суддя доповідач Мальований Ю.М. номер провадження 22-ц/775/1470/2016
УХВАЛА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 липня 2016 року Апеляційний суд Донецької області в складі:

головуючого: судді Мальованого Ю.М.,

суддів: Агєєва О.Б., Азевича В.Б.,

за участю секретаря: Ротар Я.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бахмуті апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Краматорського міського суду Донецької області від 23 червня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживачів, визнання недійсними кредитних договорів та додаткової угоди,-

В С Т А Н О В И В:

23 червня 2016 року рішенням Краматорського міського суду Донецької області в задоволенні уточнених позовних вимог ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживачів, про визнання недійсними кредитних договорів від 8 червня 2007 року № КТНЗ GI1 0094 0070 про надання кредиту; від 8 червня 2007 року № КТНЗ G2 0743 0058 про надання кредиту на сплату первинного внеску та Додаткової угоди № 1/2010 від 1 липня 2010 року до кредитного договору № КТНЗ GI1 0094 0070 відмовлено.

На вказане рішення позивача ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі з таких підстав:

- при ухваленні рішення суд помилково виходив з того, що до правовідносин, які виникли між сторонами після укладення оскаржуваних кредитних договорів не може застосовуватись законодавство про захист прав споживачів, а застосуванню підлягає спеціальне законодавство в системі кредитування;

- суд дійшов помилкового висновку, що позов в частині визнання договорів недійсними в судовому засіданні не доведений, позивач не довів суду, що він дійсно вимагав у Банку надати інформацію при укладанні оскаржуваних Договорів, чи просив роз'яснити інформацію, що була йому незрозумілою;

- суд дійшов помилкового висновку про те, що анкета-заява, яку ОСОБА_1 підписала до укладення кредитних договорів, є документом, в якому викладені суттєві умови договору, проте в анкеті зазначені абстрактні формулювання щодо переліку інформації, з якою позивачка начебто ознайомилася. До цієї анкети відповідач не надав числові дані, які відповідають фактичній сукупній вартості кредиту, з якою позивачка була ознайомлена під підпис. Суд не взяв до уваги, що Закон вимагає зазначити детальний розпис вартості кредиту в самому договорі, і у зв'язку з чим не застосував вимоги ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та Постанови НБУ № 168 від 10 травня 2007 року.;

- суд в рішенні не обґрунтував відмову у задоволенні вимог позивачки про визнання додаткової угоди № 1/2010 до кредитного договору № КТНЗ GI1 0094 0070 від 1 липня 2010 року недійсною;

- помилково не застосував вимоги ст. 18,19 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки під час укладання оскаржуваних кредитних договорів позивачка була введена в оману, т. я. не усвідомлювала, скільки вона повинна сплатити за отримані кредити, яка загальна ціна договорів. Відповідач вказав у договорах занижені значення показників суттєвих умов договору.

Сторони були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, однак у судове засідання не з`явилися, що у відповідності до ч. 2 ст. 305 ЦПК України не перешкоджає подальшому розглядові справи.

Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали цивільної справи та доводи скарги, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду залишити без змін з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із роз`ясненням Пленуму Верховного Суду України, що міститься в п.2 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18 грудня 2009 року, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до ст. 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми.

Обґрунтованим вважається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставинах, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені у судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також, якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна особа зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Судом першої інстанції було встановлено.

8 червня 2007 року між ПАТ КБ «ПрибатБанк» та ОСОБА_1 був укладений Кредитний договір № КТНЗ GІ1 0094 0070 про надання кредиту у розмірі 9 200 доларів США на купівлю квартири та кредитний договір № КТНЗ G2 0743 0058 від 8 червня 2007 року про надання кредиту в розмірі 2300 доларів США на сплату первинного внеску з сплатою відсотків 12% річних за кожним кредитом, винагороди в розмірі 0,20% щомісяця, що дорівнює 2,4 відсотка річних за кожним договором.

1 липня 2010 року між ПАТ КБ «ПрибатБанк» та ОСОБА_1 була укладена додаткова угода № 1/2010 до кредитного договору № КТНЗ GІ1 0094 0070 від 8 червня 2007 року, якою була збільшена ставка з 12 % річних до 13,54% річних.

В обґрунтування своїх позовних вимог щодо визнання правочинів недійсними позивачка посилалась на ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та Постанову НБУ № 168 від 10 травня 2007 року «Про затвердження правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту відповідно до яких у договорі про надання споживчого кредиту обов'язково зазначається детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача.

Аналізуючи в сукупності правові норми, які регулюють правовідносини, що склалися між сторонами по справі, колегія суддів вважає доцільним зазначити наступне.

Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 4 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на час укладення договору) передбачено, що у договорі про надання споживчого кредиту зазначається детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача.

Відповідно Постанови НБУ № 168 від 10 травня 2007 року «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» банки зобов'язані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, а також інших фінансових зобов'язань споживача.

Своїм підписом позивачка ОСОБА_1 підтвердила факт надання їй повної інформації про умови кредитування в ПриватБанку (а також його місцезнаходження), а саме: мету, для якої кредит може бути витрачений, форми його забезпечення, наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями позичальника, тип відсоткової ставки, суму, на яку кредит може бути виданий, орієнтовану сукупну вартість послуги з оформлення договору (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням, поверненням, зокрема таких як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення, тощо), термін, на який може бути одержаний кредит, варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги, можливість дострокового повернення кредиту та його умови, необхідність здійснення оцінки майна, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється, податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які позичальник має право, відомості про те, від кого позичальник може отримати докладнішу інформацію, переваги та недоліки пропонованих схем кредитування (а.с.84-85).

Виходячи із встановлених фактів, наданих сторонами доказів та вимог закону, суд першої інстанції правильно прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову.

Однак відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції помилково зазначив, що застосування ЗУ «Про захист прав споживачів» до спорів що виникають з кредитних правовідносин можливе, якщо предметом і підставою позову є питання надання інформації споживачеві про умови отримання кредиту, типи процентної ставки, валютні ризики, процедура виконання договору, тощо, які передують укладанню договору, і після укладання кредитного договору між сторонами виникають кредитні правовідносини до яких застосуванню підлягає спеціальне законодавство, що регулює кредитні правовідносини.

З зазначеним погодитись неможливо, оскільки розгляд справ за позовами, що виникають при укладенні, забезпеченні, виконанні та припиненні кредитних договорів, а також при визнанні їх недійсними, повинен здійснюватись у точній відповідності із законом та в установлені для цього строки.

Згідно роз'яснень п. 14 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055), статті 18 - 19 Закону України "Про захист прав споживачів".

Таким чином, застосування положень Закону України «Про захист прав споживачів» до правовідносин, які виникли між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1П внаслідок укладення договорів кредиту, правомірно.

Відповідно до п. 3.5 Постанови Правління НБУ "Про затвердження правил надання банкам інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту" від 10 травня 2007 року, банки мають право змінювати процентну ставку лише в разі настання події, незалежно від волі сторін договору, яка має безпосередній вплив на вартість кредитних ресурсів банку.

Матеріалами справи підтверджується та не оспорюється сторонами, що позивач погодившись з умовами кредитного договору та додаткової угоди, скріпивши їх своїм підписом, вчинила дії на виконання їх умов, а саме отримала від відповідача суми кредитів, які виражені в доларах США і які повинна повернути відповідачу на умовах, визначених у кредитному договорі, відповідно до ст. 1049 ЦК України. Крім того відповідно наданого витягу про погашення кредиту позивачкою регулярно сплачується заборгованість за кредитними договорами. На час подачі позову заборгованості не існує (а.с. 86-89), що свідчить про її згоду з умовами кредитування та умовами додаткової угоди.

Комерційні банки самостійно встановлюють процентні ставки та комісійну винагороду по своїм операціям, банкам забороняється в односторонньому порядку змінювати умови укладених з клієнтами договорів, зокрема, збільшувати розміри процентної ставки за кредитними договорами або зменшувати її розмір за договорами банківського вкладу, за винятком випадків, встановлених законом, що визначено ст.47, ч.4 ст.55 ЗУ "Про банки та банківську діяльність".

Частиною 1 ст. 651 ЦК України визначено, що зміна договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Законом України " Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку" від 12.12.2008 р. N 661-VI внесено зміни до ЦК України та доповнено статтею 1056 -1 ЦК України.

Відповідно до ст. 1056-1 ЦК України розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів, встановлений договором розмір процентів не може бути збільшений банком в односторонньому порядку, умова договору щодо права банку змінювати розмір процентів в односторонньому порядку є нікчемною.

Згідно до ч. 1 ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності, тому Закон 661- VІ в частині внесення змін до ЦК України (ст. 1056 -1) не може регулювати відносини, які виникли до моменту набрання чинності цим законом.

Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) від 09 лютого 1999 року N 1-рп/99 визначено, що за загальновизнаним принципом права, закони та інші нормативно - правові акти не мають зворотної дії в часі.

Виходячи із закріпленого Конституцією України принципу незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів (частина перша статті 58), всі рішення банку в будь-якій формі (постанова, рішення, інформаційний лист) щодо підвищення процентної ставки в односторонньому порядку є неправомірними лише з 10 січня 2009 року (Рішення Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року N 1-рп/99 у справі про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів).

У відповідності до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно вимог ч. ч. 1, 3, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

З огляду на викладене суд першої інстанції дійшов по суті правильного висновку, що кредитний договір № КТНЗ GІ1 0094 0070 від 8 червня 2007 року, кредитний договір № КТНЗ G2 0743 0058 від 8 червня 2007 року та додаткова угода № 1/2010 від 1 липня 2010 року до кредитного договору № КТНЗ G1 0094 0070 укладені правомірно.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, суперечать матеріалам справи, не дають підстав вважати, що судом було порушено або неправильно застосовано норми процесуального та матеріального права. Підстав для скасування судового рішення не встановлено.

Відповідно до ч. 2 ст. 308 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

З урахуванням викладеного апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_2, а рішення суду першої інстанції залишає без змін.

Керуючись ст.ст. 303-315 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Краматорського міського суду Донецької області від 23 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Судді: