Справа № 219/4438/16-ц
Провадження № 2/219/2441/2016
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28.07.2016 року Артемівський міськрайонний суд Донецької області в складі:
головуючого судді Конопленко О.С.
за участю секретаря Троян Л.К.
прокурора Михайлової М.Д.,
розглянувши у судовому засіданні в залі судового засідання в місті Бахмут цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Донецька обласна державна адміністрація в особі органа опіки та піклування, про позбавлення батьківських прав,
Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2, третя особа: Донецька обласна державна адміністрація в особі органа опіки та піклування, про позбавлення батьківських прав. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 12 червня 2009 року між нею та відповідачем укладено шлюб, під час якого в них народилась донька ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. Сімейне життя між подружжям не склалося, у зв'язку з чим 17 січня 2011 року рішенням Єнакіївського міського суду Донецької області шлюб було розірвано. Після розірвання шлюбу донька сторін залишилась проживати разом з позивачем та її новим чоловіком ОСОБА_4, шлюб з яким зареєстровано 10 серпня 2012 року. Рішенням Єнакіївського міського суду Донецької області від 07 липня 2010 року з ОСОБА_2 на користь позивача стягнуто аліменти на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_3 у розмірі 1/4 частини з усіх видів доходів. Заборгованість по аліментах станом на 01 серпня 2014 року складала 6735,75 грн. На даний час позивач не отримує ні аліментів, ні сплати боргу по аліментам, дитина знаходиться на повному її матеріальному утриманні. Відповідач не виконував та не виконує свої батьківські обов'язки по відношенню до доньки та не бажає їх виконувати, не вживає заходів щодо забезпечення своїй дитині достатнього життєвого рівня, повноцінного життя, всебічного виховання і розвитку та захисту її законних прав і інтересів, не сприяє засвоєнню загальновизнаних норм моралі, не піклується про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, не спілкується з дитиною, не надає доступу до культурних та інших духовних цінностей, не цікавиться життям і навчанням своєї дитини, а також не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини. Факт виховання дитини безпосередньо позивачем є в доданих «Інформації НВК № 18», акті обстеження матеріально-побутових умов, характеристики позивача з місця роботи. Також зазначені обставини може підтвердити свідок ОСОБА_5. З урахуванням наведених обставин, позивач вирішила звернутися до суду з вимогою про позбавлення батьківських прав відповідача.
Позивач та представник позивача ОСОБА_6, яка діє на підставах та повноваженнях перевірених судом, у судове засідання не з'явились, були належним чином повідомлені про день, час та місце розгляду справи, представник позивача надала на адресу суду клопотання про розгляд справи за її відсутності.
Відповідач у судове засідання не з'явився, за невідомою суду причиною, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином судовими повістками, які були направлені відповідно до частини 9 статті 74 Цивільного процесуального кодексу України шляхом розміщення оголошення у пресі. Від нього не надійшло заперечень на позовну заяву, клопотань про відкладення слухання справи або про розгляд справи за його відсутності.
Представник третьої особи у судове засідання не з'явився, був належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи, звернувся на адресу суду з заявою, в якій зазначив, що Донецька обласна державна адміністрація не є органом опіки та піклування. Крім того, згідно з пунктом 12-2 частини 8 статті 11 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» у разі мешкання дитини на території, де органи української влади здійснюють свої повноваження, місцеві державні адміністрації в межах своїх повноважень забезпечують здійснення в повному обсязі повноважень органу опіки та піклування стосовно зареєстрованих на їх території внутрішньо переміщених дітей.
Прокурор Михайлова М.Д. в судовому засіданні вважала, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з тих підстав, що позивачем не надано достатніх доказів на підтвердження факту неналежного виконання відповідачем своїх батьківських обов'язків, крім того, враховуючи, що сторони проживають на непідконтрольній території України, отримати висновок органу опіки та піклування щодо вирішення спору не вбачається можливим, що позбавляє суд можливості повно та об'єктивно дослідити фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для вирішення спору. Крім того, прокурора зазначила, що проти розгляду справи у заочному порядку не заперечувала, зазначивши, що інший порядок розгляду вказаної справи за відсутності відповідача, належним чином повідомленого про дату, час та місце розгляду справи, цивільно-процесуальним законодавством України не передбачений.
При таких обставинах, суд вважає за можливе розглянути дану справу під час відсутності сторін, тобто ухвалити рішення про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України.
Суд, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об'єктивно оцінивши докази, що мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, приходить до наступного висновку.
Позивачем, на підтвердження факту її перебування з відповідачем у шлюбі з 12 червня 2009 року по 17 січня 2011 року, додано до позовної заяви копію заочного рішення Єнакіївського міського суду Донецької області від 17 січня 2011 року (а.с. 10).
Відповідно до копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 (а.с. 9) ОСОБА_3 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1, її батьками записані: батько - ОСОБА_2 та мати - ОСОБА_7.
Разом з тим, позивач на теперішній час має прізвище «ОСОБА_1», яке, як вбачається з позовної заяви та копії паспорту позивача, вона отримала після укладення шлюбу з ОСОБА_4, проте копію свідоцтва про шлюб на підтвердження цього факту, позивач суду не надала, за таких обставин суд не може прийти до остаточного висновку про те, що позивач дійсно є матір'ю неповнолітньої дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, як цього потребує ч. 2 ст. 59 Цивільного процесуального кодексу України.
Відповідно до копії інформації НВК № 18 від 15 липня 2014 року за № 320, батьки вихованки дошкільного підрозділу молодшої групи № 10 НВК № 18 ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, з січня 2011 року розлучені, зі слів матері ОСОБА_1 батько ОСОБА_2 не проживає за сім'єю з 2010 року, доньку виховує мати самостійно, мати створила всі умови для виховання та розвитку доньки, батько участі у вихованні не бере, за час відвідування дитиною дошкільного закладу з червня 2011 року батько не відвідував дитину в ДНЗ, не цікавився життям та розвитком доньки (а.с. 12).
Згідно копії акту про обстеження матеріально-побутових умов, складеного 10 липня 2014 року депутатом Єнакіївської міської ради ОСОБА_8, в квартирі АДРЕСА_1 проживає ОСОБА_1 з дитиною ОСОБА_3, 2009 року народження. Батько - ОСОБА_2 ніколи не проживав у цій квартирі та розлучений з матір'ю дівчинки, у вихованні та забезпеченні дитини участі не приймає, що підтвердили сусіди: ОСОБА_9 з квартири № 56 та ОСОБА_5 з квартири № 61 (а.с. 13).
Також суду надано копію характеристики на працівника підприємства ПАТ Донецькоблгаз «Єнакіївського управління з газопостачання та газифікації» ОСОБА_1, монтера з захисту г/п, відповідно до якої позивач характеризується позитивно, проте, вказана характеристика не містить дати її видачі (а.с. 16).
Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 155 Сімейного кодексу України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
Відповідно до ст. 157 Сімейного кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.
Відповідно до ст. 164 Сімейного Кодексу України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо буде встановлено, що вони ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.
Позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав та інтересів дитини. Тому у кожному випадку треба виявити і оцінити позитивний результат у долі дитини, який має настати. Якщо такий результат не передбачається, то позбавлення батьківських прав не дасть дитині полегшення. Мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо тих дітей, стосовно яких ними була вчинена протиправна поведінка.
Пленум Верховного Суду України в п.п. 15, 16 постанови від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз'яснив, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.
Особи можуть бути позбавленні батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України.
Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов'язками.
Не можна позбавити батьківських прав особу, яка не виконує своїх батьківських обов'язків унаслідок душевної хвороби, недоумства чи іншого тяжкого захворювання (крім хронічного алкоголізму чи наркоманії) або з інших не залежних від неї причин.
Відповідно до ст. 165 Сімейного Кодексу України з позовом про позбавлення батьківських прав можуть звернутися: один із батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина; заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, у якому вона перебуває; орган опіки та піклування; прокурор; сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.
Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків. Ухвалюючи таке рішення, суд має право вирішити питання про відібрання дитини у відповідача і передачу органам опіки та піклування (якщо цього потребують її інтереси), але не повинен визначати при цьому конкретний заклад.
Відповідно до п. 15, п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав", позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.
Відповідно до ч. 3 ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до ч. 1 ст. 11 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Відповідно до ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.
Згідно до ч. 2 ст. 59 Цивільного процесуального кодексу України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
На підставі ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами. Які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Докази подаються сторонами та іншими особами які беруть участь у справі.
Під час розгляду справи судом були створені всі необхідні умови для всебічного та повного дослідження обставин справи, сторонам, під час розгляду справи було роз'яснено їх права та обов'язки, зокрема положення щодо змагальності процесу та необхідності надання доказів на підтвердження своїх доводів, сторонам було надано всі можливості для заявлення необхідних клопотань та надання доказів, що підтверджується матеріалами справи та журналом судового засідання.
При ухваленні рішення суд враховує, що позивачем суду надані копії документів, складених ще у 2014 році, тобто за два роки до звернення до суду, при цьому жодних доказів, що відповідач продовжує ухилятись від виконання своїх батьківських обов'язків позивачем суду не надано.
Також суд не має можливості завірити надані позивачем копії документів, оскільки позивач та її представник скористалися своїм правом розгляду справи у їх відсутність, а тому суд не може оглянути оригінали документів, копії яких додані до позовної заяви, та переконатись у їх достовірності.
Крім того, в позовній заяві позивач зазначила, що факт невиконання відповідачем своїх батьківських обов'язків може підтвердити свідок ОСОБА_5, проте, з клопотанням про допит у якості свідка вказаної особи позивач або її представник до суду не звертались, але надали до суду копію письмового пояснення ОСОБА_5, які суд не може прийняти до уваги, оскільки вони адресовані Єнакіївському міському суду, датовані 21 липня 2014 року, та є такими, що суперечать нормам діючого Цивільного процесуального кодексу України, і окрім того, суд не може попередити цю особу за ст.ст. 384, 385 КК України та привести до присяги стосовно необхідності говорити суду правду та тільки правду. Тому суд при ухваленні даного рішення не приймає ці письмові пояснення як докази на підтвердження позовних вимог.
Згідно із ч. 4 ст. 19 Сімейного кодексу України участь органу опіки та піклування при розгляді справ щодо позбавлення батьківських прав є обов'язковою.
Відповідно до положень ст. 19 Сімейного кодексу України орган опіки та піклування подає до суду письмовий висновок щодо вирішення спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.
При зверненні до суду з позовною заявою позивач зазначила третю особу - Донецьку обласну державну адміністрацію в особі органа опіки та піклування. Проте, з листів Служби у справах дітей Донецької обласної державної адміністрації від 04 липня 2016 року (а.с. 47, 48) та від 21 липня 2016 року (а.с. 58) вбачається, що Донецька обласна державна адміністрація не є органом опіки та піклування, при цьому згідно з пунктом 12-2 частини 8 статті 11 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» у разі мешкання дитини на території, де органи української влади здійснюють свої повноваження, місцеві державні адміністрації в межах своїх повноважень забезпечують здійснення в повному обсязі повноважень органу опіки та піклування стосовно зареєстрованих на їх території внутрішньо переміщених дітей.
Так, з позовної заяви вбачається, що позивач разом з дитиною та відповідач проживають в м. Єнакієве Донецької області, яке включене до Переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, затвердженого розпорядженням Кабінету Міністрів України від 7 листопада 2014 р. № 1085 (в редакції розпорядження Кабінету Міністрів України від 2 грудня 2015 р. № 1276-р).
Доказів на підтвердження того, що позивач разом з дитиною наразі проживають на підконтрольній Україні території та зареєстровані як внутрішньо переміщені особи, суду не надані, у зв'язку з чим суд позбавлений можливості визначити належний орган опіки та піклування та зобов'язати його надати висновок про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача.
З урахуванням наведеного, аналізуючи надані в якості письмових доказів копії документів, складених за два роки до звернення до суду, приймаючи до уваги, що сторони проживають на території міста Єнакієве Донецької області, де органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, неможливість у зв'язку з цим підготовки та складання висновку органом опіки та піклування щодо вирішення спору, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити в повному обсязі, враховуючи, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, за таких обставин суд позбавлений можливості повно, всебічно та об'єктивно з'ясувати обставини справи, зокрема ставлення батьків до дітей.
З урахуванням наведеного суд вважає необхідним застосувати до відповідача ОСОБА_2 заходи попередження про необхідність змінити своє ставлення до виховання дитини та своєчасної сплати грошових коштів на її утримання, оскільки у разі ухилення ним від цих обов'язків, ОСОБА_2 може бути позбавлений батьківських прав.
За таких обставин суд вважає, що позивачем не було належним чином доведено, що на теперішній час є обґрунтовані підстави для застосування крайнього заходу відносно відповідача та позбавлення його батьківських прав, у зв'язку з чим позовні вимоги про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно його малолітньої доньки ОСОБА_3 задоволенню не підлягають.
На підставі вищевикладеного, керуючись статтями 10, 11, 59, 60, 208, 209, 212-215 ЦПК України, ст.ст. 19, 155, 157, 164, 165 Сімейного кодексу України, Пленуму Верховного суду України від 30 березня 2007 року за №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», суд
В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Донецька обласна державна адміністрація в особі органа опіки та піклування про позбавлення батьківських прав - відмовити.
Повний текст рішення суду виготовлено 01 серпня 2016 року.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії. У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в апеляційному порядку.
Апеляційну скаргу на рішення може бути подано до Апеляційного суду Донецької області через Артемівський міськрайонний суд Донецької області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.
Суддя О.С.Конопленко