Ухвала

іменем україни

13 липня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Савченко В.О.,

суддів: Євтушенко О.І., Завгородня І.М., Попович О.В., Ситнік О.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа - ОСОБА_4, про стягнення заборгованості за договором позики, за касаційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_5 на рішення Апеляційного суду м. Києва від 16 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики в солідарному порядку зазначаючи, що 09 грудня 2011 року позичив ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 65 000 доларів США, які останній зобов'язався повернути протягом семи днів на першу вимогу.

Посилаючись на те, що його вимога про повернення коштів від 14 жовтня 2014 року виконана не була, а кошти витрачені на придбання квартири, яка є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3, ОСОБА_1, просив стягнути суму позики з відповідачів в солідарному порядку.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 06 листопада 2015 року позов задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики в сумі 1 489 800 грн.

Вирішено питання про судові витрати.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 16 лютого 2016 року зазначене рішення районного суду в частині солідарного стягнення суми боргу за договором позики з ОСОБА_3 скасовано й у задоволенні вказаних позовних вимог відмовлено.

У решті рішення суду залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_5 просить рішення апеляційного суду скасувати, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, і залишити в силі рішення суду першої інстанції, що було помилково скасовано.

Касаційна скарга підлягає відхиленню виходячи з наступного.

Статтею 337 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч.1 ст. 1046 ЦК України договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Статтею 1047 передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Задовольняючи позовні вимоги та стягуючи з відповідачів на користь позивача заборгованість за договором позики, суд першої інстанції виходив з того, що такий договір укладався в інтересах сім`ї, а тому відповідачі повинні відповідати за порушення зобов'язань перед позивачем у солідарному порядку.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог щодо відповідача ОСОБА_3 та відмовляючи в задоволенні позову в цій частині, суд апеляційної інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що вказаним договором на останню не було покладено обов'язку по його виконанню, згоди на його укладання відповідач не надавала, докази, які б свідчили про використання отриманих коштів в інтересах сім'ї відсутні.

Такі висновки апеляційного суду є обґрунтованими.

Судом установлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі з 09 липня 2005 року до 24 листопада 2014 року.

09 грудня 2011 року ОСОБА_1, діючи з усної згоди своєї дружини ОСОБА_4 позичив своєму сину ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 65 000 доларів США, про що відповідач власноруч написав розписку.

23 грудня 2011 року зі згоди дружини ОСОБА_3, відповідач ОСОБА_2 придбав квартиру АДРЕСА_1.

Відповідно до змісту ч. 1 ст. 65 СК Українидружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (ч. 2 ст. 65 СК України).

Відповідно до положень ч. 4 ст. 65 СК України, договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Отже, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя є як предмети матеріального світу, так і майнові права та обов'язки. Договір, укладений одним із подружжя, створює обов'язки для другого з подружжя в разі, якщо його укладено в інтересах сім'ї, а одержане за цим договором майно фактично використано на задоволення потреб сім'ї.

Згідно ч. 2 ст. 73 СК Українистягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом установлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї і одержане за договором використано на її потреби.

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти в такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, встановленими договором (ч. 1 ст. 1049 ЦК України). Якщо інше не встановлено договором або законом (наприклад, якщо договір позики відповідає ознакам безпроцентного договору), позикодавець має право на одержання ще і процентів від суми позики. У разі коли договором не встановлено їх розмір, розмір процентів визначається на рівні облікової ставки Національного банку України (ст. 1048 ЦК України).

У відповідності з вимогами ст. 541 ЦК Українисолідарний обов'язок виникає у випадках встановлених договором або законом.

Відповідно до ст. 57 ЦПК Українидоказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 59 ЦПК Українипередбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За правилами ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Із матеріалів справи та змісту розписки вбачається, що розписка складена ОСОБА_2 на підтвердження отримання грошей, про що свідчить виконаний ним на розписці підпис.

Вирішуючи спір, апеляційний суд, на підставі належним чином оцінених доказів сторін (ст. 212 ЦПК України), з урахуванням встановлених обставин і вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України, дійшов вірного й обґрунтованого висновку про відмову взадоволенні позову щодо стягнення заборгованості з ОСОБА_3, оскільки беззаперечні докази, які б свідчили про використання отриманих коштів в інтересах сім'ї відсутні. ОСОБА_3 не є боржником за зобов'язаннями перед позивачем за договором позики, вказаним договором на неї не покладенообов'язок по його виконанню, своєї згоди на укладання зазначеного договору остання не надавала.

Зазначені висновки апеляційного суду відповідають обставинам справи й узгоджуються з нормами матеріального права.

Судом апеляційної інстанції дотримані вимоги цивільного процесуального закону, всебічно, повно й об'єктивно з'ясовані обставини справи та надана їм належна оцінка.

Згідно із ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права при його ухваленні та в основному зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

За таких обставин, підстав для скасування оскаржуваного рішення суду немає, оскільки висновки суду щодо відсутності правових підстав для задоволення таких вимог зроблені вірно.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргуОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Апеляційного суду м. Києва від 16 лютого 2016 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Савченко

Судді: О.І. Євтушенко

І.М.Завгородня

О.В.Попович

О.М.Ситнік