ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/1839/17
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" березня 2016 р.Дарницький районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Лужецької О.Р.

при секретарі - Кубіву С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення коштів

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 (далі по тексту - Відповідач, ОСОБА_3С.), в якому просила зобов'язати ОСОБА_3 сплатити суму боргу в розмірі 1118 грн., інфляційну складову в сумі 1021,61 грн. та три проценти річних в сумі 98 грн., а всього разом 2 237,61 грн. Також просила стягнути з відповідача суму сплаченого судового збору у розмірі 551,20 грн.

В обґрунтування позову посилається на те, що рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 20 червня 2013 року по цивільній справі № 2602/2971/12 провадження № 2/753/1391/13 було задоволено її позов до ОСОБА_3 про визнання права на 1/6 частку спадщини, визнання права власності на 1/6 частину квартири в порядку спадкування, зобов'язано не чинити перешкоди у користуванні квартирою та вселення. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судові витрати, пов'язані з розглядом справи в сумі 1118,00 грн.

Було видано виконавчі листи, на підставі яких відкрито виконавче провадження. Позивач вказує, що станом на листопад 2016 року ОСОБА_3 рішення суду в частині сплати на її користь судових витрат в сумі 1118 грн. не виконала.

Враховуючи наведене, позивач вважає, що у відповідності до ч. 2 ст. 625 ЦК України, від простроченої суми грошового зобов'язання, сплата якого встановлена рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 20 червня 2013 року р. відповідач повинен сплатити борг в сумі 1118 грн., а також сплатити 3% річних в розмірі 98 грн. та розмір інфляційних втрат з основної суми боргу за весь період безпідставного користування грошима в розмірі 1021,61 грн.

В судовому засіданні позивач заявлені позовні вимоги підтримала в повному обсязі, посилаючись на підстави та обставини, викладені в позовній заяві, та просила задовольнити. По суті заявлених вимог пояснила, що згідно рішення Дарницького районного суду м. Києва від 20 червня 2013 року з відповідача стягнуто судові витрати, пов'язані з розглядом справи в сумі 1118,00 грн., проте вона не виконує свої зобов'язання. Позивачка вважає, що у зв'язку із невиконанням боржником грошового зобов'язання, вона згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України повинна відшкодувати втрати від інфляції, а також 3 % річних від простроченої суми.

Відповідач в судове засідання не з'явилась, про день, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином.

Суд, заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 20 червня 2013 року, задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: Головне управління юстиції у м. Києві про визнання права на 1/6 частку спадщини, про визнання права власності на 1/6 частину квартири в порядку спадкування, зобов'язати не чинити перешкоди в користуванні квартирою та вселення. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судові витрати, пов'язані з розглядом справи в сумі 1 118,00 грн.

За вказаним судовим рішенням, яке набрало законної сили було видано виконавчі листи, на підставі яких державним виконавцем Відділу державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції у м. Києві відкрито виконавче провадження. Виконавчі дії щодо вселення в квартиру були виконані у квітні 2014 року.

Проте, виконання виконавчого листа про стягнення з ОСОБА_3 на її користь судових витрат у розмірі 1118 грн. виконано не було. Постановою головного державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Дарницького районного управління Данилюк О.Б. у м. Києві ОСОБА_4 на підставі п.2 ч.1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу.

Заявляючи позовні вимоги позивач посилається на те, що у відповідача виникло зобов'язання про сплату їй коштів згідно судового рішення від 20 червня 2013 року в зв'язку з невиконанням якого вона вбачає наявність підстав для покладення на відповідача обов'язку сплатити суми коштів за цим зобов'язанням з врахуванням індексу інфляції та трьох відтоків річних.

Однак, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог з огляду на наступне.

Стаття 625 ЦК України, на яку посилається позивач як на підставу позовних вимог, розміщена в розділі «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 цього Кодексу і визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов'язання та поширює свою дію на всі види зобов'язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні правовідносини з виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов'язань.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.

Згідно з частиною першою статті 509 ЦК зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь іншої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відтак грошовим слід вважати будь-яке зобов'язання, що складається, у тому числі, з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора.

З урахуванням викладеного положення стаття 625 ЦК регулює зобов'язальні правовідносини, тобто поширюється на порушення грошового зобов'язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду.

При цьому частина третя статті 11 ЦК, в якій йдеться про те, що цивільні права та обов'язки у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, можуть виникати з рішення суду, не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК, оскільки із рішення суду зобов'язальні правовідносини не виникають, так як вони виникають з актів цивільного законодавства, про що й зазначено в статті 11 ЦК, адже рішення суду лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин і вносить в них ясність та визначеність.

При розгляді справ про передбачену ст. 625 ЦК України відповідальність за порушення грошового зобов'язання слід з'ясувати: чи існує зобов'язання між сторонами, чи це зобов'язання є грошовим, чи доведено наявність прострочення у виконанні зобов'язання, чи існують спеціальні норми, що регулюють ці правовідносини та виключають застосування цієї статті.

Передбачена ст. 625 ЦК України норма не застосовується до трудових правовідносин (заборгованості із заробітної плати, відшкодування шкоди працівникові внаслідок трудового каліцтва), сімейних та інших правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством.

Спірні правовідносини виникли у зв'язку з тривалим, на думку позивача, невиконанням рішення Дарницького районного суду м. Києва від 20 червня 2013 року про стягнення з відповідача ОСОБА_3 на користь позивачки ОСОБА_2 судових витрат, пов'язаних з розглядом справи в розмірі 1118 грн.

Правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження».

Таким чином, суд приходить до висновку, що до спірних правовідносин не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов'язання (стаття 625 ЦК України).

Відповідно до положень ст. 11 та ст. 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що заявлені позивачем вимоги задоволенню не підлягають.

На підстав викладеного та керуючись ст.ст. 1, 11, 509, 625 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 60, 208, 209, 212 - 215, 223, 228, 294 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення коштів - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

СУДДЯ О.Р.ЛУЖЕЦЬКА