РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 643/14214/14-ц

Провадження № 2/643/55/16

20.09.2016 року Московський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді Крівцова Д.А.,

за участю секретаря Стальмакової В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулась до суду з позовом, в якому з урахуванням наступних неодноразових уточнень остаточно просить: усунути перешкоди у користуванні їй житлом шляхом визнання відповідача таким, що втратив право на користування житлом, а саме квартирою № 199 за адресою: м. Харків, пр. Тракторобудівників, буд. 65 (том 2, а.с. 150-152).

В обґрунтування позову зазначила, що їй на праві власності належить квартира № 199, що розташована за адресою: м. Харків, пр. Тракторобудівників, буд. 65 (далі Квартира) на підставі Договору дарування від 15.12.2004 року, укладеного між позивачем та її батьком ОСОБА_3 На момент укладення Договору дарування та виникнення у позивача права власності на Квартиру, у Квартирі проживав відповідач, який є онуком ОСОБА_3 На даний момент відповідач відмовляється у добровільному порядку знятись з реєстраційного обліку місця проживання з Квартири позивача, чим створює позивачу як власнику перешкоди в користуванні та розпорядженні нерухомим майном. Відповідач та його родина не є членами родини позивача, і тому позивач категорично відмовляється проживати в одній квартирі із вказаними особами. Крім того, відповідач перешкоджає будьяким спробам позивача вселились до Квартири.

Представники позивача в судовому засіданні 20.09.2016 позовні вимоги та доводи, викладені в позові, підтримали в повному обсязі.

Представники відповідача в судовому засіданні 20.09.2016 року заперечували проти позовних вимог в повному обсязі. Крім того, відповідачем та його представниками в попередніх судових засіданнях надавались письмові заперечення проти позову.

В обґрунтування заперечень зазначили, що відповідач проживає та постійно зареєстрований за адресою Квартири. Разом з ним проживає, але не зареєстрована його дружина ОСОБА_4, а також проживають малолітні діти ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, батько відповідача ОСОБА_7 та мати відповідача ОСОБА_8 Отримавши в незаконний спосіб право власності на Квартиру, порушуючи права малолітніх дітей на недоторканість житла, позивач намагається позбавити їх права на користування житлом разом з іншими членами родини відповідача. Між тим Договір дарування Квартири від 15.12.2004 року укладався ОСОБА_3, в той час як дід відповідача мав ім'я ОСОБА_9. Дарувальник ОСОБА_3 не одружувався з бабусею відповідача ОСОБА_10. Ні відповідач, ні члени його родини ніколи не знали дарувальника і не перебували з ним у родинних відносинах. Таким чином, дід відповідача ОСОБА_9 як власник Квартири не укладав договір дарування Квартири з позивачем. В 1971 році батько відповідача ОСОБА_7 заселився в Квартиру зі своїми батьками ОСОБА_9 та ОСОБА_10 До одруження, а саме до 1977 року, батько відповідача ОСОБА_7 проживав зі своїми батьками, а з 1977 року дід та баба відповідача у вказаній Квартирі не проживали, хоча і були прописані, а батько відповідача залишився проживати у Квартирі разом зі своєю дружиною. Починаючи з 1996 року, тобто на момент укладення договору дарування Квартири, відповідач був прописаний в Квартирі з його дідом ОСОБА_9, проживав в ній та продовжує проживати разом з малолітніми дітьми, його дружиною та батьками. Договір дарування Квартири був укладений без отримання попередньої згоди органів опіки та піклування та врахування того факту, що в Квартирі проживають малолітні діти. Крім того, відповідач зазначив, що про договір дарування квартири він дізнався лише у жовтні-листопаді 2013 року. Відповідач добросовісно сплачує всі рахунки за квитанціями, які надходять від комунальних служб на адресу Квартири.

Представник третьої особи - Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, в судове засідання 20.09.2016 року не зявився, про час та дату судового розгляду повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності та заперечень проти позову, суду не надав. Раніше, під час участі в справі у зв'язку із пред'явленням зустрічного позову, надавав суду заяву про розгляд справи за його відсутністю (том 2, а.с. 87).

Відповідач ОСОБА_2 звертався до суду із зустрічним позовом, в якому з урахуванням наступних неодноразових уточнень просив визнати недійсним договір дарування від 15.12.2004 року, а також встановити ряд фактів, що мають юридичне значення. У зв'язку із відповідною заявою представника ОСОБА_2 (том 2, а.с. 213), ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 31.05.2016 року зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа - Служба у справах дітей Московського району Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, про визнання правочину недійсним, встановлення фактів, що мають юридичне значення, зобов'язання вчинити певні дії - залишено без розгляду (том 2, а.с. 216).

Суд, заслухавши пояснення сторін, їх представників, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні ним правовідносини.

Позивач є власником Квартири на підставі Договору дарування квартири від 15.12.2004 року, посвідченого державним нотаріусом 11 Харківської державної нотаріальної контори 14.12.2004 року, зареєстрованого в реєстрі за № 5-2319, зареєстрованого в реєстрі прав власності на нерухоме майно 06.01.2005 року, укладеного між ОСОБА_3 (Дарувальником) та позивачем ОСОБА_1 (Обдарованою) (том 1, а.с. 6-7).

Як встановлено судом з пояснень представників сторін, матеріалів справи, а також визнано в судовому засіданні представниками відповідача, вказаний Договір дарування Квартири, згідно якого позивач є єдиним власником зазначеного житла, станом на час вирішення даної цивільної справи не розірваний та не визнаний судом недійсним.

Так, згідно рішення Московського районного суду м. Харкова від 24.10.2012 року, у задоволенні позову ОСОБА_11 до ОСОБА_1 про визнання дублікату довідки на квартиру недійсною, про визнання договору дарування квартири недійсним, про встановлення факту родинних відносин, про встановлення факту належності документу, про визнання права власності в порядку спадкування за законом на 5/8 частин квартири відмовлено (том 2, а.с. 31-33).

Вказане рішення було змінено рішенням Апеляційного суду Харківської області від 21.05.2013 року, згідно якого було в тому числі визнано частково недійсним Договір дарування Квартири та визнано право власності на 1/4 частину Квартири за ОСОБА_7 (том 2, а.с. 34-36).

Рішення Апеляційного суду Харківської області від 21.05.2013 року, скасовано згідно ухали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.10.2013 року, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (том 2, а.с. 36-38).

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 26.11.2013 року вказане вище рішення Московського районного суду м. Харкова від 24.10.2012 року залишено без змін (том 2, а.с. 39-41).

Зустрічний позов про визнання Договору дарування Квартири недійсним, залишено без розгляду за клопотанням представників відповідача.

Згідно ст. 294 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Враховуючи наведене вище, суд не приймає до уваги доводи представників відповідача відносно того, що Договір дарування Квартири укладений з порушенням чинного законодавства України, зокрема в ньому неправильно зазначене прізвище дарувальника, оскільки правомірність вказаного договору, на підставі якого позивач набула право власності на Квартиру, презюмується та станом на час розгляду справи він недійсним не визнаний.

З пояснень сторін, їх представників, а також матеріалів справи судом встановлено, що в Квартирі зареєстровані та проживають відповідач та його неповнолітні діти, крім того, в Квартирі проживають дружина та батьки відповідача.

Так, як вбачається з даних довідки ЖК «РАДІСТ» від 20.11.2013 року № 11/199, за адресою Квартири зареєстрований відповідач (том 1, а.с. 21).

Вищевказане також підтверджується даними з адреснодовідкового підрозділу ГУДМС, згідно яких відповідач дійсно зареєстрований за адресою Квартири з 10.12.1996 року (том 1, а.с. 25).

Згідно довідки ЖК «РАДІСТ» від 30.10.2013 року № 10/199, відповідач проживає та постійно зареєстрований за адресою Квартири. Разом з ним за вказаною адресою проживає без реєстрації дружина ОСОБА_4, проживають та зареєстровані батько ОСОБА_7, мати ОСОБА_8, неповнолітні діти ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_6, 06.05.2008 народження (том 1, а.с. 41).

З пояснень сторін та їх представників судом встановлено, що відповідач та особи, які проживають разом з ним, є членами сім'ї попереднього власника житла та не є членами сім'ї позивача. Вказана обставина в судовому засіданні була визнана представниками відповідача.

Також з пояснень сторін та їх представників, в тому числі пояснень представників відповідача, судом встановлено, що станом на час розгляду справи відсутній договір найму, оренди тощо Квартири, який був би укладений між позивачем та відповідачем.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Стаття 379 ЦК України вказує, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. .

Глава 28 ЦК України визначає житло обєктом права приватної власності.

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Згідно ч. 1 ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК УРСР, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Частиною ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що рішення суду про позбавлення особи права користування житловим приміщенням є підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання.

Як вбачається з правових позиції, викладених в ухвалах Верховного Суду України від 24.09.2008 року по справі № 6-2778св08, від 13.07.2011 року по справі № 6-55662св10, право члена сім'ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише при наявності у власника права приватної власності на це майно. Виникнення прав членів сім'ї власника будинку на користування цим будинком та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку права власності на цей будинок, а припинення права власності особи на будинок припиняє право членів її сім'ї на користування цим будинком. Чинним законодавством України не передбачено перехід прав та обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом членів сім'ї колишнього власника у випадку зміни власника.

Таким чином, право власника та членів його сім'ї на користування належним йому житлом, є похідним від його права власності на відповідне житло. Отже, припинення права власності на житло припиняє право колишнього власника та членів його сім'ї на користування цим житлом.

Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За таких обставин, оскільки відповідач був членом сім'ї попереднього власника житла та не є членом сім'ї позивача, не укладав з останньою договору найму, оренди Квартири тощо, суд приходить до висновку щодо обґрунтованості позовних вимог про визнання відповідача таким, що втратив право користування Квартирою.

При цьому суд не може прийняти до уваги доводи представників відповідача відносно того, що останній не має іншого житла, оскільки згідно чинного законодавства України вказана обставина не є такою, з якою пов'язується можливість збереження за позивачем права подальшого користування Квартирою.

Доводи представників відповідача відносно того, що останній тривалий час проживає та зареєстрований в Квартирі, з огляду на вказані вище положення законодавства України також не є такими, які свідчать про наявність у нього права на подальше користування Квартирою.

Оцінюючи доводи представників відповідача відносно того, що в Квартирі зареєстровані та проживають неповнолітні діти відповідача, суд керується наступним.

В даній цивільній справі не вирішуються позовні вимоги, що стосуються прав неповнолітніх осіб на проживання в Квартирі.

Крім того, згідно ст. 18 Закону України Про охорону дитинства держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сімї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Відповідно до ч. 1 ст. 180 Сімейного Кодексу України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Таким чином, згідно чинного законодавства України обов'язок щодо забезпечення дітей житлом, а також належних умов їх проживання, покладається саме на батьків та державу.

За таких обставин суд приходить до висновку, що факт реєстрації та проживання в Квартирі дітей відповідача не може бути підставою для відмови позивачу в захисті її прав, які порушуються відповідачем.

Враховуючи наведене вище, суд приходить до висновку щодо обґрунтованості позовних вимог та задовольняє позов в повному обсязі.

Керуючись ст. 10, 11, 60, 79, 208-209, 212-215 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, таким, що втратив право користування квартирою № 199, що розташована за адресою: м. Харків, пр. Тракторобудівників, буд. 65.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Харківської області через Московський районний суд м. Харкова протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у розгляді справи, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя Крівцов Д.А.