Головуючий суду 1 інстанції - ОСОБА_1
Доповідач - Карташов О.Ю.
Справа № 428/1531/16-ц
Провадження № 22ц/782/581/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2016 року липня «27» дня Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Луганської області в складі:

головуючий суддя Карташов О.Ю.

судді Коновалова В.А., Назарова М.В.

за участю секретаря Попової Т.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Сєвєродонецьку цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_2 представника ОСОБА_3

на рішення

Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 15 червня 2016 року

за позовом

ОСОБА_4 до ОСОБА_3, ОСОБА_5 в особі законного представника ОСОБА_3, третя особа Служба у справах дітей Сєвєродонецької міської ради про усунення перешкод у здійсненні права власності, визнання особи такою, що втратила право користування квартирою

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_5 в особі законного представника ОСОБА_3, третя особа Служба у справах дітей Сєвєродонецької міської ради про усунення перешкод у здійсненні права власності, визнання особи такою, що втратила право користування квартирою.

Зазначав, що вона є власником трикімнатної квартири, яка розташована за адресою: м. Сєвєродонецьк, МЖК «Мрія»АДРЕСА_1. В зазначеній квартирі зареєстровані її син ОСОБА_6, невістка ОСОБА_3 та онук ОСОБА_5

Квартиру позивач набула у власність 07.11.2009 року.

Після одруження її сина та відповідачки у вересні 2010 року, народження дитини, зазначені особи з її дозволу проживали у спірній квартирі, але у грудні 2014 р., після фактичного припинення шлюбних відносин, відповідач ОСОБА_3 разом з онуком ОСОБА_5 виїхала з квартири і стала проживати в іншому місці.

У січні 2015 р. шлюб між відповідачем ОСОБА_3 та сином позивача ОСОБА_6 було розірвано. 05.09.2015 р. ОСОБА_6 одружився із ОСОБА_7, яка стала мешкати разом з ним.

Посилаючись на те, що відповідач та її дитина, хоч і зареєстровані у належній їй квартирі, проте фактично там не живуть більше року, а ОСОБА_3 у добровільному порядку знятися з реєстрації не бажає, чим порушує її майнові права, позивач просила суд позов задовольнити.

Рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 15 червня 2016 року вирішено, позовні вимоги ОСОБА_4 задовольнити.

Визнати ОСОБА_3 та неповнолітнього ОСОБА_5 такими, що втратили право користування квартирою № 5 у будинку № 6 МЖК «Мрія», м. Сєвєродонецька Луганської області.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 представника ОСОБА_3 ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції через порушення судом норм матеріального та процесуального права, і ухвалення рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4

Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 303 ЦПК України, - під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами, але апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, позивач ОСОБА_4 є власником квартири № 5 у будинку № 6 МЖК «Мрія», м. Сєвєродонецька Луганської області, що підтверджується копією договору купівлі-продажу квартири від 07.11.2009 р. за р. № 2623, витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно.

Відповідно до копії довідки № 2244 від 21.07.2015 р., виданої КП «Єдиний розрахунковий центр» та копії будинкової книги ОСОБА_3 та ОСОБА_5 значяться зареєстрованими в квартирі за адресою: м. Сєвєродонецьк, МЖК «Мрія»АДРЕСА_1.

Вирішуючи спір, місцевий суд виходив з того, що малолітня дитина ОСОБА_5 з 2011 р. зареєстрована за місцем проживання свого батька, з грудня 2014 р. за місцем реєстрації не проживає, так як мешкає разом зі своєю матір'ю відповідачем ОСОБА_3, яка підтверджує той факт, що вони з грудня 2014 р. не мешкають у спірній квартирі. Крім того, факт не проживання в спірній квартирі відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_5 з грудня 2014 р. по теперішній час, підтверджується актом КП «Єдиний розрахунковий центр» від 16.07.2015 р. та копією акту КП «Єдиний розрахунковий центр» від 28.01.2016 року. Суд вважав, що відповідачі не проживають у квартирі без поважних причин понад передбачені законодавством строки, а тому можуть бути визнані такими, що втратили право на вказане жиле приміщення.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Проте, ухвалене у справі судове рішення, зазначеним вимогам закону, в повному обсязі, не відповідає.

Згідно ст. 10 ЦПК України, обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Суд же, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, лише створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. При дослідженні і оцінці доказів, встановленні обставин справи і ухваленні рішення суд незалежний від висновків органів влади, експертиз або окремих осіб.

Згідно зі ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 57 цього Кодексу, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Глава 23 ЦК України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд.

Однак, як зазначено у ч. 3 ст. 13 Конституції України, власність зобов'язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону.

Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бут виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і порядку, передбачених законом.

Зі змісту статті 16 ЦК України вбачається, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтями 317, 319 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Власник житлового будинку, квартири, згідно зі ст. 383 ЦК України, має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб.

Власник майна, згідно зі ст. 391 ЦК України, має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Виходячи з положень ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно із ч. 2 ст. 64 ЖК України до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

За приписами ч. 1 ст. 156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

У п. п. 10, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» (із подальшими змінами та доповненнями), роз'яснено, що у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки.

Враховуючи положення ст. 405 ЦК України та роз'яснення п. 10 постанови Пленуму, зазначені вище обставини, якими відповідач обґрунтовує поважність свого не проживання у спірному будинку мають бути належним чином перевірені та оцінені судом, що є складовою вимогою ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04.XI.50).

Таким чином, колегія суддів, вважає, що встановивши, що відповідачка ОСОБА_3 самостійно вирішила не проживати в даній квартирі, участі в оплаті витрат на комунальні послуги не брала, спірною квартирою не цікавилась, з вимогами про її вселення до квартири не зверталась та будь-якої домовленості між сторонами щодо тривалості її непроживання не було, а також, що перешкод у проживанні в квартирі їй ніхто не чинив, що остання не подала жодного доказу на підтвердження поважності причини відсутності у спірному житловому приміщенні більше року, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про доведеність позовних вимог в частині визнання ОСОБА_3, такою, що втратила право користування квартирою № 5 у будинку № 6 МЖК «Мрія», м. Сєвєродонецька Луганської області.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 не містять жодних посилань на причини її відсутності в квартирі позивачки поза межами строку, встановленого ст. 405 ЦК України, а зводяться до переоцінки доказів, яким місцевим судом дано правильну правову оцінку.

Разом з цим, суд, ухвалюючи рішення про визнання малолітнього ОСОБА_5 таким, що втратив право користування, не звернув уваги на те, що Декларацією прав дитини від 1959 р. закріплено принцип № 4, зі змісту якого дитині має належати право на здорове зростання і розвиток; дитині має належати право на належне харчування, житло, розваги і медичне обслуговування.

Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-XII і набула чинності для України 27 вересня 1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Стаття 18 Закону України «Про охорону дитинства» передбачає право дитини на житло. Відповідно до вимог цього Закону держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку.

Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Відповідно до ст. 6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття.

Відповідно до ч. 4, 6 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Фізична особа може мати кілька місць проживання.

Положення Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не ставить місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації, а тому місцем проживання особи може бути будь-яке жиле приміщення, у якому особа проживає постійно або тимчасово, яке належить цій особі на праві власності або праві користування, що визнається власником жилого приміщення.

Отже, місцем проживання неповнолітньої або малолітньої особи є фактичне місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона дійсно проживає.

Місце проживання дитини за фактичним місцем проживання батьків не є безумовним, якщо суд установить інше постійне місце проживання дитини.

Таким чином, суд першої інстанції не врахував поважності причини відсутності неповнолітньої дитини за місцем своєї реєстрації з огляду на те, що оскільки вона є малолітньою, то місце її проживання визначають батьки і вона змушена проживати з матір'ю за іншою адресою та не користується будинком позивача не за власним бажанням.

Крім того, в квартирі позивача зареєстрований та проживає ОСОБА_6 батько малолітнього ОСОБА_5

З огляду на зазначене висновки суду про визнання малолітнього ОСОБА_5 таким, що втратив право користування квартирою № 5 у будинку № 6 МЖК «Мрія», м. Сєвєродонецька Луганської області, є необґрунтованими.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, - підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п. 3 ч.1 ст. 307, ст.ст. 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Луганської області, ~

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 представника ОСОБА_3 ~ задовольнити частково.

Рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 15 червня 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, ОСОБА_5 в особі законного представника ОСОБА_3, третя особа Служба у справах дітей Сєвєродонецької міської ради про усунення перешкод у здійсненні права власності, визнання особи такою, що втратила право користування квартирою ~ змінити.

В частині задоволення позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_5 в особі законного представника ОСОБА_3 про визнання неповнолітнього ОСОБА_5 таким, що втратив право користування квартирою № 5 у будинку № 6 МЖК «Мрія» м. Сєвєродонецька Луганської області, скасувати та відмовити за необґрунтованістю.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення.

Касаційна скарга може бути подана протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили рішенням апеляційного суду до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: