Справа № 162/1502/15-ц
Провадження № 2/162/5/2016
ЛЮБЕШІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2016 року селище Любешів.

Любешівський районний суд Волинської області в складі:

головуючого -- судді Глинянчука В.Д.,

з участю секретаря судових засідань ОСОБА_1,

представника позивачів ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4,

представника відповідача Приватного акціонерного товариства «Стохід» -- ОСОБА_5,

розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 до Приватного акціонерного товариства «Стохід», ОСОБА_3, державного реєстратора реєстраційної служби Любешівського районного управління юстиції Волинської області ОСОБА_9 про скасування реєстрації права власності, визнання договору купівлі-продажу недійсним,

встановив:

09 жовтня 2015 року до Любешівського районного суду надійшов цивільний позов ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 до Приватного акціонерного товариства «Стохід», ОСОБА_3, державного реєстратора реєстраційної служби Любешівського районного управління юстиції Волинської області ОСОБА_9 про визнання недійсним та скасування реєстрації права власності, визнання договору купівлі-продажу недійсним.

Позов умотивовано тим, що позивачі були вселені у гуртожиток по вулиці Червоноармійській, 54 селища Любешів у зв'язку з їх роботою у Відкритому акціонерному товаристві «Волиньрембуд» (далі по тексту ВАТ «Волиньрембуд»), у цьому приміщенні проживають і зараз. На гуртожиток була оформлена будинкова книга, позивачі сплачують комунальні послуги, за вказаною адресою зареєстровано їх місце проживання (прописки). 10 грудня 1997 року між ВАТ «Волиньрембуд» та Закритим акціонерним товариством «Стохід» (далі по тексту -- ЗАТ «Стохід») було укладено договір купівлі-продажу майна, згідно з додатком предметом договору був і гуртожиток по вулиці Червоноармійській, 54 селища Любешів. Незрозумілим чином, про що стало відомо позивачам у 2014 році, виконавчий комітет Любешівської селищної ради рішенням від 21 січня 2002 фактично продублював процедуру набуття права власності за ЗАТ «Стохід» на майно, що знаходиться по вулиці Червоної Армії, 56, та вирішив оформити право власності на контору рембуддільниці, склад, сарай для побуту, гараж, конюшню, загорожу, столярний цех та розчинний вузол. У наказах регіонального відділенням Фонду державного майна України по Волинській області від 18 травня 2006 року та від 15 березня 2013 року щодо майна, переданого у власність ВАТ «Волиньрембуд», вказується на гуртожиток по вулиці Червоноармійській, 54 селища Любешів. З огляду на викладене, позивачі вважають досить сумнівними підстави укладення договору купівлі-продажу майна від 10 грудня 1997 року і згадане вище рішення виконавчого комітету Любешівської селищної ради від 25 січня 2002 року. Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 22 липня 2014 року право власності на будівлю по вулиці Червоноармійській, 54 селища Любешів було зареєстровано за Приватним акціонерним товариством «Стохід» (далі по тексту -- ОСОБА_10 «Стохід»). На переконання позивачів ОСОБА_10 «Стохід» не надало державному реєстратору усіх необхідних документів для реєстрації права власності на спірну будівлю відповідно до чинного законодавства. Подані документи містять суперечності щодо площі спірного будинку. Крім цього, згідно з договором купівлі-продажу майна від 10 грудня 1997 року ЗАТ «Стохід» придбало у ВАТ «Волиньрембуд» майно Любешівської рембуддільниці, що нібито є власністю продавця. У додатках до договору оренди у переліку майна є назва «гуртожиток». До договору-купівлі продажу від 10 грудня 1997 року не долучено згаданого у його тексті договору оренди майна від 01 квітня 1997 року. У самому договорі купівлі-продажу відсутні як найменування і кількість майна, так і адреси обєктів нерухомості, які є його предметом. Аналогічно і в додатках до договору оренди майна не зазначено до якого саме договору оренди вони відносяться. З огляду на викладене для позивачів не зрозуміло яким чином державний реєстратор міг ідентифікувати нерухоме майно як таке, що зареєстровано за ОСОБА_10 «Стохід» -- правонаступника ЗАТ «Стохід». За відсутності договору оренди майна від 01 квітня 1997 року неможливо зробити висновок про правомірність договору купівлі-продажу майна. Позивачі також доводять, що за наявності рішення працівників і акціонерів Любешівської рембуддільниці ВАТ «Волиньрембуд» від 17 березня 1997 року про приєднання цього підприємства до фабрики «Стохід» нелогічними виглядають і підстави укладення договору купівлі-продажу майна від 10 грудня 1997 року. Відповідно відсутні дані і про те чи в подальшому відбулось реальне приєднання майна рембуддільниці до фабрики «Стохід», адже будь-які передавальні баланси чи інші бухгалтерські документи з цього приводу відсутні. Позивачі також звертають увагу, що технічний паспорт на спірне приміщення як на нежитлове був виготовлений на підставі ухвали суду про забезпечення доказів від 13 березня 2014 року, яка у подальшому була скасована апеляційним судом. Реєстрація спірного приміщення як нежитлового грубо порушує житлові права позивачів. Враховуючи вищевикладене, позивачі вважають, що не було і жодних законних підстав для подальшого укладення договору купівлі-продажу нежитлового приміщення між ОСОБА_10 «Стохід» та ОСОБА_3

Позивачі у судові засідання протягом усього часу розгляду справи не зявлялись.

Представник позивачів позов підтримав з підстав, викладених у позовній заяві. ОСОБА_2 вважає, що позовні вимоги вихідні з цивільного законодавства та стосуються житлових прав позивачів. Задоволення першого пункту позовних вимог (скасування державної реєстрації) тягне за собою і визнання недійсним договору купівлі-продажу спірного майна від 08 квітня 2015 року. Позивачі з часу вселення у спірне приміщення безперервно у ньому проживають, сплачують комунальні послуги, здійснили його добудову тощо. ОСОБА_7 та ОСОБА_8 займають у ньому по одній кімнаті, ОСОБА_6 дві. З досліджених у ході судового розгляду документів слідує, що спірне приміщення мало статус гуртожитку до 2014 року. ОСОБА_10 «Стохід» на підставі ухвали Любешівського районного суду Волинської області про забезпечення доказів виготовило технічний паспорт на спірне приміщення як на нежитлове та зареєструвало право власності на нього у державного реєстратора ОСОБА_9, який у свою чергу не взяв до уваги, що там зареєстровані та проживають позивачі. Технічний паспорт був виготовлений з порушенням закону, а згадану ухвалу про забезпечення доказів скасовано в апеляційному порядку. Доказами порушення публічного порядку представник позивачів також вважає спростування своєї ж довідки виконавчим комітетом Любешівської селищної ради від 25 листопада 2013 року. Фактично відбулось рейдерське захоплення гуртожитку з метою недопущення його передачі громаді, про що свідчать подальші дії відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_10 «Стохід» щодо купівлі-продажу спірного приміщення. ОСОБА_3, крім цього, намагався не допустити позивачів до житла: змінював замки на вхідних дверях та виставляв свою охорону. Щодо неоспорення договору-купівлі продажу, який укладений між ВАТ «Волиньрембуд» та ЗАТ «Стохід» 10 грудня 1997 року, представник позивачів зазначив, що цим правочином не порушувались житлові права позивачів, його наявність не є перешкодою у випадку задоволення позову для передачі гуртожитку у відання громади селища Любешів.

Відповідач державний реєстратор ОСОБА_9 проти позову заперечив, вказав, що реєстрація нежитлового приміщення по вулиці Червоноармійській, 54 здійснена у відповідності до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». ОСОБА_10 «Стохід» зокрема було надано технічний паспорт, договір купівлі-продажу від 10 грудня 1997 року, довідку виконавчого комітету Любешівської селищної ради про нежитлове приміщення для підтвердження адреси, витяг з Державного земельного кадастру щодо цільового призначення земельної ділянки, на якій розмішене нерухоме майно. Звернув увагу, що відповідальність за достовірність поданих документів несе заявник, а перевірка при реєстрації прав на нерухоме майно наявності зареєстрованих осіб не передбачена законодавством. На момент реєстрації він не знав про наявність спору щодо згаданого майна.

Представник відповідача ОСОБА_10 «Стохід» -- ОСОБА_5 проти позову заперечив, зазначив, що викладені у позовній заяві обставини було предметом розгляду у цивільній справі № 162/799/14-ц за позовом ОСОБА_6 до Любешівської селищної ради, ОСОБА_10 «Стохід» про визнання незаконною та скасування державної реєстрації права власності, визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю. Рішенням Апеляційного суду Волинської області від 18 березня 2015 року відмовлено у позові та встановлено ряд обставин, які мають значення преюдиції: відсутність доказів щодо статусу спірного приміщення як гуртожитку та щодо законності вселення ОСОБА_6, безперервності його проживання там з 1981 року тощо. Покликання представника позивачів на те, що ухвала Любешівського районного суду, на підставі якої було виготовлено технічний паспорт на спірне нерухоме майно, є некоректним. З цього приводу ОСОБА_5 зауважив, що ОСОБА_10 «Стохід» зверталось до суду з заявою про забезпечення доказів, оскільки позивачі не допускали до спірного приміщення. Підставою для проведення інвентаризаційної оцінки та виготовлення технічного паспорту було відповідне замовлення ОСОБА_10 «Стохід». При підготовці документів для проведення інвентаризації, а згодом і державної реєстрації права власності, з'ясувалось, що спірній будівлі ніхто не надавав статусу гуртожитку. З цього приводу ОСОБА_5 вважає, що у процесі господарської діяльності Любешівської рембуддільниці хтось облікував це приміщення як гуртожиток і саме це нерухоме майно згадане як гуртожиток у договорі купівлі-продажу від 10 грудня 1997 року та включено до статутного капіталу ЗАТ «Стохід», зазначений договір ніким не оспорюється. Представник ОСОБА_10 «Стохід» також звертає увагу що земельна ділянка, на якій розміщене спірне майно, призначена для розміщення основних та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств. Досліджені у судовому засіданні звіти ЗАТ, а згодом ОСОБА_10 «Стохід», про житловий фонд не можуть бути взятими до уваги як належний доказ, адже у них відсутні дані щодо адреси місцезнаходження житла.

Відповідач ОСОБА_3 у суді пояснив, що позивачам було відомо про придбання ним спірної будівлі, вони не заперечували проти цього. З правовстановлюючих документів ОСОБА_10 «Стохід» слідувало, що це приміщення є нежитловим, на момент його купівлі там ніхто не проживав. Дізнався, що позивачі там зареєстровані, уже після оформлення договору купівлі-продажу 08 квітня 2015 року. У жовтні-листопаді 2015 року він спеціально наймав людей та спостерігав особисто, що туди ніхто з відповідачів не приходить та не проживає. Після цього він навісив свої замки на вхідні двері.

Представник відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4 вважає, що у задоволенні позову слід відмовити. Заявив про застосування позовної давності. Вважає, що саме з часу звільнення позивачів з ОСОБА_10 «Стохід» слід рахувати початок перебігу загального строку позовної давності у контексті порушення їх житлових прав. ОСОБА_7 звільнена з роботи 07 червня 2006 року, ОСОБА_8 02 серпня 2010 року, ОСОБА_6 01 листопада 2010 року. Отже, на момент звернення до суду з цим позовом передбачений трирічний строк позовної давності минув. ОСОБА_4 звернув увагу суду, що аналогічні позовні вимоги ОСОБА_6 уже були предметом судового розгляду у цивільній справі № 162/799/14-ц. Державний реєстратор ОСОБА_9 не може бути відповідачем у цій справі, адже Державна реєстраційна служба ліквідована відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 21 січня 2015 року. Щодо суті позовних вимог зазначив, що питання скасування державної реєстрації прав на нерухоме майно є похідним по відношенню до власне права власності. Державна реєстрація спірної будівлі була здійснена у тому числі на підставі договору-купівлі продажу від 10 грудня 1997 року, який позивачами не оспорюється. Для застосування статті 228 Цивільного кодексу України (далі ЦК) необхідним є доведення вини відповідачів, будь-які докази з цього приводу відсутні. З змісту позову не зрозуміло у чому полягає недійсність договору купівлі-продажу від 08 квітня 2015 року у контексті положень статей 203, 215 ЦК. Крім цього, у ході судового розгляду справи не здобуто будь-яких доказів щодо статусу спірного приміщення як житлового, законності вселення позивачів. ОСОБА_4 також вважає, що оскільки майно ОСОБА_3 придбано у шлюбі, то задоволення позову порушить майнові права дружини відповідача ОСОБА_11, яка не була залучена позивачами до розгляду справи.

Представники третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог, на стороні відповідачів -- Любешівської селищної ради Любншівського району Волинської області -- ОСОБА_12, ОСОБА_13 проти задоволення позову не заперечили.

Заслухавши осіб, які беруть участь у справі, проаналізувавши докази, законодавство, суд дійшов наступних висновків.

Допитана в якості свідка представник Любешівської селищної ради ОСОБА_13 у суді показала, що 19 листопада 2015 року за заявою ОСОБА_6А вона у складі комісії провела обстеження житлово-побутових умов позивачів по вулиці Червоноармійській, 54 селища Любешів. Комісією підтверджено факт проживання позивачів у спірній будівлі, наявність там предметів побуту, живності у господарстві. На початку 90-х років вона працювала у розміщеному поруч Волинському транспортно-експедиційному підприємстві, з тих пір їй відомо, що згадана будівля є гуртожитком. Свідок пригадує як у цей час там жила сім'я ОСОБА_6. З 1993 по 2001 роки ОСОБА_13 працювала у Любешівський селищній раді, за цей час рішень щодо гуртожитку не приймалось.

Свідок ОСОБА_14, заступник Любешівського селищного голови, ОСОБА_15, депутат Любешівської селищної ради, також підтвердили показання ОСОБА_13 щодо обставин обстеження житлово-побутових умов позивачів по вулиці Червоноармійській, 54. ОСОБА_14, крім цього, додала, що у 2001 році вона брала участь у переписі населення, пригадує, що у цей час там проживали ОСОБА_6, ОСОБА_7 Їй відомо, що фабрика «Стохід» подавала звіти в управління статистики щодо наявності на балансі житлового фонду.

Свідок ОСОБА_16 у суді показав, що на прохання ОСОБА_3 у жовтні-листопаді 2015 року він приглядав за приміщенням по вулиці Червоноармійській, 54. За цей час він не спостерігав, що там хтось проживає. У будівлі вибиті шибки, подвір'я занедбане. 18 листопада 2015 року син ОСОБА_6 намагався «влізти» у хату, з цього приводу сталась конфліктна ситуація, викликали міліцію. Додав, що він живе поруч, і він бачив, що тривалий час у спірному приміщенні ніхто не проживає.

Свідок ОСОБА_17 також показав, що на прохання ОСОБА_3 у листопаді 2015 року наглядав за приміщенням по вулиці Червоноармійській, 54. У дні його чергування він також не бачив, що там хтось проживає. Він тривалий час працював у РЕСі і по роботі знав, що у спірному приміщенні років 10-15 уже ніхто не проживає. Натомість йому відомо, що ОСОБА_6 проживає у п'ятиповерхівці по вулиці Незалежності неподалік лікарні. Свідок також підтвердив обставини конфлікту з сином ОСОБА_6 18 листопада 2015 року.

По суті аналогічні показання надав свідок ОСОБА_18.

Свідок ОСОБА_19 показав, що володіє вантажним автомобілем «Даф». У середині листопада 2015 року поблизу магазину «Януся» по вулиці Брестській селища Любешів до нього підійшов чоловік на ім'я ОСОБА_3 з проханням за плату перевезти речі у селищі Любешів, він погодився. Він приїхав до п'ятиповерхового будинку поблизу лікарні, де ОСОБА_3 і ще кілька хлопців завантажили його автомобіль меблями, серед яких були тумбочки, умивальник, ліжка тощо. Зазначені речі він перевіз «до цегляної хати на повороті біля податкової» по вулиці Червоноармійській у селищі Любешів.

Свідок ОСОБА_20 у суді показала, що є працівником бюро технічної інвентаризації і у квітні 2014 року виготовляла технічний паспорт на приміщення по вулиці Червоноармійській, 54 селища Любешів. Замовлення на проведення робіт вона отримала від ОСОБА_3 як представника ОСОБА_10 «Стохід», у ньому було прописано, що будівля є нежитловою. Коли вона зайшла всередину приміщення, там були наявні ознаки його використання як житла: в одній його частині стояли старі металеві ліжка. Натомість у іншій частині був безлад. На уточнююче запитання свідок додала, що виконувала роботу на підставі замовлення ОСОБА_3 та ухвали суду. Між тим, сама по собі інвентаризація будівель на встановлює їх статусу як житлових чи нежитлових.

Згідно з інвентарною карткою № 45 основних засобів на балансі Любешівської ремонтно-будівельної дільниці знаходився гуртожиток по вулиці Червоноармійській, 54 з загальною площею 81,74 квадратних метри. Початком експлуатації цього обєкту зазначено лютий 1978 року (Т. 1 арк. 22).

Відповідно до протоколу загальних зборів працівників та акціонерів Любешівської рембуддільниці ВАТ «Волиньрембуд» від 17 березня 1997 року було винесено на голосування питання приєднання рембуддільниці то фабрики «Стохід», з загальної кількості працівників у 22 особи за це проголосувало 6 осіб (Т. 1 арк. 24).

10 грудня 1997 року ВАТ «Волиньрембуд» та ЗАТ «Стохід» було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна Любешівської рембуддільниці, у тому числі і тих обєктів, які розміщені по вулиці Червоноармійській, 54 селища Любешів, включно з гуртожитком (Т. 1 арк. 13-15).

Технічний паспорт комунального підприємства «Волинське обласне бюро технічної інвентаризації» від 28 квітня 2014 року виготовлено на нежитлове приміщення по вулиці Червоноармійській, 54. При цьому зазначено рік його побудови: 1977 (Т. 1 арк. 25-27).

Рішенням виконавчого комітету Любешівської селищної ради № 3 від 25 січня 2002 року дозволено ЗАТ «Стохід» оформити право власності на обєкти по вулиці Червоноармійській, 56: контору рембуддільниці, склад, сарай для побуту, гараж, конюшню, загорожу, столярний цех, розчинний вузол (Т. 1 арк. 16).

Ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 11 червня 2014 року скасовано ухвалу Любешівського районного суду Волинської області від 13 березня 2014 року у справі за заявою ОСОБА_10 «Стохід» про забезпечення доказів шляхом виготовлення технічної документації на приміщення по вулиці Червоноармійській, 54 селища Любешів (Т. 1 арк. 29, 30).

З поданих регіональним відділенням Фонду державного майна України по Волинській області (лист № 10-06-2428 від 13 листопада 2015 року) документів щодо спірного майна слідує, що основний засіб гуртожиток, який розташований по вулиці Червоноармійській, 54 селища Любешів, введено в експлуатацію 1977 року та був включений до статутного капіталу ВАТ «Волиньрембуд» (Любешівська ремонтно-будівельна дільниця). Під час приватизації вказаний гуртожиток був переданий у власність ВАТ «Волиньрембуд» (Т. 1 арк. 63-68, 73-77).

На запит ОСОБА_10 «Стохід» архівний відділ Любешівської районної державної адміністрації Волинської області повідомив про відсутність у протоколах сесій виконкому Любешівської селищної ради за 2002-2009 роки рішень про надання статусу житлового приміщення або гуртожитку будівлі по вулиці Червоноармійській, 54 селища Любешів (Т. 1 арк. 105).

Виконавчий комітет Любешівської селищної ради також на запит ОСОБА_10 «Стохід» листом № 381/23 від 09 липня 2014 року повідомив, що рішень про надання статусу житлового приміщення або гуртожитку будівлі по вулиці Червоноармійській, 54 селища Любешів з 2010 року не приймалось (Т. 1 арк. 106).

Державний архів Волинської області також повідомив ОСОБА_10 «Стохід» про відсутність рішень виконавчого комітету Любешівської селищної ради за 1973-2001 роки щодо надання статусу житлового приміщення або гуртожитку будівлі по вулиці Червоноармійській, 54 селища Любешів (Т. 1 арк. 107).

Любешівський районний сектор ДСНС України у Волинській області у відповідь на запит ОСОБА_10 «Стохід» 04 вересня 2014 року повідомив про відсутність інформації про погодження дозвільних документів щодо гуртожитку по вулиці Червоноармійській, 54 селища Любешів (Т.1 арк. 112).

З витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності слідує, що державним реєстратором реєстраційної служби ОСОБА_9 21 липня 2014 року здійснено державну реєстрацію права власності за ОСОБА_10 «Стохід» на нежитлове приміщення по вулиці Червоноармійській, 54 загальною площею 96,3 квадратних метри. Підставою виникнення права власності зазначено договір купівлі-продажу від 10 грудня 1997 року (Т. 1 арк. 21).

Згідно з корінцем до ордера № 54 Любешівська селищна рада 10 жовтня 1997 року надала сімї ОСОБА_21 квартиру АДРЕСА_1. До складу сімї отримувача квартири входив і позивач ОСОБА_6 (Т. 1 арк. 108).

У довідці Любешівської селищної ради № 3567 від 25 листопада 2013 року зазначено, що ОСОБА_6 зареєстрований ІНФОРМАЦІЯ_1, але проживає ІНФОРМАЦІЯ_2 (Т. 1 арк. 111).

У відповідь на адвокатський запит ОСОБА_2 щодо обставин видачі довідки № 3567 від 25 листопада 2013 року виконавчий комітет Любешівської селищної ради спростував подану у ній інформацію, покликаючись на інформацію будинкової книги та акт обстеження житлово-побутових умов від 19 листопада 2015 року, яким підтверджено проживання ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 (Т. 2 арк. 151).

У відповідності до довідки Дольської сільської ради № 687 від 23 листопада 2013 року ОСОБА_22 проживає у ІНФОРМАЦІЯ_3 (Т. 1 арк. 109).

Березичівська сільська рада Любешівського району у довідці № 965 від 25 листопада 2013 року повідомила, що зі слів мешканців ОСОБА_8 тимчасово проживає у ІНФОРМАЦІЯ_4 (Т.1 арк. 110).

Актом обстеження житлово-побутових умов, складеного депутатами Любешівської районної ради ОСОБА_23, ОСОБА_24, ОСОБА_25 15 січня 2014 року стверджено факт проживання позивачами у приміщенні по вулиці Червоноармійській, 54 селища Любешів, наявність там предметів домашнього користування (Т. 2 а.с. 42).

За заявою ОСОБА_6 19 листопада 2015 року здійснено обстеження житлово-побутових умов позивачів по вулиці Червоноармійській, 54 депутатами та членами виконавчого комітету Любешівської селищної ради. При цьому також констатовано наявність предметів домашнього вжитку, живності тощо (Т. 1 арк. 215).

У інвентаризаційній справі № 1358 Комунального підприємства «Волинське обласне бюро технічної інвентаризації» щодо приміщення по Червоноармійській, 54 селища Любешів, крім згаданого вище технічного паспорта на цей обєкт, наявні ухвали Любешівського районного суду від 07, 13 та 28 березня 2014 року про забезпечення доказів, замовлення представника ОСОБА_10 «Стохід» ОСОБА_3 на інвентаризацію та виготовлення технічного паспорта на нежитлову будівлю, оцінювальний акт, журнал внутрішніх обмірів (Т. 2 арк. 43-65).

З будинкової книги для прописки громадян по вулиці Червоноармійській, 54 селища Любешів слідує, що ОСОБА_6 прописаний за вказаною адресою з 10 грудня 1981 року, ОСОБА_8 з 01 березня 1991 року, ОСОБА_7 з 11 червня 1993 року (Т. 2 арк. 66-76).

З копій звітів по житловому фонду (форма № 1-житлофонд «Житловий фонд») за 2005-2014 роки слідує, що ЗАТ, а згодом ОСОБА_10 «Стохід», подавало у Головне управління статистики у Волинській області відомості про наявність житлового фонду: трьох квартир, загальною площею 97 квадратних метрів. У 2015 році вказане житло вибуло з балансу ОСОБА_10 «Стохід». Між тим, у звітах відсутня адреса місцезнаходження житла.

Рішенням апеляційного суду Волинської області від 18 березня 2015 року у справі № 162/799/14-ц за позовом ОСОБА_6 до Любешівської селищної ради Любешівського району Волинської області, ОСОБА_10 «Стохід» відмовлено позивачу у визнанні незаконною та скасуванні державної реєстрації права власності, визнанні права власності на квартиру по вулиці Червоноармійській, 54 селища Любешів (Т. 1 а.с. 116-120).

Згідно з частиною першою статті 11 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до статті 60, частини 1 статті 212 ЦПК кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім наявності підстав звільнення від доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Позивачі вважають, що їх житлові права порушені саме у звязку із зміною статусу будівлі, у якій вони проживають, з гуртожитку на нежитлове приміщення. При цьому, представник позивача у судовому засіданні зазначив, що не оспорює договору про передачу ЗАТ «Стохід» спірного приміщення, адже цим правочином не порушувались права його довірителів. Отже, предметом цього судового розгляду є дослідження статусу спірного приміщення до моменту реєстрації прав на нього державним реєстратором, дотримання у звязку з цим відповідної процедури реєстрації. Таким чином, вимога позивачів про визнання договору-купівлі продажу від 08 квітня 2015 року у контексті наведеного є похідною.

ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 зареєстровані у спірному приміщенні, що не заперечується сторонами. Між тим, представник відповідача ОСОБА_10 «Стохід», ОСОБА_3, його представник вважають прописку позивачів по вулиці Червоноармійській, 54 незаконною, а їх фактичне проживання за цією адресою спірним. З цього приводу суд звертає увагу, що вирішення питання законності прописки позивачів, оцінка доказів щодо їх проживання чи спростування цього факту з огляду на предмет цього спору є зайвим.

Аналіз питання щодо статусу спірного приміщення до моменту його реєстрації 21 липня 2014 року державним реєстратором ОСОБА_9

З проаналізованих судом письмових доказів слідує, що спірне приміщення побудовано у 1977 році, за одними відомостями в цьому ж році будівля введена в експлуатацію, за іншими -- у лютому 1978 року. Отже, для вирішення питання процедури надання приміщенню статусу гуртожитку слід проаналізувати чинне у той час законодавство з цього приводу.

Відповідно до статті 18 Закону УРСР «Про селищну Раду депутатів трудящих Української РСР» від 02 липня 1968 року до повноважень селищних рад зокрема було віднесено здійснення контролю за ходом і якістю спорудження жилих будинків, вирішення питання технічної інвентаризації житлового фонду, а також паспортизації основних фондів житлово-комунального господарства.

Згідно з статтею 19 Закону Української РСР «Про районну Раду народних депутатів» від 15 липня 1971 року в галузі будівництва, планування і забудови районна Рада народних депутатів здійснювала контроль за будівництвом, що велось на території району; забороняла або зупиняла будівництво обєктів житлово-цивільного призначення, якщо воно проводилось з порушенням вимог законодавства тощо.

Пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів СРСР № 538 від 13 липня 1970 року встановлено, що закінчені будівництвом обєкти житлово-цивільного призначення пред'являються замовниками (забудовниками) державним приймальним комісіям для приймання в експлуатацію після виконання усіх будівельно-монтажних робіт і робіт по благоустрою території.

Відповідно до підпункту «б» пункту 2, підпунктів «а», «д» пункту 4 цієї постанови приймання в експлуатацію обєктів житлово-цивільного призначення здійснювалось державними приймальними комісіями, які призначалися виконкомами міських (районних) Рад депутатів трудящих. Приймання в експлуатацію державною приймальною комісією обєктів житлово-цивільної забудови оформлялось актом. Заселення і експлуатація цих обєктів допускалася лише після приймання їх державними комісіями, датою введення їх в експлуатацію вважається дата підписання акту державною приймальною комісією.

Аналогічні за своїм змістом положення містяться у пунктах 1.8, 1.13, 1.16 частини третьої глави третьої Будівельних норм і правил (СНиП ІІІ-3-76), затвердженими Державним комітетом Ради Міністрів СРСР у справах будівництва та чинними у 1977-1978 роках.

Відповідно до пунктів 1, 2, 4 Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої Міністерством комунального господарства УРСР 31 січня 1966 року, реєстрацію будинків з обслуговуючими їх будівлями і спорудами та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР провадили бюро технічної інвентаризації виконкомів місцевих Рад депутатів трудящих. Об'єктами реєстрації є будинки та домоволодіння з окремим порядковим номером по вулиці, провулку, площі. Під будинком, як об'єктом правової реєстрації, розуміється один будинок з приналежними до нього службовими будівлями та спорудами (чи без таких), що розташовані на одній земельній ділянці, під самостійним порядковим номером по вулиці, провулку, площі. Реєстрації підлягають всі будинки і домоволодіння в межах міст і селиш міського типу УРСР, що належать місцевим Радам депутатів трудящих, державним, кооперативним і громадським установам, підприємствам і організаціям, а також ті будинки і домоволодіння, які належать громадянам на праві особистої власності. Будинки, що підлягають реєстрації, повинні бути закінчені будівництвом і прийняті в експлуатацію за актом, затвердженим виконкомом місцевої Ради депутатів трудящих.

Таким чином, станом на 1977-1978 роки для обєктів житлово-цивільної забудови необхідним було оформлення закінчення будівництва відповідним актом державної приймальної комісії, утвореною Радою депутатів трудящих. Датою введення їх в експлуатацію вважалась дата підписання акту державною приймальною комісією. Законодавство містило імперативну заборону використання обєктів житлово-цивільної забудови до прийомки їх у експлуатацію.

Крім цього, відповідно Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, усі будинки підлягали державній реєстрації у бюро технічної інвентаризації.

У контексті наведеного потрібно констатувати, що у ході судового розгляду сторонами не надано належних доказів про прийомку в експлуатацію приміщення по вулиці Червоноармійській, 54 селища Любешів як гуртожитку, рішення органу самоврядування про затвердження акту прийомки в експлуатацію, державної реєстрації будівлі тощо. Досліджені у судовому засіданні документи про постановку на баланс Любешівської рембуддільниці ВАТ «Волиньрембуд» приміщення по вулиці Червоноармійській, 54 як гуртожитку, включення його до статутного капіталу підприємства, його передача ЗАТ «Стохід», а згодом ОСОБА_10 «Стохід», ведення статистичної звітності, заведення будинкової книги, прописка позивачів у спірній будівлі тощо не можуть свідчити про надання їй у встановленому порядку статусу гуртожитку.

Отже, доводи позивачів у цій частині суд вважає недоведеними.

Державна реєстрація спірного приміщення 21 липня 2014 року державним реєстратором ОСОБА_9 Скасування та визнання недійсним рішення державного реєстратора, визнання недійсним договору купівлі-продажу майна від 08 квітня 2015 року.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі Закон № 1952-IV) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень -- офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно з частиною другою статті 9 Закону № 1952-IV у редакції на момент вчинення ОСОБА_9 спірних дій (примітка: подальші цитування цього Закону наведенні у редакції, чинній станом на 21 липня 2014 року) державний реєстратор під час реєстрації речових прав встановлював відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; приймав рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, про відмову в державній реєстрації, про її зупинення, внесення змін до Державного реєстру прав; відкривав і закривав розділи Державного реєстру прав, вносив до них відповідні записи; вів реєстраційні справи щодо об'єктів нерухомого майна; присвоював реєстраційний номер об'єкту нерухомого майна під час проведення державної реєстрації; видавав свідоцтво про право власності на нерухоме майно у випадках, встановлених статтею 18 цього Закону; надавав інформацію з Державного реєстру прав або відмовляє у її наданні у випадках, передбачених цим Законом; у разі потреби вимагав подання передбачених законодавством додаткових документів, необхідних для державної реєстрації прав та їх обтяжень; під час проведення державної реєстрації прав, які виникли та оформлені в установленому порядку до 1 січня 2013 року, запитував від органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, які відповідно до чинного на момент оформлення права законодавства проводили таке оформлення, інформацію (довідки, копії документів тощо), необхідну для реєстрації прав та їх обтяжень, якщо такі документи не були подані заявником або якщо документи, подані заявником, не містять передбачених цим Законом відомостей про правонабувача або про нерухоме майно.

Відповідно до статті 15 Закону № 1952-IV державна реєстрація прав та їх обтяжень проводилася в такому порядку: прийняття і перевірка документів, що подаються для державної реєстрації прав та їх обтяжень, реєстрація заяви; встановлення факту відсутності підстав для відмови в державній реєстрації прав та їх обтяжень, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та/або їх обтяжень; прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, відмову в ній або зупинення державної реєстрації; внесення записів до Державного реєстру прав; видача свідоцтва про право власності на нерухоме майно у випадках, встановлених статтею 18 цього Закону; надання витягів з Державного реєстру прав про зареєстровані права та/або їх обтяження. Перелік документів для здійснення державної реєстрації прав визначався Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Згідно з частиною 1 статті 19 Закону № 1952-IV державна реєстрація прав проводилася на підставі: договорів, укладених у порядку, встановленому законом; свідоцтв про право власності на нерухоме майно, виданих відповідно до вимог цього Закону; свідоцтв про право власності, виданих органами приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді; державних актів на право власності або постійного користування на земельну ділянку у випадках, встановлених законом; рішень судів, що набрали законної сили; інших документів, що підтверджують виникнення, перехід, припинення прав на нерухоме майно, поданих органу державної реєстрації прав разом із заявою.

Особливості державної реєстрації прав та видачі свідоцтва про право власності на нерухоме майно визначалися Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 868 від 17 жовтня 2013 року. Відповідно до пунктів 6 36, 37 Порядку документи, що подаються для проведення державної реєстрації прав повинні відповідати вимогам, що встановлені законом, цим Порядком та іншими нормативно-правовими актами. Відповідальність за достовірність відомостей, які містяться у документах, поданих для проведення державної реєстрації прав, взяття на облік безхазяйного нерухомого майна, несе заявник. Для проведення державної реєстрації речових прав необхідними є документи, що підтверджують виникнення, перехід або припинення таких прав на нерухоме майно, та інші документи, визначені цим Порядком. Для проведення державної реєстрації речового права на нерухоме майно, що є похідним від права власності, одночасно з проведенням державної реєстрації права власності на таке майно заявником подаються документи, необхідні для проведення державної реєстрації права власності на таке майно та державної реєстрації речового права, що є похідним від нього. Документами, що підтверджують виникнення, перехід та припинення речових прав на нерухоме майно, є зокрема укладений в установленому законом порядку договір, предметом якого є нерухоме майно, права щодо якого підлягають державній реєстрації, або речове право на нерухоме майно чи його дублікат; державний акт на право приватної власності на землю, державний акт на право власності на землю, державний акт на право власності на земельну ділянку або державний акт на право постійного користування землею; інші документи, що підтверджують виникнення, перехід та припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно відповідно до закону.

Згідно з статтею 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно із статтею 228 ЦК правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

З змісту позовної заяви слідує, що позивачі вважають незаконною державну реєстрацію права власності у звязку, на їх думку, умисною підміною статусу спірної будівлі з гуртожитку на нежитлове приміщення. Аналіз законодавства щодо порядку надання статусу будівлі як гуртожитку, досліджених у цьому контексті доказів наведено вище, а тому повторно на цьому питанні акцентувати увагу не потрібно.

Під час розгляду справи сторона позивачів не заявляла будь-яких клопотань щодо витребування реєстраційної справи, документів тощо, на підставі яких державний реєстратор прийняв спірне рішення про реєстрацію права власності на нерухоме майно. З досліджених у ході судового розгляду доказів підстав для визнання недійсним та скасування згаданого рішення державного реєстратора не встановлено.

Суд також зауважує, що при визнанні недійсними правочинів на підставі статті 228 ЦК доведенню підлягає наявність вини відповідного субєкта правовідносин.

Згідно з статтею 614 ЦК вина це психічне ставлення особи до вчинюваної дії чи бездіяльності та її наслідків, яка виражена у формі умислу та необережності.

Умисел характеризується тим, що особа усвідомлює протиправність свого діяння (дії чи бездіяльності), а також передбачає негативні наслідки своєї протиправної поведінки та бажає або усвідомлює їх настання. Необережність, як правило, полягає у недостатній передбачливості: особа не передбачала негативних наслідків своєї дії чи бездіяльності, хоча могла і повинна була їх передбачити; або передбачала, однак легковажно понадіялася їх попередити.

З врахуванням наведених вище обставин суд не вбачає у діях відповідачів будь-якої вини, спрямованої на порушення конституційних прав позивачів.

З витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на спірне приміщення від 22 липня 2014 року слідує, що підставою виникнення права власності у ОСОБА_10 «Стохід» є договір купівлі-продажу від 10 грудня 1997 року. Позивачі цей договір не оспорюють, на що також звертав увагу Апеляційний суд Волинської області у рішенні від 18 березня 2015 року у справі № № 162/799/14-ц за позовом ОСОБА_6 про визнання незаконною та скасування державної реєстрації права власності на спірну будівлю.

Реалізовуючи своє право власності, ОСОБА_10 «Стохід» 08 квітня 2015 року продало ОСОБА_3 згадане майно.

Щодо наявності ухвали суду, на підставі якої було проведено технічну інвентаризацію та виготовлено технічний паспорт спірного приміщення і яка згодом була скасована апеляційним судом, суд звертає увагу, що інвентаризаційна оцінка та технічний паспорт самі по собі не встановлюють статусу нерухомого майна.

Таким чином, вимоги позивачів у цій частині суд також вважає недоведеними.

У звязку з відмовою у первинній позовній вимозі про визнання недійсним та скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності на приміщення по вулиці Червоноармійській, 54 селища Любешів, суд відмовляє і у задоволенні похідної позовної вимоги позивачів -- у визнанні договору купівлі-продажу від 08 квітня 2015 року щодо цього майна недійсним.

Питання про судові витрати. Заходи забезпечення позову.

Розподіл судових витрат між сторонами слід здійснити за правилами статті 88 ЦПК.

У звязку з повною відмовою у позові понесені позивачами судові витрати, повязані з оплатою судового збору та правової допомоги адвоката ОСОБА_2 стягненню з відповідачів не підлягають.

Щодо стягнення з позивачів витрат відповідача ОСОБА_3 на правову допомогу у розмірі 15500 гривень суд констатує наступне.

На підтвердження, що вказані витрати дійсно понесені, подано договір про надання правової допомоги з адвокатом ОСОБА_4, довідку-розрахунок, квитанцію до прибуткового касового ордера від 04 квітня 2016 року, копію посвідчення про право на зайняття адвокатською діяльністю.

На момент оплати ОСОБА_3 гонорару ОСОБА_4 мінімальний розмір заробітної плати становив 1378 гривень.

Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» встановлено граничні розміри компенсації витрат, пов'язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, відповідно до яких в цивільних справах граничний розмір компенсації витрат, пов'язаних з правовою допомогою сторін, на користь якої ухвалено судове рішення, якщо компенсація сплачується іншою стороною, не перевищує суму, що обчислюється, виходячи з того, що зазначеній особі, виплачується 40 відсотків розміру мінімальної заробітної плати за годину її роботи.

Відповідно до статті 26 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: договір про надання правової допомоги, довіреність, ордер, доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

Згідно з статтею 19 цього Закону видами адвокатської діяльності є: надання правової інформації, консультацій і роз'яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; захист прав, свобод і законних інтересів підозрюваного, обвинуваченого, підсудного, засудженого, виправданого, особи, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру або вирішується питання про їх застосування у кримінальному провадженні, особи, стосовно якої розглядається питання про видачу іноземній державі (екстрадицію), а також особи, яка притягається до адміністративної відповідальності під час розгляду справи про адміністративне правопорушення; надання правової допомоги свідку у кримінальному провадженні; представництво інтересів потерпілого під час розгляду справи про адміністративне правопорушення, прав і обов'язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб, держави, органів державної влади, органів місцевого самоврядування в іноземних, міжнародних судових органах, якщо інше не встановлено законодавством іноземних держав, статутними документами міжнародних судових органів та інших міжнародних організацій або міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України; надання правової допомоги під час виконання та відбування кримінальних покарань. Адвокат може здійснювати інші види адвокатської діяльності, не заборонені законом.

Аналізуючи наведене, суд дійшов висновку, що сплачений позивачем адвокату ОСОБА_4 гонорар за надання правової допомоги слід стягнути з відповідача частково з таких міркувань.

У довідці-розрахунку вказано, що надання правової допомоги ОСОБА_3 включало в себе ознайомлення з матеріалами справи, консультації та роз'яснення з правових питань, представництво інтересів в суді. На це все адвокатом ОСОБА_4 потрачено 23 години 13 хвилин, а загальні витрати відповідача ОСОБА_3 на правову допомогу становлять 15500 гривень.

Разом з тим, вказана довідка не містить інформації скільки часу адвокатом було потрачено на кожен окремо вид наданої ним правової допомоги відповідачу ОСОБА_3

Адвокат ОСОБА_4 брав участь у судових засіданнях 12 квітня, 03 червня, 16 червня 2016 року. Відповідно до журналу судових засідань загальна їх тривалість становила 03 години 33 хвилини 39 секунд. Таким чином, 03 години 33 хвилини 39 секунд ? 1378 гривень ? 40 % = 4906,83 гривень.

Зазначена сума підлягає стягненню з позивачів у рівних частках, по 1635,61 гривень.

Щодо застосованого заходу забезпечення позову у вигляді заборони відповідачу ОСОБА_3 відчужувати спірне приміщення (Т. 1 арк 91, 92), суд вважає що питання про його скасування доцільно вирішити відповідно до положень частин пятої, шостої статті 154 ЦПК після набрання рішенням у цій справі законної сили.

Керуючись статтями 10, 11, 60, 88, 156, 209, 212-215 ЦПК, суд

вирішив:

У задоволенні позову ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 до Приватного акціонерного товариства «Стохід», ОСОБА_3, державного реєстратора реєстраційної служби Любешівського районного управління юстиції Волинської області ОСОБА_9 про скасування реєстрації права власності, визнання договору купівлі-продажу недійсним відмовити повністю у зв'язку з недоведеністю позовних вимог.

Стягнути з ОСОБА_6 у користь ОСОБА_3 1635 (тисяча шістсот тридцять пять) гривень 31 копійку судових витрат.

Стягнути з ОСОБА_7 у користь ОСОБА_3 1635 (тисяча шістсот тридцять пять) гривень 31 копійку судових витрат.

Стягнути з ОСОБА_8 у користь ОСОБА_3 1635 (тисяча шістсот тридцять пять) гривень 31 копійку судових витрат.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга подається апеляційному суду через суд першої інстанції протягом десяти днів з дня проголошення оскаржуваного рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий суддя: В.Д.Глинянчук