно. Факт спільного проживання як подружжя підтверджується переїздом сім'ї до України, отримання відповідачем посвідки на постійне проживання на території України, народження другої дитини у травні 2009 року, фотокартками, показами свідків. Проте жодного разу відповідач не повідомив її про те, що у 2006 році на підставі рішення Шаріатського суду між ними був припинений шлюб. Під час спільного проживання ними було придбане майно: квартира АДРЕСА_1; житловий будинок АДРЕСА_3; квартира АДРЕСА_2; автомобіль марки «MERSEDES-BENZ E-320», 2004 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, які підлягають поділу як спільне придбане майно подружжя.

Враховуючи викладене, позивачка просила суд встановити факт проживання однією сім'єю ОСОБА_6 та ОСОБА_1; поділити між нею та відповідачем набуте за час спільного проживання нерухоме майно. Визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_1 вартістю 152 805,00 грн; на 1/2 частини житлового будинку АДРЕСА_3, житловою площею 20,1 кв. м, загальною площею 39,1 кв. м, вартістю 252 803 грн; на 1/2 частини автомобіля марки «MERSEDES-BENZ E-320», 2004 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, вартістю 252 803 грн; зобов'язати відповідача відшкодувати їй різницю між вартістю квартири АДРЕСА_2 та квартири АДРЕСА_1 у розмірі 67 495 грн. Всього виділити майна на загальну суму 725 906 грн. Відповідачу виділити 1/2 частки автомобіля марки «MERSEDES-BENZ E-320», 2004 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1; 1/2 частки житлового будинку АДРЕСА_3, житловою площею 20,1 кв. м, загальною площею 39,1 кв. м, вартістю 252 803 грн; квартиру АДРЕСА_2, загальною площею 40,9 кв. м, житловою площею 26,5 кв. м, вартістю 220 300 грн, всього на загальну суму 725 906 грн.

Рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 24 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 квітня 2016 року, позовні вимоги задоволено частково. Визнано факт проживання однією сім'єю ОСОБА_6 та ОСОБА_1 з листопада 2008 року по березень 2012 року. Поділено між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 майно: квартиру АДРЕСА_1; житловий будинок АДРЕСА_3; квартиру АДРЕСА_2, автомобіль марки MERSEDES-BENZ E-320, 2004 року випуску, державний знак НОМЕР_1.

Виділено ОСОБА_6 та визнано за нею право власності на квартиру АДРЕСА_1 вартістю 152 805 грн.; Ѕ частини будинку АДРЕСА_3, житловою площею 20,1 кв. м, загальною площею 39,1 кв. м. Виділено ОСОБА_1 та визнано за ним право власності на квартиру АДРЕСА_2, загальною площею 40,9 кв. м, житловою площею 26,5 кв. м, вартістю 220 300 грн; 1/2 частини будинку АДРЕСА_3, житловою площею 20,1 кв. м, загальною площею 39,1 кв. м. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_6 67 495 грн різниці вартості майна. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзіОСОБА_1, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані рішення судів попередніх інстанцій та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідь судді, вивчивши матеріали цивільної справи та дослідивши доводи касаційної скарги, вважає, що вона має бути задоволена.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За вимогами ст. ст. 213, 214, 316 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний з'ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Вказані вимоги судами не дотримано.

Судом встановлено, що у 2003 році між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 зареєстрований шлюб шаріатським судом міста Алеппо Сирійської Арабської Республіки за № 8056, про що свідчить довідка про шлюб (а. с. 6). Зазначений шлюб розірвано рішенням суду Сирійської Арабської Республіки від 24 травня 2006 року № 718 (а. с. 35).

Разом з тим підставою для отримання дозволу на імміграцію відповідно до Закону України «Про імміграцію» була ч. 3 п. 1 ст. 4 (перебування у шлюбі з громадянкою України ОСОБА_6 понад два роки), про що зазначено у довідці Державної міграційної служби України від 23 червня 2015 року № 1222/1621 (а. с. 56).

Доказів реєстрації шлюбу між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 матеріали справи не містять. З наданих доказів суди зробили правовий висновок, що сторони перебувають у фактичних шлюбних відносинах, і правовідносини, що виникли між ними, регулюються ст. 74 СК України. Касаційний суд погоджується з указаним висновком.

Між сторонами існує спір з приводу строку перебування у фактичних шлюбних відносинах, від чого залежить і висновок суду про поділ майна подружжя.

У цій частині позовних вимог касаційний суд бере до уваги, що відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

З пояснень позивачки вбачається, що вона зазначає строк перебування у фактичних шлюбних відносинах з 2003 року по вересень 2014 року.

Відповідач заперечує сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах, разом з тим надав рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 13 серпня 2015 року (а. с. 60, 61) у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на дітей, з якого вбачається, що позивачка зазначила, а суд визнав, що ОСОБА_6 до ОСОБА_1 перебували у фактичних шлюбних відносинах з 2003 року по березень 2010 року.

Відповідачем було придбано житловий будинок АДРЕСА_3 відповідно до договору купівлі-продажу будинку від 03 листопада 2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Ізотовою В.А., зареєстровано у реєстрі № 3097.

15 червня 2010 року придбано квартиру АДРЕСА_2, відповідно до договору купівлі-продажу нерухомого майна, посвідченого приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Кир'як С.А., зареєстровано у реєстрі № 753.

Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 12 січня 2012 року, що посвідчений приватний нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Моісєєнком Д.О., зареєстровано у реєстрі № 60, ОСОБА_1 придбав нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1.

17 вересня 2014 року відповідач придбав автомобіль марки «MERSEDES-BENZ E-320», 2004 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суди керувалися тим, що спільне майно придбано під час проживання сторін однією сім'єю, а тому вважається спільно набутим майном.

Проте з такими висновками погодитися не можна, виходячи з наступного.

Рішенням Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 13 серпня 2015 року встановлено, що сторони у справі з березня 2010 року проживають окремо.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Суд першої інстанції, встановивши факт проживання однією сім'єю з листопада 2008 року по березень 2012 року, на вказане судове рішення уваги не звернув. Мотивів неприйняття обставин, встановлених у іншій цивільній справі між тим ж сторонами, не навів.

Згідно із ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Отже, умовою віднесення майна до спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі, є їх спільне проживання. Окреме проживання чоловіка та жінки навіть за наявності спільних дітей, не тягне за собою поширення режиму спільної сумісної власності на майно, придбане одним з них.

Це підтверджується висновком Верховного Суду України у постанові від 20 лютого 2012 року (справа № 6-97цс11).

Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно з ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Відповідно до ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором, при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї, за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції вказаних вимог закону не врахував, час спільного проживання сторін та обсяг спільного майна, придбаного ними за час спільного проживання, не встановив.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, на вказані недоліки уваги не звернув.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами не встановлені, не перевірені всі докази у справі, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 333, 336, 338, 343, 344, 345, 347 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 24 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 квітня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: М.В. Дем'яносов
Судді: І.М. Завгородня
С.О. Карпенко
О.М. Ситнік
О.В. Ступак