Справа № 161/1476/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Івасюта Л.В.
Провадження № 22-ц/773/1218/16 Категорія: 2 Доповідач: Свистун О. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 липня 2016 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Свистун О.В.,

суддів - Грушицького А.І., Федонюк С.Ю.,

з участю секретаря - Перебойчука Р.В.,

представника позивача - ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» про визнання недійсним договору фінансового лізингу,

за апеляційною скаргою відповідача товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 07 червня 2016 року, -

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_2 05.02.2016р. звернулась в суд із позовом до ТзОВ "Лізингова компанія "Еталон" про визнання недійсним договору фінансового лізингу, мотивуючи свої вимоги тим, що 29 серпня 2014 року між ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон» та нею, з метою задоволення її особистих потреб, було укладено Договір №000972 фінансового лізингу. Згідно п.1.1 даного договору лізингодавець зобов'язується придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування майно (надалі - предмет лізингу, визначений у п.3.1. цього Договору), а лізингоодержувач зобов'язується прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі, згідно з умовами цього Договору. Пунктом 3.1 Договору лізингу визначено, що предметом лізингу є автомобіль. Однак у договорі не вказаний який саме автомобіль. 29.08.2014 р. в рахунок даного договору вона здійснила платіж у розмірі 50000,00 грн. Як з'ясувалося це був реєстраційний платіж згідно договору № 000972 від 29.08.2014 року, що підтверджується квитанцією про оплату № 0.0.293266089.1., а також 200,00 грн., що підтверджується квитанцією про оплату 0.0.293266089.2. Просить визнати даний Договір № 000972 фінансового лізингу від 29.08.2014 року недійсним, застосувати наслідки недійсності правочину шляхом стягнення із відповідача сплачені кошти покликаючись, на те, що даний Договір не відповідає вимогам матеріального та процесуального права і не був посвідчений нотаріально.

Згідно з поданою представником позивача заявою про зміну предмету позову, ОСОБА_2 просила встановити, що Договір № 000972 фінансового лізингу від 29.08.2014 року, укладений між ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон» та ОСОБА_2 є нікчемним, застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину та стягнути з ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон» в користь ОСОБА_2 50000,00 грн. та інші платежі.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 07 червня 2016 року позов в даній справі задоволено.

Встановлено, що Договір № 000972 фінансового лізингу від 29.08.2014 року, укладений між ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон» та ОСОБА_2 є нікчемним.

Застосовано наслідки недійсності нікчемного правочину та стягнуто з ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон» в користь ОСОБА_2 50000,00 грн., сплачених згідно квитанції № 0.0.293266089.1 від 29.08.2014 року, та 200,00 грн., сплачених згідно квитанції № 0.0.293266089.2 від 29.08.2014 року.

Стягнуто з ТзОВ "Лізингова компанія "Еталон" в дохід держави 1102,40 грн. судового збору.

У поданій апеляційній скарзі відповідач ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон» просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову. Покликається на те, що судом були порушені норми матеріального та процесуального права, неповно з'ясовані всі обставини, що мають значення для справи.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 апеляційну скаргу заперечив, оскільки вважає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Просив апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Позивач ОСОБА_2 була належним чином повідомлена про час та місце судового засідання, причин неявки суд не повідомила.

Відповідач ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон» в судове засідання не направило свого представника, причин неявки суд не повідомило, хоча належним чином було повідомлене про час та місце судового засідання.

Судом першої інстанції встановлено, що договір за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору. Згідно ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що 29 серпня 2014 року між ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон», як лізингодавцем, та ОСОБА_2, як лізингоодержувачем, з метою задоволення її особистих потреб, було укладено Договір № 000972 фінансового лізингу. Згідно п.1.1. Договору лізингу, лізингодавець зобов'язується придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування майно (надалі - предмет лізингу, визначений у п.3.1. цього Договору), а лізингоодержувач зобов'язується прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі, згідно з умовами цього Договору. Пунктом 3.1 Договору лізингу визначено, що предметом лізингу є автомобіль (а.с. 4-9).

29.08.2014 р. позивач здійснила оплату у розмірі 50000,00 грн., як реєстраційний платіж згідно договору № 000972 від 29.08.2014 року, що підтверджується квитанцією про оплату № 0.0.293266089.1, а також 200,00 грн., що підтверджується квитанцією про оплату 0.0.293266089.2.

Задовольняючи позов та визнаючи недійсним укладений між сторонами спору договір фінансового лізингу № 003548 від 13.01.2016 року суд першої інстанції виходив з того, що у відповідача відсутня ліцензія для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб і оспорюваний договір не був нотаріально посвідчений, як цього вимагає Закон для даного виду правочинів.

Висновки суду відповідають встановленим в справі обставинам та зазначеним вимогам закону.

У відповідності до ч. ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг».

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до ч. 2 ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Виходячи з аналізу норм чинного законодавства, вказаний договір за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до ст. 628 ЦК України.

Положеннями ст. 799 ЦК України передбачено, що договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Однак, договір фінансового лізингу не було нотаріально посвідчено.

Частиною 1 ст. 220 ЦК України передбачено, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дав вірну оцінку наданому договору, правильно застосував норми матеріального права та повно дослідив обставини по даній справі.

В апеляційній скарзі відповідач вказує на ряд обставин, які повно досліджені і спростовані судом першої інстанції.

Зокрема, згідно пункту 3.5 договору, лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За вищенаведеними зобов'язаннями відповідає продавець.

Як правильно проаналізовано судом першої інстанції, в договорі фінансового лізингу укладеного між сторонами повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості (п. 3.5, розділ 3 договору), звужені обов'язки лізингодавця, які передбачені в Законі України «Про фінансовий лізинг», положеннях ЦК України, одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства.

Згідно із ст. 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію, тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодежувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу.

Оскільки вибір продавця предмета лізингу за договором здійснює відповідач, так як в договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має завертатись споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару, то п. 3.5 договору, щодо усунення лізингодавця від відповідальності в частині якості, комплектності, справності та інше суперечить положенням зазначеної вище ст. 808 ЦК України.

Пунктом 4 ч. 1 ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії.

Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (п. 11-1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»).

У відповідності до ч. 1 ст. 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Судом першої інстанції з наявних у справі доказів не встановлено наявності ліцензії у відповідача для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб, що свідчить про відсутність такого дозволу (ліцензії), що відповідно суперечить вимогам законодавства. Доказів, які б підтверджували протилежне відповідач суду не надав.

На підставі ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Аналогічні висновки містяться в постанові Верховного Суду України від 16.12.2015 року у справі № 6-2766цс15.

Наведені відповідачем в апеляційній скарзі доводи про те, що діяльність відповідача не підлягає ліцензуванню, а оспорюваний договір - нотаріальному посвідченню спростовуються згаданими вище нормами матеріального права та правовою позицією, висловленою Верховним Судом України при розгляді аналогічної справи.

За правилами ст.60 ч.1 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Отже, виходячи із визначених ст.303 ЦПК України меж розгляду справи апеляційним судом колегія суддів приходить до висновку, що при вирішенні даної справи суд на підставі встановлених в судовому засіданні фактів, що підтверджуються належними доказами, вірно визначив характер спірних правовідносин між сторонами і правові норми, що їх регулюють, а отже приходить до висновку про відсутність правових підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Рішення суду першої інстанції постановлено з додержанням норм процесуального та матеріального права, а зазначені в ньому висновки відповідають обставинам справи.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу відповідача товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» відхилити.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 07 червня 2016 року у даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: