Справа № 345/6816/13-ц
Провадження № 22-ц/779/1286/2016
Головуючий у 1 інстанції Онушканич В. В.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 липня 2016 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Мелінишин Г.П.

суддів: Беркій О.Ю., Василишин Л.В.

за участю секретаря Шемрай Н.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_3, про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Калуського міськрайонного суду від 2 квітня 2014 року,

в с т а н о в и л а :

У грудні 2013 року ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернувся в суд з позовом, уточнивши його в подальшому, до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_3, про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення.

Позовні вимоги мотивовано тим, що ОСОБА_3 неналежно виконувала взяті на себе за кредитним договором №44КК від 16 серпня 2007 року зобовязання, у звязку із чим допустила заборгованість на загальну суму 13 362,85 доларів США. В забезпечення виконання зобовязань за цим договором ОСОБА_2 та ОСОБА_4 передали в іпотеку квартиру №93 на бульварі Незалежності,6 в м. Калуші. Посилаючись на зазначені обставини, а також перехід права власності після смерті ОСОБА_4 на належну йому частину квартири до ОСОБА_2 банк просив задовольнити позов.

Рішенням Калуського міськрайонного суду від 2 квітня 2014 року позов задоволено частково. У рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №44КК від 16 серпня 2007 року у розмірі 106 769,13 грн звернуто стягнення на предмет іпотеки - належну ОСОБА_2 квартиру № 93, загальною площею 66,90 м.кв., житловою площею 38,6 м.кв., шо розташована за адресою: бульвар Незалежності, 6 в м. Калуші, шляхом продажу предмету іпотеки ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» з укладенням від імені іпотекодавця договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією договору купівлі-продажу предмета іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікату правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форми власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу іпотеки.

Також вирішено, що продаж квартири повинен бути здійснений за ціною, не нижчою за ціну, визначену на підставі її оцінки, проведеної субєктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. Решту коштів від реалізації підлягає поверненню ОСОБА_2

У задоволенні позову про виселення відмовлено.

На вказане рішення в частині задоволення позову ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій посилається на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи. Зокрема, судом неправильно визначено суму заборгованості по кредиту. Згідно її розрахунку фактична сума заборгованості становить 10 889,75 доларів США, з яких: 5 778,02 доларів США заборгованість по тілу кредиту; 2 355,53 доларів США відсотки за користування кредитом; 2 207,84 доларів США пеня та 548,36 доларів США штраф. Крім того, у звязку з істотними обставинами вона просила зменшити розмір неустойки, однак суд безпідставно відмовив у задоволенні її заяви.

Також визначаючи початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації суд не вказав на яку дату повинна бути здійснена оцінка цього майна. Тобто, чи на дату продажу нерухомого майна, чи за ціною, що обумовлена сторонами в договорі іпотеки, чи за ціною, що зазначена у витязі з реєстру прав на нерухоме майно. А відповідно всупереч розясненням п. 41 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин» №5 від 30.03.2012 року ним не надано оцінку співмірності суми заборгованості за кредитом та вартості іпотечного майна.

Поза увагою суду залишилася і та обставина, що рішенням Калуського міськрайонного суду від 12.03.2012 року було відмовлено у задоволенні аналогічного позову ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_2, ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - ОСОБА_3, про звернення стягнення на предмет іпотеки. А відтак, відповідно до положень ст. 205 ЦПК України суд повинен був закрити провадження у даній справі.

Посилаючись на зазначені обставини просила рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

В засіданні апеляційного суду представник апелянта, вона ж третя особа ОСОБА_3, а також представник третьої особи - ОСОБА_5, доводи скарги підтримали з наведених у ній мотивів.

Представник ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» доводів скарги не визнала посилаючись на обґрунтованість висновків суду.

Вислухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Як правильно встановлено судом першої інстанції та вбачається із матеріалів справи, згідно кредитної угоди №44КК та договору про видачу траншу №44КК-І від 20 березня 2007 року, укладених між ЗАТ КБ «ПриватБанк» (в подальшому ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК») та ОСОБА_3, остання отримала кредит в розмірі 20 000,00 доларів США зі сплатою 16 % річних з кінцевим терміном повернення не пізніше 19 березня 2012 року (а.с. 13-18 т.1).

Відповідно до п.2.2.3. угоди позичальник зобовязується здійснювати погашення кредитів, відсотків і винагороди в порядку і терміни згідно Графіків погашення кредиту, відсотків і винагороди, що складаються з кожним договором про видачу Траншу окремо і є невідємною частиною кожного договору про видачу Траншу. Аналогічне положення містить також п.2.2.3. кредитного договору.

Згідно з п. 4.3. цих договорів при порушенні позичальником будь-якого із зобовязань по погашенню кредиту такий сплачує банку відсотки за користування траншем кредиту в розмірі 32% річних від суми залишку непогашеної заборгованості.

Також розділом 6 кредитної угоди передбачено відповідальність сторін. Зокрема, при порушенні позичальником якого-небудь із зобовязань по сплаті відсотків за користування кредитом, визначених п.п. 2.2.2., 2.3.1., 2.3.2., 2.3.3., 2.4.1., 4.1., 4.2., 4.3., 4.4. цієї угоди, п.п. 4.1., 4.2., 4.3., 4.4. договорів про видачу Траншів, а також Графіком погашення (додаток №1 до договорів про видачу траншів) позичальник сплачує банку за кожний випадок порушення пеню у розмірі 0,2% від суми простроченого платежу за кожен день прострочення, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який виплачується пеня. Сплата пені здійснюється в гривні. У випадку, якщо кредит видається в іноземній валюті, пеня сплачується в гривневому еквіваленті за курсом НБУ на день щоденного нарахування (п.6.1). При порушенні позичальником будь-якого з грошових зобовязань, передбачених даною угодою, більше ніж на120 днів, у звязку з чим банк буде змушений звернутися до суду, позичальник зобовязаний сплатити банку штраф у розмірі 250 грн + 5% від суми позову (п.6.2). Нарахування неустойки за кожний випадок порушення зобовязань, передбачених п.п.6.1.,6.2.,6.3. даної угоди здійснюється протягом трьох років із дня, коли відповідне зобовязання повинно було бути виконане позичальником.

При цьому у п.6.8. сторони обумовили, що терміни позовної давності по вимогах про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки пені, штрафів, за цією угодою встановлюються тривалістю 5 років.

В забезпечення виконання зобовязань за вказаною угодою на підставі договору іпотеки від 20 березня 2007 року ОСОБА_2 та ОСОБА_4 надали в іпотеку нерухоме майно - трьохкімнатну квартиру №93, житловою площею 38,6 кв.м, загальною площею 66,9 кв.м, яка належить їм на праві власності та знаходиться за адресою: м. Калуш, бульвар Незалежності (вул. Дзержинського), будинок № 6. При цьому п.13 договору сторони визначили, що згідно Експертного висновку по оцінці забезпечення кредиту від 20 березня 2007 року вартість предмету іпотеки складає 114 024,00 грн, що за курсом НБУ станом на 19 березня 2007 року (5,05 грн за 1 долар США) дорівнює 22 579,00 доларів США (а.с. 19-21).

Встановлено, що боржник належним чином не виконувала умови кредитних договорів та допустила заборгованість, яка станом на 15.10.2013 року складає 13 362,85 доларів США, що за курсом НБУ еквівалентно 106 769,13 грн (а.с. 9-11 т.1).

За змістом ст.ст. 526,1049,1054 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцю позику в строк та в порядку, встановленому договором, а також проценти та неустойку.

Правові наслідки порушення зобов'язання, забезпеченого іпотекою, передбачені Законом України «Про іпотеку».

В силу частини 1 ст. 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачено умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання. При цьому, як передбачено ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідне застереження міститься також і в п.п. 18.8.1., 18.8.2. договору іпотеки (а.с.20 зворот т.1).

Згідно з ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення Боржником основного зобовязання, умов Кредитного договору та/або порушення Іпотекодавцем умов цього Договору Іпотекодержатель надсилає Іпотекодавцю та/або Боржнику письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобовязань, вимога про виконання порушеного зобовязання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на Предмет Іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога Іпотекодержателя залишається без задоволення він вправі розпочати звернення стягнення на Предмет Іпотеки.

Встановлено, що у передбаченому законом порядку боржнику та іпотекодавцям було направлено письмову вимогу про усунення порушення з попередженням про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги (а.с. 22-27 т.1).

Задовольняючи частково позовні вимоги ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» суд першої інстанції виходив з того, що боржник недобросовісно виконувала взяті на себе кредитним договором зобовязання, внаслідок чого є підстави для звернення стягнення в загальній сумі заборгованості 106 769,13 грн на предмет іпотеки - належну ОСОБА_2 квартиру № 93 на бульварі Назалежності,6 в м. Калуші.

Однак, повністю погодитися з висновками місцевого суду не можна виходячи з наступного.

При цьому колегія суддів враховує висновки та мотиви, з яких скасовано рішення колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області від 21 липня 2015 року, які відповідно ч. 4 ст. 338 ЦПК України є обовязковими при новому розгляді справи для суду першої чи апеляційної інстанції.

Відповідно до ч.1 ст.303, ч.ч.2,3 ст.213 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 5760, 131132, 137, 177, 179, 185, 194, 212215 ЦПК України, визначено обовязковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, розрахунків, з яких суд виходив при вирішенні позову (дослідження обґрунтованості, наявності доказів, що їх підтверджують).

Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення в справі неможливо.

Положеннями частини першої статті 39 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Тобто, суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми заборгованості у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання.

Відтак, перевіряючи доводи апеляційної скарги колегією суддів зясовано, що в порушення вищезазначених вимог закону суд не перевірив належним чином правильність здійснення позивачем розрахунку заборгованості, не врахував заперечень розміру заборгованості позичальником, та в резолютивній частині рішення, пославшись на загальний розмір заборгованості, не зазначив усіх її складових, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки.

Встановлено, що на обґрунтування позовних вимог банком надано розрахунок, за яким заборгованість позичальника станом на 15.10.2013 року складає 13 362,85 доларів США, що за курсом НБУ еквівалентно 106 769,13 грн. З них: 5 778,02 доларів США - заборгованість за кредитом; 4 358,46 доларів США - заборгованість по процентах за користування кредитом; 2 560,24 доларів США пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором; 31,29 доларів США - штраф (фіксована частина); 634,84 доларів США - штраф (процентна складова). В цьому розрахунку визначено також розмір пені, в тому числі по закінченню дії кредитного договору за період з 28.03.2012 року до 10.06.2013 року 439 днів, з 11.06.до 16.08.2013 року 67 днів, з 17. 08. до 15.10.2013 року (а.с. 9-11 т.1).

Із вказаного розрахунку вбачається, що ОСОБА_3 порушувала графік погашення кредиту та несвоєчасно вносила банку визначені ним суми на погашення як тіла кредиту, так і відсотків за користування ним, а з 16.03.2011 року повністю припинила виконувати будь-які зобовязання за кредитом (а.с. 10 зворот т.1).

Разом з тим, в засіданні апеляційного суду представником позивача долучено розрахунок заборгованості станом на 15.10.2013 року, в якому відображено всі складові заборгованості по кредиту (суми по яких є аналогічними сумам попереднього розрахунку), в тому числі 32 відсотки за користування кредитом після закінчення дії договору, розраховано періоди виникнення прострочення платежів, визначено ставку пені та її розмір на час прострочення (а.с.26-32 т.2).

При цьому, в розрахунку не міститься сум штрафів, які були зазначені в попередньому розрахунку.

За змістом ст. 549 ЦК України заходами цивільно-правової відповідальності є неустойка (штраф,пеня). При цьому неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

Відповідно, штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності. А тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у ст. 61 Конституції України щодо заборони такої подвійної відповідальності за одне і те саме порушення.

Вказаний висновок викладено у постанові Верховного Суду України № 6-2003цс15 від 21 жовтня 2015 року, який в силу ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів України.

Відтак, вимога про стягнення штрафу суперечить нормам чинного законодавства щодо недопустимості подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те ж порушення, а отже є безпідставною.

Крім того, при вирішенні спору судом не враховано положень ст.192 ЦК України, згідно якої законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Проте, положення ч. 2 ст. 192, ч. 3 ст. 533 ЦК України, Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю» можуть бути застосовані тільки при вирішенні питання про стягнення основної заборгованості за кредитом та стягнення відсотків за користування валютним кредитом і не підлягають застосуванню при вирішенні питання про стягнення штрафів та пені.

Таким чином, пеня має обчислюватися та стягуватися за судовими рішеннями лише у національній валюті України - гривні. При цьому у національній валюті пеня повинна обчислюватись за кожен місяць прострочення і переводитись у гривню, а не на кінцевий строк нарахування пені, що значно впливає на кінцеву суму у зв'язку із зміною курсу іноземної валюти.

Разом з тим, з наданого банком розрахунку заборгованості вбачається, що пеня нарахована та підлягає сплаті позичальником в доларах США. Аналогічно відображено суми пені в доларах США (з еквівалентом їх у гривні) і в розширеному розрахунку заборгованості, що представлено в засіданні апеляційного суду.

Саме останній розрахунок заборгованості колегія суддів приймає до уваги.

Так, 31.03.2011 року банком нараховано пені у сумі 2,48 доларів США; 15.04.2011 року - 2,52 доларів США; 18.04.2011 року - 0,50 доларів США; 29.04.2011 року - 4,19 доларів СШ; 15.05.2011 року - 6,17 доларів США; 17.05.2011 року - 0,77 доларів США; 31.05.2011 року - 8,41 доларів США; 15.06.2011 року - 9,11 доларів США; 16.06. 2011 року - 0,61 доларів США; 30.06. 2011 року - 11,57 доларів США; 15.07. 2011 року - 12,54 доларів США; 18.07.2011 року - 2,56 доларів США; 29.07.2011 року - 11,59 доларів США; 15.08.2011 року - 18,17 доларів США; 16.08.2011 року - 1,07 доларів США; 31.08.2011 року - 19,40 доларів США; 15.09.2011 року - 19,61 доларів США; 16.09. 2011 року - 1,32 доларів США; 30.09.2011 року - 21,46 доларів США; 15.10.2011 року - 23,25 доларів США; 18.10.2011 року - 5,13 доларів США; 31.10.2011року - 22,69 доларів США; 15.11.2011 року - 26,96 доларів США; 16.11.2011 року - 1,82 доларів США; 30.11.2011 року - 28,42 доларів США; 15.12.2011 року - 30,78 доларів США; 16.12.2011 року - 2,06 доларів США; 30.12.2011 року - 32,00 доларів США; 15.01.2012 року - 40,52 доларів США; 17.01.2012 року - 5,10 доларів США; 31.01.2012 року - 31,68 доларів США; 15.02.2012 року - 38,65 доларів США;16.02.2012 року - 2,84 доларів США; 29.02.2012 року - 36,34 доларів США; 15.03.2012 року - 42,65 доларів США; 16.03. 2012 року - 3,14 доларів США; 20.03.2012 року - 12,07 доларів США; 28.03.2012 року - 24,72 доларів США; 30.03.2012 року - 6,03 доларів США; 28.04.2012 року - 88,32 доларів США; 31.05.2012 року - 102,69 доларів США; 27.06.2012 року - 85,75 доларів США; 31.07.2012 року - 110,21 доларів США; 31.08.2012 року - 102,64 доларів США; 28.09.2012 року - 94,49 доларів США; 31.10.2012 року - 113,50 доларів США; 30.11.2012 року - 105,22 доларів США; 29.12.2012 року - 103,53 доларів США; 31.01.2013 року - 119,99 доларів США; 28.02.2013 року - 103,65 доларів США; 29.03.2013 року - 109,11 доларів США;30.04.2013 року - 122,50 доларів США; 31.05.2013 року - 120,71 доларів США; 10.06.2013 року - 39,40 доларів США; 27.06.2013 року - 62,95 доларів США; 31.07. 2013 року - 127,65 доларів США; 16.08.2013 року - 60,87 доларів США; 30.08.2013 року - 49,84 доларів США; 30.09. 2013 року - 111,66 доларів США; 15.10.2013 року - 54,66 доларів США.

При цьому зясовано, що пеня нарахована у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який така пеня сплачується.

Згідно офіційного курсу НБУ встановлено наступний курс гривні до долара США, де 100 доларів США дорівнює: станом на 31.03.2011 року - 796,0000 грн; 15.04.2011 року та 18.04.2011 року - 796,7200 грн; 29.04.2011 року 796,5400 грн; 15.05.2011 року та 17.05.2011 року - 797,8500 грн; 31.05.2011 року - 797,0600 грн; 15.06.2011 року та 16.06. 2011 року - 797,3500 грн; 30.06.2011 року - 797,2300 грн;15.07.2011 року та 18.07.2011 року - 797,1000 грн; 29.07.2011 року - 797,1200 грн; 15.08.2011 року та 16.08.2011 року - 797,1000 грн; 31.08.2011 року - 797,0700 грн; 15.09.2011 року та 16.09. 2011 року - 797,2300 грн; 30.09.2011 року - 797,2700 грн; 15.10.2011 року та 18.10.2011 року - 797,5700 грн; 31.10.2011року - 797,7000 грн; 15.11. 2011 року - 797,2300 грн; 16.11.2011 року - 798,3500 грн; 30.11.2011 року - 798,9700 грн; 15.12.2011 року та 16.12.2011 року - 798,9900 грн; 30.12.2011 року, 15.01.2012 року та 17.01.2012 року - 798,9800 грн; 31.01.2012 року - 798,9700 грн; 15.02. 2012 року та 16.02.2012 року - 798,8100 грн; 29.02.2012 року - 798,6700 грн; 15.03.2012 року та 16.03.2012 року - 798,4000 грн; 20.03. 2012 року - 798,5000 грн; 28.03.2012 року - 798,5700 грн; 30.03. 2012 року - 798,6700 грн; 28.04.2012 року - 798,9900 грн; 31.05.2012 року та 27.06. 2012 року - 799,2500 грн; 31.07.2012 року, 31.08.2012 року, 28.09.2012 року, 31.10.2012 року, 30.11.2012 року, 29.12.2012 року, 31.01.2013 року, 28.02.2013 року, 29.03.2013 року, 30.04.2013 року, 31.05.2013 року, 10.06.2013 року, 27.06.2013 року, 31.07.2013 року, 16.08.2013 року, 30.08.2013 року та 30.09. 2013 року - 799,3000 грн.

Отже, розмір пені за ці періоди, враховуючи офіційний курс гривні до долара США (розмір пені в доларах США х курс долара США до гривні) становить відповідно: 19,74 грн; 20,08 грн; 3,99 грн; 33,38 грн; 49,23 грн; 6,14 грн; 67,03 грн; 72,64 грн; 4,86 грн; 92,24 грн; 99,96 грн; 20,41 грн; 92,39 грн;144,83 грн; 8,53 грн; 154,63 грн; 156,34 грн; 10,52 грн; 171,09 грн; 185,44 грн; 40,92 грн; 181,00 грн; 215,20 грн; 14,53 грн; 227,07 грн; 245,93 грн; 16,46 грн; 255,67 грн; 323,75 грн; 40,75 грн; 253,11 грн; 308,74 грн; 22,69 грн; 290,24 грн; 340,52 грн; 25,07 грн; 96,38 грн; 197,41 грн; 48,16 грн; 705,67 грн; 820,75 грн; 685,36 грн; 880,91 грн; 820,40 грн; 755,26 грн; 907,21 грн; 841,02 грн; 827,52 грн; 959,08 грн; 828,47 грн; 872,12 грн; 979,14 грн; 964,84 грн; 314,92 грн; 503,16 грн; 1020,31 грн; 486,53 грн; 398,37 грн; 892,50 грн; 436,90 грн. А всього - 20 457,51 грн.

На спростування періодів нарахування пені, ставки її нарахування та відповідних сум нарахування тощо належних та допустимих доказів апелянтом не представлено.

При цьому колегія суддів також враховує положення п.6.1. кредитної угоди щодо сплати пені в гривневому еквіваленті за курсом НБУ на день щоденного нарахування.

Згідно розяснень п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» у разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення.

Проте, місцевий суд зазначені розяснення не врахував та обчислив суму заборгованості виходячи з розрахунку банку з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України станом на 15 жовтня 2013 року.

Зважаючи на вищенаведене колегія судів приходить до переконання, що розмір заборгованості, у рахунок погашення якої слід звернути стягнення на нерухоме майно, станом на 15 жовтня 2013 року складається із: 5 778,02 доларів США - заборгованість за кредитом, що еквівалентно 64 171,85 грн; 4 358,46 доларів США заборгованість по процентах за користування кредитом, шо еквівалентно 48 405,93 грн, а всього 10 136,48 долари США, що еквівалентно 112 577,78 грн; а також 20 457,51 грн пені за несвоєчасне виконання зобовязань за договором.

При цьому розрахунок заборгованості по тілу кредиту та відсотках за користування ним проведено з врахуванням встановленого Національним банком України офіційного курсу гривні до долара США: 100 доларів США - 1110.6200 грн на день ухвалення оскаржуваного рішення місцевим судом 02.04.2014 року.

На спростування цієї суми заборгованості належних та допустимих доказів суду не представлено.

Тому з цих підстав рішення суду слід змінити, зазначивши, що загальна сума заборгованості, у рахунок погашення якої звернуто стягнення на нерухоме майно, станом на 15 жовтня 2013 року складається із: 5 778,02 доларів США - заборгованість за кредитом, що еквівалентно 64 171,85 грн; 4 358,46 доларів США заборгованість по процентах за користування кредитом, шо еквівалентно 48 405,93 грн всього 10 136,48 долари США, що еквівалентно 112 577,78 грн; а також 20 457,51 грн пені за несвоєчасне виконання зобовязань за договором.

Відтак, саме з цих підстав апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення.

Що стосується інших доводів апеляційної скарги, то вони не заслуговують на увагу з огляду на таке.

Відповідно до роз'яснень, даних у п. 41 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при розгляді справ про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має дати оцінку співмірності суми заборгованості за кредитом та вартості іпотечного майна, якщо допущене боржником або іпотекодавцем, якщо він є відмінним від боржника, порушення основного зобов'язання чи іпотечного договору не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав. Оскільки вказане положення закону є оціночним, то суд має належним чином його мотивувати, співставити обставини зі змістом цього поняття, визначитись, чи не суперечить його застосування загальному змісту та призначенню права, яким урегульовано конкретні відносини (зокрема про право на першочергове задоволення вимог за рахунок предмета застави), та врахувати загальні засади цивільного законодавства - справедливість, добросовісність та розумність (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України).

Разом з тим, частиною 3 статтею 39 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що суд вправі відмовити у задоволенні позову іпотекодержателя про звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо допущене боржником або іпотекодавцем, який є відмінним від боржника, порушення основного зобов'язання чи іпотечного договору не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав.

Тобто, як вказаним законом, так і діючим щодо цих правовідносин законодавством не передбачено можливості відмови у зверненні стягнення на предмет іпотеки у звязку із неспівмірністю заборгованості за основним зобовязанням із вартістю переданого в іпотеку на забезпечення його виконання майна.

Відтак, врахувавши вищенаведені обставини в цій частині суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що підстав для відмови в позові не вбачається.

Також суд обґрунтовано вважав необхідним застосування наслідків ст. 38 Закону України «Про іпотеку» у випадку якщо ціна предмету іпотеки перевищуватиме розмір заборгованості.

Виходячи зі змісту поняття ціни як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо та аналізу норм статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку», слід дійти висновку про те, що в розумінні норми статті 39 цього Закону встановлення початкової ціни предмета іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 цього Закону.

Зважаючи на це, місцевий суд обґрунтовано визначив початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 Закону України «Про іпотеку» на підставі оцінки майна субєктом оціночної діяльності на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна.

Такі правові позиції викладені в постановах Верховного Суду України у справах № 6-61цс15 від 27 травня 2015 року, № 6-1561цс15 від 21 жовтня 2015 року, які в силу положень статті 3607 ЦПК України є обовязковими для всіх субєктів владних повноважень, що застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Відтак, і в цій частині доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу.

Необґрунтованими є також посилання апелянта на те, що судом не застосовано до спірних правовідносин положення ст. 616 ЦК України, оскільки ця норма закону стосується підстав звільнення від відповідальності за порушення зобовязання з вини кредитора. В даній справі таких не встановлено. Крім того, зважаючи на принцип диспозитивності, оскільки відповідачами не було заявлено вимоги про зменшення суми пені за наявності інших обставин, які мають суттєве значення ( ч.3 с. 551 ЦК України), відповідно правові підстави для цього відсутні.

Аналогічно надуманими є твердження апелянта щодо наявності підстав, передбачених п.2 ч.1 ст. 205 ЦПК України, для закриття провадження у даній справі не заслуговує на увагу.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 205 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі у зв'язку з відмовою позивача від позову або укладенням мирової угоди сторін, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Відповідно до наведеної норми суд закриває провадження у справі, якщо в позовах, які розглядаються судами, одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю співпадають за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.

Такий висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року № 6-1133цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Як вбачається з матеріалів справи рішенням Калуського міськрайонного суду від 12 березня 2014 року відмовлено у задоволенні позову ПАТ КБ ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_2 третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки. За змістом рішення підставою позову у цій справі було стягнення заборгованості за кредитним договором станом на 4 січня 2012 року в сумі 60 404,90 грн.

Оскільки в даному спорі мають місце інші підстави позову, тому банк вправі був звернутися до суду з новою позовною заявою.

В іншій частині судове рішення не оскаржується, а тому на предмет його законності та обґрунтованості апеляційним судом не переглядається.

В звязку зі зміною рішення суду в частині визначення загальної суми заборгованості, у рахунок погашення якої звернуто стягнення на нерухоме майно, відповідно до положень ст. 88 ЦПК України підлягає зміні також і рішення суду в частині розподілу між сторонами судових витрат.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 313-314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Калуського міськрайонного суду від 2 квітня 2014 року в частині визначення загальної суми заборгованості, у рахунок погашення якої звернуто стягнення на нерухоме майно змінити.

Зазначити, що загальна сума такої заборгованості станом на 15 жовтня 2013 року складається із: 5 778,02 доларів США - заборгованість за кредитом, що еквівалентно 64 171,85 грн; 4 358,46 доларів США заборгованість по процентах за користування кредитом, шо еквівалентно 48 405,93 грн всього 10 136,48 долари США, що еквівалентно 112 577,78 грн; а також 20 457,51 грн пені за несвоєчасне виконання зобовязань за договором.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави 262,66 грн несплаченого судового збору.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий Г.П. Мелінишин

Судді: О.Ю. Беркій

ОСОБА_6