У Х В А Л А ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 20 липня 2016року м. Київ Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі: головуючогоЧервинської М.Є., суддів: Завгородньої І.М., Коротуна В.М.,Мазур Л.М., Писаної Т.О., розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_6, ОСОБА_7, треті особи: ОСОБА_8, ОСОБА_9, про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі у власність банку, за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення апеляційного суду Волинської області від 15 лютого 2016 року, в с т а н о в и л а: У серпні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») звернулося до суду з даним позовом, зазначивши в його обґрунтування, що 18 липня 2008 року між Товариствомз обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» (далі - ТОВ «Укрпромбанк»; банк) та ОСОБА_8 укладено кредитний договір № 1090-017/ФКВ-08, відповідно до умов якого остання отримала грошові кошти у розмірі 24 200 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитнимикоштами у розмірі 10,20 % річних на термін до 14 липня 2023 року. На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 18 липня 2008 року між банком та ОСОБА_9 укладено договір іпотеки № 1090-017/Zфквіп-08, відповідно до умов якого останнійпередав в іпотеку банку нерухоме майно - земельну ділянку загальною площею 0,0951 га, кадастровий номер НОМЕР_1, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована за адресою: с. Зміїнець Луцький район, Волинська область, та належить іпотекодавцю на праві власності на підставі державного акта про правовласності на земельну ділянку. Зазначив, що ОСОБА_9 без згоди як нового, так і попереднього кредитора було відчужене зазначене іпотечне майно шляхом поділу земельної ділянки на три земельні ділянки, які подаровані ОСОБА_6 та ОСОБА_7на підставі договорів дарування. 30 червня 2010 року між ТОВ «Укрпромбанк», ПАТ «Дельта Банк» та Національним банком України (далі - НБУ) укладено договір про передачу активів та кредитних зобов'язань ТОВ «Укрпромбанк» на користь ПАТ «Дельта Банк», відповідно до умов якого останньому переходить (відступається) право вимагати від боржників повного, належного та реального виконання обов'язків за кредитними та забезпечувальними договорами. У зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_8 умов кредитного договору станом на 28 серпня 2015 року утворилась заборгованість у розмірі 27 973 долари США, що еквівалентно 596 122 гривням 32 копійкам та 13 823 гривням 73 копійкам комісії. На підставі викладеного позивач просив суд у рахунок виконання основного зобов'язання зі сплатизаборгованості в сумі 610 141 гривні 86 копійок, звернути стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 18 липня 2008 року № 1090-017/Zфквіп-08 шляхом передачі предмета іпотеки у власність банку та визнання на ним права власностіна: земельну ділянку загальною площею 0,0354 га, кадастровий номер НОМЕР_4, що була відчужена ОСОБА_6; земельну ділянку загальною площею 0,0151 га, кадастровий номер НОМЕР_3, що була відчужена ОСОБА_7; земельну ділянку загальною площею 0,0446 га, кадастровий номер НОМЕР_2, що була відчужена ОСОБА_7 Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24 грудня 2015 року позов задоволено частково. Врахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 18 липня 2008 року № 1090-017/ФКВ-08, укладеного між ТОВ «Укрпромбанк» та ОСОБА_8, у розмірі 27 973 долариСША, що (по курсу НБУ станом на 28 серпня 2015 року за 1 долар США=21 гривня 31 копійки.) еквівалентно 596 122 грн. 32 коп.та 13 823 грн. 73 коп.комісії, з яких: заборгованість за простроченим кредитом - 57 110 грн. 80 коп.; заборгованість за простроченими відсотками - 80 420 грн. 32 коп.; заборгованість по строковомукредиту - 458 591 грн. 20 коп.; заборгованість за комісіями - 13 823 грн. 73 коп., з яких: пеня - 7 923 грн.82 коп.; прострочена комісія - 5 899 грн. 01 коп., звернуто стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 18 липня 2008 року № 1090-017/Zфквіп-08, посвідченого приватним нотаріусом Луцького районного нотаріального округу ОСОБА_10 18 липня 2008 року за реєстровим № 2107, укладеним між ТОВ «Укрпромбанк» та ОСОБА_9, шляхом передачі предмета іпотеки у власність іпотекодержателю ПАТ «Дельта Банк», за вартістю предмета іпотеки, визначеною на момент такого набуття, на підставі оцінки предмету іпотеки суб'єктом оціночної діяльності, а саме: - на земельну ділянку загальною площею 0,0354 га, кадастровий номер НОМЕР_4, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована за адресою: с. Зміїнець, Луцький район, Волинська область, що була відчужена ОСОБА_9 - ОСОБА_6 на підставі договору дарування від 30 грудня 2010 року № 1741 серія ВРД № 964173; - на земельну ділянку загальною площею 0,0151 га, кадастровий номер НОМЕР_3, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована за адресою: с. Зміїнець, Луцький район, Волинська область, що була відчужена ОСОБА_9 - ОСОБА_7 на підставі договору дарування від 30 грудня 2010 року № 1741 серія ВРД № 964173; - на земельну ділянку загальною площею 0,0354 га, кадастровий номер НОМЕР_4, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована за адресою: с. Зміїнець, Луцький район, Волинська область, що була відчужена ОСОБА_9 - ОСОБА_7 на підставі договору дарування від 30 грудня 2010 року № 1741 серія ВРД № 964173. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про стягнення судового збору. Рішенням апеляційного суду Волинської області від 15 лютого 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову. У касаційній скарзі ПАТ «Дельта Банк» просить скасувати рішення апеляційного суду і залишити в силі рішення суду першої інстанції, мотивуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13 травня 2010 року, яке набрало законної сили, встановлено факт неналежного виконання ОСОБА_8 та ОСОБА_9 зобов'язань щодо повернення кредиту, у зв'язку із чим стягнуто заборгованість за кредитним договором у розмірі 235 532 гривні 13 копійок шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки - земельну ділянку площею 0,0951 га (кадастровий номер НОМЕР_5) за адресою: с. Зміїнець Луцького району Волинської області. Встановивши, що ОСОБА_9 без згоди іпотекодержателя відчужив майно, що є предметом іпотеки іншим особам (земельна ділянка площею 0,0951 га була поділена на три частини площею 0,0354 га, 0,0151 га та 0,0446 га), зокрема на підставі договору дарування від 30 грудня 2010 року земельну ділянку площею 0,0354 га з кадастровим номером НОМЕР_4 передано у дар ОСОБА_6, а земельні ділянки площею 0,0151 га з кадастровим номером НОМЕР_6 та площею 0,0446 га з кадастровим номером НОМЕР_2 - ОСОБА_7 (договори дарування від 10 січня 2011 року), у зв'язку з чим дійшов висновку, що відповідачі набули статусу іпотекодавців за іпотечним договором від 18 липня 2008 року № 1090-017/Zфквіп-08, оскільки факт поділу спірної земельної ділянки на три частини не припиняє права іпотекодержателя, та наявні правові підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки. Відмовляючи у задоволенні позову в частині вимог про визнання за позивачем права власності на предмет іпотеки, суд першої інстанції виходив з того, що такий спосіб звернення стягнення не передбачений умовами іпотечного договору. Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове про відмову у задоволенні позову, апеляційний суд виходив з того, що умовами іпотечного договору (п. 4.4.1) передбачено право банку на задоволення своїх вимог шляхом прийняття предмета іпотеки у власність в рахунок виконання основного зобов'язання. Разом з тим, зазначив, що предметом іпотеки була земельна ділянка загальною площею 0,0951 га, кадастровий номер НОМЕР_1, однак судом першої інстанції звернуто стягнення на земельні ділянки площею 0,0354 га, 0,0151 га та 0,0446 га, які не були предметом іпотеки, позивачем не доведено вартість земельних ділянок, які відчужені на підставі договорів дарування, що виключає можливість встановити, чи перевищує вартість предмета іпотеки розмір заборгованості за кредитним договором, яка виникла до розірвання кредитного договору на підставі рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13 травня 2010 року, а тому не вбачав підстав, що до ОСОБА_6 та ОСОБА_7 перейшли права та обов'язки іпотекодавців. Крім того, зазначив, що на адресу іпотекодавця ОСОБА_9 банком у порушення ст. ст. 33, 35 Закону України «Про іпотеку» не надсилалась письмова вимога про усунення порушень забезпеченого іпотекою зобов'язання, тому вважав, що за відсутності таких відомостей вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки є передчасною, а також зазначив, що ОСОБА_9 залучений до участі у справі не як співвідповідач, а як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, що унеможливлює задоволення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки. Проте з такими висновками апеляційного суду погодитись не можна. Статтями 213, 214, 316 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України. Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні. Вимоги до рішення суду апеляційної інстанції викладені у ст. 316 ЦПК України. У мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України). Однак рішення апеляційного суду повністю не відповідає зазначеним вимогам. Судом установлено, що 18 липня 2008 року між ТОВ «Укрпромбанк» та ОСОБА_8 укладено кредитний договір № 1090-017/ФКВ-08, відповідно до умов якого остання отримала грошові кошти у розмірі 24 200 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитних коштів у розмірі 10,20 % річних на термін до 14 липня 2023 року. На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 18 липня 2008 року між банком та ОСОБА_9 укладено договір іпотеки № 1090-017/Zфквіп-08, відповідно до умов якого останнійпередав в іпотеку банку нерухоме майно - земельну ділянку загальною площею 0,0951 га, кадастровий номер НОМЕР_1, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована за адресою: с. Зміїнець, Луцький район, Волинська область,та належить іпотекодавцю на праві власності на підставі державного акта про право власності на земельну ділянку. Відповідно до вимог ст. ст. 526, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк. Згідно із ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно із ст.599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. За змістом ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається. У ст.611 ЦК України зазначено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Виходячи із результатів системного аналізу ст. ст. 525, 526, 599, 611 ЦК України, змісту кредитного договору слід дійти висновку про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року (справа № 6-1206цс15). Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 653 ЦК України у разі розірвання договору зобов'язання сторін припиняються. Якщо договір розривається у судовому порядку, зобов'язання припиняється з моменту набрання законної сили рішенням суду про розірвання договору (ч. 3 ст. 653 ЦК України). За загальним правилом розірвання договору припиняє його дію на майбутнє і не скасовує сам факт укладення та дії договору включно до моменту його розірвання, а також залишає в дії окремі його умови щодо зобов'язань сторін, спеціально передбачені для застосування на випадок порушення зобов'язань і після розірвання договору, виходячи з характеру цього договору, за яким кредитор повністю виконав умови договору до його розірвання. Таким чином,розірвання основного договору не є підставою для припинення іпотеки, якою може бути забезпечене виконання зобов'язання, що виникло до набрання законної сили рішенням суду про розірвання договору. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, встановленому цим Законом. Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. Таким чином, іпотека як майновий спосіб забезпечення виконання зобов'язання є особливим (додатковим) забезпечувальним зобов'язанням, що має на меті стимулювати боржника до виконання основного зобов'язання та запобігти негативним наслідкам порушення боржником своїх зобов'язань або зменшити їх. Забезпечувальне зобов'язання (взаємні права й обов'язки) виникає між іпотекодержателем (кредитором за основним зобов'язанням) та іпотекодавцем (боржником за основним зобов'язанням). Виконання забезпечувального зобов'язання, що виникає з іпотеки, полягає в реалізації іпотекодержателем (кредитором) права одержати задоволення за рахунок переданого боржником в іпотеку майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника. Сутність цього права полягає в тому, що воно дозволяє задовольнити вимоги кредитора,навіть у разі невиконання боржником свого зобов'язання в силу компенсаційності цього права за рахунок іпотечного майна та встановленого законом механізму здійснення кредитором свого переважного права, незалежно від переходу права власності на це майно від іпотекодавця до іншої особи (в тому числі й у випадку недоведення до цієї особи інформації про обтяження майна). Частиною 5 ст.3 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Згідно зі ст.12 цього Закону в разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки. Статтею 23 Закону України «Про іпотеку» визначено, що в разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця та має всі його права й несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі та на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Вирішуючи спір, апеляційний суд вважав, що довідка Маяківської сільської ради від 27 серпня 2014 року № 281/02.14 про те, що відчужені за договорами дарування земельні ділянки площею 0,0354 га, 0,0151 га та 0,0446 гаскладають земельну ділянку площею 0,0951 га, яка є предметом іпотеки, не є належним та допустимим доказом в розумінні ст. ст. 57 - 59 ЦПК України, у зв'язку із чим дійшов висновку, що спірні земельні ділянки не є іпотечним майном, на яке може бути звернуто стягнення. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених ст. 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Відповідно до ст. 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотеко держателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. Як вбачається зі змісту п. 4.4.1 іпотечного договору, іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги шляхом прийняття предмета іпотеки у власність в рахунок виконання основного зобов'язання. Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, у зв'язку з неналежним виконанням умов кредитного договору рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13 травня 2010 року, яке набрало законної сили, розірвано укладений між ТОВ «Укрпромбанк» та ОСОБА_8 кредитний договір № 1090-017/ФКВ-08. Стягнуто з ОСОБА_8 на користь банку заборгованість за кредитним договором у розмірі 235 532 гривні 13 копійок. Стягнуто з майнового поручителя ОСОБА_9 заборгованість за кредитним договором у розмірі 235 532 гривні 13 копійок шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки - земельну ділянку загальною площею 0,0951 га, кадастровий номер НОМЕР_1. Як роз'яснено у п. 9 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин (із змінами та доповненнями), право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне заявлення відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінною від особи іпотекодавця (майновий поручитель), одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо) належить виключно позивачеві (ч. 1 ст. 20 ЦК, ст. ст. 3 і 4 ЦПК). При вирішенні спору апеляційний суд викладеного не врахував, не перевірив, чи є новоствореним об'єктом спірні земельні ділянки площею 0,0354 га, 0,0151 га та 0,0446 гата чи створені з прив'язкою до вже існуючої заставленої нерухомості, з використанням її функціональних елементів. Крім того, не звернув уваги на наявність рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки - земельну ділянку площею 0,0951 га, у зв'язку з цим не з'ясував, чи обрано позивачем належний спосіб захисту порушеного права. Крім того, висновок апеляційного суду щодо відсутності доказів вартості земельних ділянок, які відчужені на підставі договорів дарування, що виключає можливість встановити, чи перевищує вартість предмета іпотеки розмір заборгованості за кредитним договором, та чи не завдає збитків іпотекодержателю порушення основного зобов'язання та чи не змінює обсяг його прав (ч. 3 ст. 39 Закону України «Про іпотеку»)- не може бути підставою для відмови в позові. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 04 листопада 2015 року (справа № 6-340цс15). Посилання на відсутність доказів направлення на адресу іпотекодавця ОСОБА_9 письмової вимоги про усунення порушень забезпеченого іпотекою зобов'язання та незалучення його до участі у справі у якості співвідповідача є безпідставним, оскільки за змістом ст. 23 Закону України «Про іпотеку» особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статусуіпотекодавця та має всі його права й несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі та на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Як вбачається з матеріалів справи, 28 серпня 2015 року на адресу відповідачів були надіслані листи-вимоги про усунення порушень забезпеченого іпотекою зобов'язання (а. с. 15,16), у зв'язку із чим висновок апеляційного суду про порушення вимог ст. ст. 33, 35 Закону України «Про іпотеку» є помилковим. Разом із цим висновок апеляційного суду про те, що договори дарування, на підставі яких ОСОБА_9 відчужено предмет іпотеки без згоди іпотекодержателя, не можуть вважатися такими, що відповідають вимогам закону, а тому в силу вимог ст. 216 ЦК України нікчемний правочин не породжує юридичних наслідків, у зв'язку із чим не вбачав підстав, що до ОСОБА_6 та ОСОБА_7 перейшли права та обов'язки іпотекодавців, є безпідставним, оскільки предметом спору є звернення стягнення на предмет іпотеки, а не визнання недійсними правочинів з підстав недотримання вимог ст. ст. 203, 215 ЦК України. За таких обставин та з урахуванням правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 06 липня 2016 року (справа № 6-1213цс16), рішення апеляційного суду підлягає скасуванню з підстав, передбачених ст. 338 ЦПК України, з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у х в а л и л а: Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» задовольнити частково. Рішення апеляційного суду Волинської області від 15 лютого 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Ухвала оскарженню не підлягає. Головуючий М.Є. Червинська Судді: І.М. Завгородня В.М. Коротун Л.М. Мазур Т.О. Писана