ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/774/824/16 Справа № 199/5098/15 Суддя у 1-й інстанції - Руденко В.В. Доповідач -Пищида М.М.
УХВАЛА

І М Е Н Е М УК Р А Ї Н И

06 квітня 2016 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого - Пищиди М.М.,

суддів - Осіяна О.М., Деркач Н.М.,

за участі секретаря - Сахарова Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпропетровську цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Амур - Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 26 жовтня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договорами позики, -

в с т а н о в и л а:

У липні 2015 року позивач звернувся до суду з указаною позовною заявою, посилаючись на те, що 15.09.2006 року, 21.09.2006 року, 10.10.2006 року, 25.10.2006 року, 09.11.2006 року, 16.11.2006 року, 14.12.2006 року, 26.12.2006 року між ним та ОСОБА_1 укладені договори позики, відповідно до яких відповідач взяв у нього грошові кошти в розмірі 484800,00 грн.

03.11.2006 року між ним та відповідачем укладено договір позики, відповідно до якого ОСОБА_1 взяв у нього в борг грошові кошти в сумі 464500,00 грн.

Згідно з договором про відступлення права вимоги від 15.12.2006 року, укладеним між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , первісний кредитор ОСОБА_3 передав, а новий кредитом ОСОБА_2 прийняв право вимоги боргу до ОСОБА_1 за розпискою, складеною ним власноручно 03.11.2006 року про отримання у борг від ОСОБА_3 грошових коштів у сумі 464500,00 грн.

Оскільки відповідач борг не повернув, позивач просив стягнути з ОСОБА_1 за договорами позики суму боргу з урахуванням індексу інфляції 3237113,00 грн., та 3% річних у сумі 227832,00 грн., а також судові витрати по справі.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 26 жовтня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договорами позики,- задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договорами позики в розмірі 949300 гривень, а також судові витрати по справі, що складаються з судового збору в розмірі 3654 гривні, а всього 952954 (дев`ятсот п`ятдесят дві тисячі дев`ятсот п`ятдесят чотири) гривні.

В іншій частині позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмови у позові.

Розглянувши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог колегія суддів не находить підстав для задоволення скарги та скасування рішення суду.

Судом встановлено, що між сторонами були укладені договори позики від 15.09.2006 року, 21.09.2006 року, 10.10.2006 року, 25.10.2006 року, 09.11.2006 року, 16.11.2006 року, 14.12.2006 року, 26.12.2006 року, відповідно до якого відповідач взяв в борг у позивача 484800,00 грн., що підтверджується розписками відповідача.

Розпискою від 03.11.2006 року відповідач отримав у ОСОБА_3 в борг грошові кошти в сумі 464500,00 грн.

Згідно з договором про відступлення права вимоги від 15.12.2006 року, укладеним між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , первісний кредитор ОСОБА_3 передав, а новий кредитор ОСОБА_2 прийняв право вимоги боргу до ОСОБА_1 за розпискою, складеною ним власноручно 03.11.2006 року про отримання у борг від ОСОБА_3 грошових коштів у сумі 464500,00 грн.

Позичальник свої зобов`язання не виконав, борг не повернув, про що свідчить наявний у позивача оригінал зазначених договорів позики.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона ( позикодавець) передає у власність другій стороні ( позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів ( суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Таким чином, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правомірно задоволений позов в частині стягнення боргу.

Посилання апелянта на застосування до спірних правовідносин строку позовної, колегія суддів не бере до уваги, оскільки у договорах позики не вказаний строк виконання зобов`язання.

З`ясувавши в достатньо повному об`ємі права та обов`язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд постановив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами, поясненнями сторін, а приведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Оскільки рішення суду постановлено з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. ст.209, 307, 308, 315 ЦПК України, апеляційний суд, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Амур - Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 26 жовтня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: