Вищий спеціалізований суд україни з розгляду цивільних і кримінальних справ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Ізмайлової Т.Л., Кадєтової О.В.,

Карпенко С. О., Мостової Г.І.,

розглянувши у судовому засіданні цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до товариства з обмеженою відповідальністю «Продсервіс», ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору,- приватне підприємство «Восток-Славія», про стягнення заборгованості за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Краматорського міського суду Донецької області від 23 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Донецької області від 23 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 5 вересня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та приватним підприємством «Восток-Славія» (далі - ПП «Восток-Славія»), товариством з обмеженою відповідальністю «Продсервіс» (далі - ТОВ «Продсервіс») укладено договір про проведення факторингу № 08-730.

З метою забезпечення виконання договірних зобов'язань того ж дня між банком та ОСОБА_3 укладено договір поруки, згідно якого остання зобов'язалась відповідати перед банком солідарно з ТОВ «Продсервіс» за невиконання зобов'язань, які виникають з умов договору про проведення факторингу № 08-730.

ТОВ «Продсервіс» належним чином не виконувало зобов'язання за договором про проведення факторингу № 08-730, у зв'язку із чим утворилась заборгованість, яку позивач просив стягнути з відповідачів солідарно.

Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 23 липня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Донецької області від 23 вересня 2015 року, у позові відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до пункту 6 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у позові, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що ПАТ КБ «ПриватБанк» пропустив встановлений у договорі п'ятирічний строк звернення до суду з позовом. Оскільки ОСОБА_3 заявлено клопотання про застосування наслідків спливу позовної давності в порядку, визначеному положеннями ч. ч. 2, 3 ст. 267 ЦК України, суд відмовив у позові з цих підстав.

Проте повністю погодитись із такими висновками не можна, враховуючи наступне.

Судами встановлено, що 1 листопада 2007 року між ПП «Восток-Славія» та ТОВ «Продсервіс» укладено договір поставки.

5 вересня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ПП «Восток-Славія» і ТОВ «Продсервіс» укладено договір про проведення факторингу № 08-730, згідно з яким банк при наявності коштів зобов'язався передати у розпорядження ПП «Восток-Славія» за плату грошові кошти з лімітом у розмірі 150 000 грн, а ПП «Восток-Славія» зобов'язалося відступити банку право грошової вимоги за поставки товарів, які випливають з укладеного між ПП «Восток-Славія» та ТОВ «Продсервіс» договору поставки № 2 СН від 1 листопада 2007 року.

Відповідно до п. 1.2 договору про проведення факторингу банк набуває право вимоги грошових коштів від ТОВ «Продсервіс», що виникає з початку дії цього договору і до 7 липня 2009 року.

Згідно із п. 4.12 договору про проведення факторингу строк позовної давності щодо вимог про стягнення заборгованості за платежами за договором поставки від № 2 СН від 1 листопада 2007 року, винагород, неустойки - пені, штрафів за цим договором встановлюється сторонами протягом 5 (п'яти) років.

З метою забезпечення виконання договірних зобов'язань 5 вересня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 укладено договір поруки, за умовами якого остання зобов'язалась відповідати перед банком солідарно з ТОВ «Продсервіс» за невиконання зобов'язань згідно з умовами договору про проведення факторингу № 08-730.

Пунктом 11 цього договору визначено, що він вступає в силу з моменту його підписання сторонами і діє до повного виконання зобов'язань за договором поставки.

Згідно із п. 12 договору поруки сторони дійшли згоди, що строк, в межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист свого порушеного права або законного інтересу, встановлюється протягом п'яти років.

Судами встановлено, що у зв'язку із неналежним виконанням умов договору про проведення факторингу у ТОВ «Продсервіс» перед банком утворилась заборгованість у розмірі 140 823 грн62 коп та пеня за період з 03 жовтня 2008 року по 29 січня 2015 року у розмірі 107 124 грн97 коп.

Відмовляючи у позові ПАТ КБ «ПриватБанк» на підставі ст. 267 ЦК України у зв'язку із пропуском строку звернення до суду, який згідно умов договору становить п'ять років, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, правильно виходив із того, що право пред'явити до боржника вимогу про стягнення боргу виникло у банку з моменту закінчення строку дії договору про проведення факторингу, тобто з 7 липня 2009 року і на час звернення з позовом до боржника строк позовної давності сплив. Обставини, на які вказував позивач, як на підстави переривання перебігу позовної давності, суди попередніх інстанцій відхилили.

Суд касаційної інстанції за правилами ст. 335 ЦПК України не обмежений доводами касаційної скарги, якщо під час розгляду буде виявлено неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.

Згідно із ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Відповідно до ч. 1 ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (ч. 1 ст. 252 ЦК України).

Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (ч. 2 ст. 251 та ч. 2 ст. 252 ЦК України).

З договору поруки судами встановлено, що у ньому не визначено строку, після якого порука припиняється, а умова договору поруки (пункт 11 договору поруки) про його дію до повного виконання зобов'язань за кредитним договором не є встановленим сторонами строком припинення дії поруки, оскільки суперечить ч. 1 ст. 251 та ч. 1 ст. 252 ЦК України, тому в цьому разі підлягають застосуванню норми ч. 4 ст. 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Строк поруки не є строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобов'язання поруки. Таким чином, і право кредитора, і обов'язок поручителя після його закінчення припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі й застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може.

Отже, вимогу до поручителя про виконання ним зобов'язання за договором поруки слід пред'явити в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами), або з дня, встановленого кредитором для дострокового повернення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого ч. 2 ст. 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов'язання (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту одноразовими платежами).

Якщо порука припинилася, у тому числі й на підставі непред'явлення кредитором відповідної вимоги до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, інститут позовної давності застосовано бути не може, тому що право кредитора на пред'явлення вимоги до поручителя та обов'язок поручителя відповідати перед кредитором за порушене позичальником зобов'язання припинилися.

Непред'явлення кредитором вимоги до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання у разі, якщо строк дії поруки не встановлено, є підставою для припинення останнього, а отже, і обов'язку поручителя нести солідарну відповідальність перед кредитором разом із боржником за основним зобов'язанням.

Такі правові висновки викладені в постанові Верховного Суду України від 14 версеня 2016 року № 6-1451цс16, які відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

Судами встановлено, що ТОВ «Продсервіс» умови договору про проведення факторингу не виконало у повному обсязі, у зв'язку із чим у банку виникло право вимоги до боржника з наступного дня після прострочення виконання основного зобов'язання, тобто з 8 липня 2009 року.

Вирішуючи справу, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, встановивши, що позивачем пропущено визначений договором про проведення факторингу строк позовної давності для звернення до суду з позовом, не встановив всіх фактичних обставин справи щодо зобов'язань, які виникають з договору поруки, не з'ясував, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, залишив поза увагою те, що звернення з позовом до поручителя про стягнення заборгованості після спливу передбаченого ч. 4 ст. 559 ЦК України шестимісячного строку є підставою для відмови у позові у зв'язку з припиненням поруки та права банку на задоволення своїх вимог за рахунок поручителя, і дійшов передчасного висновку про наявність підстав для відмови у позові до поручителя у зв'язку із спливом строку позовної давності.

Не усунув таких недоліків і суд апеляційної інстанції.

Крім того, відповідно до ст. 16 ЦПК України не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з ч. 2 ст. 118 ЦПК України позивач має право об'єднати в одній позовній заяві кілька вимог, пов'язаних між собою.

Відповідно до роз'яснень, викладених в абзаці 1 пункту 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суд повинен виходити з того, що згідно зі ст. 124 Конституції України юрисдикція загальних судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі, а за ч.ч. 1, 2 ст. 15 ЦПК України у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ за Кодексом адміністративного судочинства України (стаття 17) або ГПК України (статті 1, 12) віднесено до компетенції адміністративних чи господарських судів. Законом може бути передбачено розгляд інших справ за правилами цивільного судочинства.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 205 ЦПК України після відкриття провадження у справі суд своєю ухвалою закриває провадження, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Приймаючи до уваги те, що суди попередніх інстанції помилково прийняли до розгляду позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» до ТОВ «Продсервіс», які не належать до цивільної юрисдикції, враховуючи допущені судами порушення норм матеріального та процесуального права, оскаржувані судові рішення не можуть вважатись законними та обґрунтованими, а тому підлягають скасуванню із закриттям провадження у справі в частині позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до ТОВ «Продсервіс» та направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції в частині позовних вимог банку до ОСОБА_3

Керуючись ст. ст. 336, 338, 340, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Краматорського міського суду Донецької області від 23 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Донецької області від 23 вересня 2015 року в частині позову публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до товариства з обмеженою відповідальністю «Продсервіс» про стягнення заборгованості скасувати, провадження у справі в цій частині закрити.

Повідомити публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», що розгляд справи в цій частині вимог віднесено до юрисдикції господарських судів.

Рішення Краматорського міського суду Донецької області від 23 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Донецької області від 23 вересня 2015 року в частині позову публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ.О.Кузнєцов
СуддіТ.Л.Ізмайлова О.В.Кадєтова С.О.Карпенко Г.І.Мостова