Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 квітня 2016 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі:головуючого судді - Ковальчук Н.М.,

суддів - Малько О.С., Рожина Ю.М.,

секретар судового засідання - Шептицька С.С.,

з участю позивачки - ОСОБА_1,

представника позивачки - Крестинської Л.А.,

відповідача - ОСОБА_3,

представника відповідача - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Крестинської Людмили Аполлінаріївни на рішення Володимирецького районного суду Рівненської області від 18 вересня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про встановлення факту, що має юридичне значення та визнання права власності на земельну ділянку, матеріали та обладнання,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Володимирецького районного суду Рівненської області від 18 вересня 2015 року позов задоволено частково: встановлено факт, що має юридичне значення, а саме, що ОСОБА_1 проживала однією сім'єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_3 з червня 2007 року по жовтень 2011 року. В задоволенні інших позовних вимог відмовлено за їх безпідставністю. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати в сумі 243,60 грн.

Вважаючи рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про поділ земельної ділянки, матеріалів та обладнання, таким, що ухвалене із порушенням норм матеріального права, невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи, представник ОСОБА_1 - адвокат Крестинська Л.А. оскаржила його в апеляційному порядку. В поданій апеляційній скарзі пояснює, що сторони, перебуваючи у фактичних шлюбних відносинах, збудували будинок, проте не ввели його в експлуатацію, а відтак вони є власниками будівельних матеріалів та обладнання, які використані у процесі будівництва, на праві спільної власності. Покликається на порушення у зв'язку з цим ст.ст. 60, 69, 71 СК України, ст. 325 ЦК України, ч. 3 ст. 368 ЦПК України. Зазначає, що в даному випадку неможливо здійснити поділ незавершеного будівництва, і тому суд повинен визнати право власності за позивачкою на будівельні матеріали і конструктивні елементи. Стверджує, що за час спільного проживання сторін однією сім'єю належна відповідачу земельна ділянка, на якій збудовано будинок, істотно збільшилась у вартості внаслідок спільних трудових та грошових затрат, що в свою чергу є підставою для визнання її спільною сумісною власністю. Покликаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просила змінити рішення суду першої інстанції від 18 вересня 2015 року та задовольнити повністю позовні вимоги про визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частину земельної ділянки, яка

________________________________________________________________________________________________________________________

Справа № 556/8/15-ц Головуючий суддя 1 інстанції: Іванків О.В.

Провадження № 22-ц/787/813/2016 Суддя-доповідач : Ковальчук Н.М.

розташована по АДРЕСА_1 та права власності на 1/2 частину будівельних матеріалів та конструктивних елементів, що знаходяться по АДРЕСА_1.

Ухвалою апеляційного суду Рівненської області від 24 листопада 2015 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Під час розгляду справи апеляційним судом позивачка подала заяву про відмову від позовних вимог в частині визнання права власності на 1/2 частину земельної ділянки. Відмова від позовних вимог судом прийнята, рішення суду першої інстанції в зазначеній частині скасовано, а провадження в справі закрито.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 лютого 2016 року ухвала суду апеляційної інстанції в частині позовних вимог щодо визнання права власності за ОСОБА_1 на 1/2 частину будівельних матеріалів, використаних в процесі будівництва, скасовано та направлено справу в цій частині на новий судовий розгляд.

Рішення суду першої інстанції про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з червня 2007 року по жовтень 2011 року набрало законної сили.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про визнання права на 1/2 частини будівельних матеріалів, використаних в процесі будівництва, суд першої інстанції виходив з того, що незавершений будівництвом будинок є самочинним, право власності на нього ні за ким не зареєстроване, а тому позовні вимоги в цій частині є передчасними.

Колегія суддів апеляційного суду з таким висновком не погоджується.

Судом встановлено: рішенням Антонівської сільської ради Володимирецького району № 91 від 24 червня 2008 року ОСОБА_3 надано право на знесення старого житлового будинку, який непридатний для проживання та знаходиться по АДРЕСА_1..

Цим же рішенням ОСОБА_3 надано дозвіл на будівництво нового будинку за вказаною адресою (а.с.113 т.1).

Відповідно до рішень Антонівської сільської ради Володимирецького району № 328 від 12 серпня 2008 року та за № 447 від 7 липня 2009 року про безоплатну передачу земельної ділянки ОСОБА_3 виданий Державний акт на право власності на земельну ділянку, розміром 0,2133 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель, споруд за адресою АДРЕСА_1(а.с.37 т.1).

З технічного паспорту на садибний(індивідуальний) житловий будинок від 12.08. 2010 року, складеного Комунальним підприємством «Рівненське обласне бюро технічної інвентаризації» (інв.справа № 90) за вказаною адресою в 2007 року збудований житловий будинок та господарські приміщення(а.с.109-112 т.1).

Як видно з еплікації приміщень до плану садибного (індивідуального) будинку самочинно збудовананих споруд або приміщень у будинковолодінні немає.

Згідно ч.2,3 ст. 375 ЦК України власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно. Право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням.

Правові наслідки самочинної забудови, здійсненої власником на його земельній ділянці, встановлюються статтею 376 цього Кодексу, де зазначено, що житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил( в редакції станом на час зведення будинку).

Враховуючи наявні в матеріалах справи докази та норми закону, колегія суддів апеляційного суду не погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що новостворене майно за адресою АДРЕСА_1 є самочинним.

Судом достовірно встановлено, що зведення житлового будинку з господарськими приміщеннями по АДРЕСА_1 проводилось в період, коли сторони перебували у фактичних шлюбних відносинах без реєстрації шлюбу.

Зазначене будівництво є незакінченим, оскільки не введене в експлуатацію, а також право власності на нього ні за ким не зареєстроване.

Відповідно до ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюється положення Гл. 8 цього Кодексу.

Відповідно до вимог ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього.

До введення будинку в експлуатацію, не будучи житловим будинком з юридичної точки зору, об'єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов'язки, відтак є майном, яке за умов, передбачених законом, може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року, прийнятій за результатами розгляду справи № 6-2710цс15, що відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

У вересні 2014 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовними вимогами(уточненими під час провадження справи в суді), в яких просила визнати за нею право власності на 1/2 ідеальної частини будівельних матеріалів, використаних у процесі будівництва житлового будинкуза адресою АДРЕСА_1.

Верховний Суд України в постанові від 18 листопада 2015 року за результатами розгляду справи № 6-388цс15 зробив правовий висновок в якому зазначив, що у разі неможливості поділу незакінченого будівництвом будинку суд може визнати право за сторонами спору на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити компенсацію. Визнаючи при цьому право власності на матеріали чи обладнання, суд у своєму рішенні має зазначити (назвати) ці матеріали чи обладнання.

З огляду на вищезезначене, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги позивачки щодо незаконності рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог про визнання за нею права власності на ? частину будівельних матеріалів та інженерного обладнання, що використані при будівництві спірного будинку, є обгрунтованими, та такими, що грунтуються на законі.

Як видно з матеріалів справи, на замовлення відповідача 12 серпня 2010 року КП «Рівненське обласне бюро технічної інвентаризації» на садибний(індивідуальний) житловий будинок в АДРЕСА_1 виготовлений технічний паспорт.

У відповідності до даних технічного паспорту станом на серпень 2010 року житловий будинок та господарські споруди складались із таких конструктивних елементів та інженерного обладнання:

- А-1 житловий будинок, загальною площею на першому поверсі 48,4 м.кв; житловою площею 24,7 м. кв; допоміжною площею 23,7 м.кв.; мансарда, житловою площею 23,5 м.кв. Основні конструктивні елементи: фундамент, стіни, покрівля, перекриття, сходи, підлога. Інженерне обладнання - електрика, водопровід, опалення пічне та водяне.

- Пг А-1 погріб, площею 5,9 м.кв. Основні конструктивні елементи - фундамент, стіни, перекриття.

- Пг-І/А-1 погріб, площею 6,9 м.кв. Основні конструктивні елементи - фундамент, стіни, перекриття,сходи. Інженерне обладнання - електрика.

Будівельна вартість конструктивних елементів та інженерного обладнання, використаних при будівництві, у відповідності до технічного паспорту складає 274 213 грн.

Оскільки, незавершений будівництвом будинок у АДРЕСА_1 ОСОБА_3 та ОСОБА_1 будували в період перебування у фактичних шлюбних відносинах без реєстрації шлюбу, то, в силу вимог ст. 74 СК України, сукупність будівельних матеріалів, інженерного обладнання, використаних при будівництві, є їх спільною сумісною власність, а отже позивачка має право на 1/2 частку цих матеріалів та обладнання.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції не повно встановлені обставини справи та застосовано правові норми, які не підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв'язку із чим рішення в частині відмови у задоволенні позову про визнання права власності на матеріали та обладнання підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення цих вимог.

Керуючись ст. ст. 303, 309, 313, 316 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Крестинської Людмили Аполлінаріївни задовольнити.

Рішення Володимирецького районного суду Рівненської області від 18 вересня 2015 року в частині відмови у задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права власності на ? частину матеріалів та обладнання скасувати.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права власності на матеріали та обладнання задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на ? частину конструктивних елементів, будівельних матеріалів, інженерного обладнання, що використані в процесі будівництва житлового будинку та господарських приміщень в АДРЕСА_1 у відповідності до технічного паспорту від 12 серпня 2010 року, складеному КП «Рівненське обласне бюро технічної інвентаризації» за інвентаризаційною справою № 90, а саме:

А-1 - житлового будинку, загальною площею на першому поверсі 48,4 м.кв; житловою площею 24.7 м.кв; допоміжною площею 23.7 м.кв.;

Мд-1 - мансарди, житловою площею 23.5 м.кв.;

Пг А-1 - погребу площею 5.9 м.кв.;

Пг-І/А-1 погребу, площею 6.9 м.кв.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня його проголошення.

Головуючий суддя підпис Ковальчук Н.М.

Судді: підпис Малько О.С.

підпис Рожин Ю.М.

Згідно: суддя-доповідач Ковальчук Н.М.