Справа № 351/219/15-ц
Номер провадження № 2/351/15/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 липня 2016 року м. Снятин

Снятинський районний суд ОСОБА_1 Франківської області в складі :

головуючого - судді - Боднарука М.В.,

з участю секретаря - Лакуста М.З.,

представника позивача - ОСОБА_2

представника позивача - ОСОБА_3

представника відповідача - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Снятині справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_1, ОСОБА_6, ОСОБА_7 сільської ради про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності на будинковолодіння, свідоцтва про право на спадщину та договору дарування в ? частці та визнання права власності на ? частку, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_5 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_6, ОСОБА_7 сільської ради про про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності на будинковолодіння, свідоцтва про право на спадщину та договору дарування в ? частці та визнання права власності на ? частку, мотивуючи свій позов тим, що спірне будинковолодіння, яке знаходиться по вул.І.Франка,29 в с.Белелуя Снятинського району Івано-Франківської області станом на 01.07.1971 року відносилось до суспільної групи «колгоспний двір», членом якого був позивач, та якому належить частка в майні колгоспного двору. 10.01.1992 року було незаконно видано свідоцтво про право власності на дане будинковолодіння на батька, ОСОБА_8, який 13.01.1992 року подарував ? частини будинковолодіння відповідачу ОСОБА_6 Також, 18.11.2008 року померла ОСОБА_9, яка посвідчила заповіт на користь відповідача ОСОБА_6 Про існування свідоцтва про право власності від 1992 року та договору дарування ? частини будинку та одержання свідоцтва про право на спадщину позивачу нічого відомо не було, а тому просив суд поновити строк звернення до суду на судовим захистом, визнати недійсним свідоцтво про право власності на будинковолодіння на ОСОБА_8, договір дарування від 13.01.1992 року, свідоцтво про право на спадщину, виданного на ОСОБА_6 після смерті ОСОБА_8, ОСОБА_9 в ? частці недійсними та визнати за ним право власності на ? частку даного будинковолодіння.

Представники позивача ОСОБА_10 та адвокат ОСОБА_3 в судовому засіданні позов підтримали в повному обсязі, просили позов задоволити.

Відповідач ОСОБА_7 сільська рада в судове засідання не з'явилась, однак подала до суду заяву в якій просила суд справу слухати в її відсутності.

Представник відповідачів ОСОБА_6 та ОСОБА_1 адвокат ОСОБА_4 проти позову заперечив, пояснив суду, що позивач звернувся до суду із пропуском строку позовної

давності, оскільки позивач з 1988 року не проживає в спірному будинковолодінні. У 1988 році батько позивача ОСОБА_8 та його довіритель, ОСОБА_6 здійснили добудову до будинку без участі позивача, а тому його право на даний позов виникло у 1988 році. Подав до суду заяву про застосування строку позовної давності. Окрім того, вважає, що позивачем не доведено та обставина, що спірне будинковолодіння відносилось до суспільної групи «колгоспний двір», оскільки голова двору, ОСОБА_8 не був членом колгоспу, оскільки працював у лісгоспі, а відповідно до Правової позиції Верховного Суду України, висловленій при розгляді справи №6-145цс13 порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 12 травня 1985 року №5-24/26, а згодом Вказівками, затвердженими постановою Держкомстату СРСР від 25 травня 1990 року №69, згідно з якими суспільна группа госопдарства визначалась залежно від роду занять голови госопдарства (сім'ї). Особи, які працювали у колгоспі, але не були членами колгоспу, відносились до суспільної групи робочих або службовців залежно від займаної посади, то спірне господарство ніколи не відносилось до колгоспного двору.

Вислухавши представників позивача та представника відповідачів, дослідивши і перевіривши зібрані докази, встановивши дійсні обставини справи суд приходить до висновку, що в позові слід відмовити з наступних підстав.

Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

- із копії погосподарської книги за 1986 1990 роки в (а.с.76-78) та довідки Белелуйсбької сільської ради (а.с.160-161 ) вбачається, що позивач вибув із господарства разом із своєю сім'єю, в новозбудований будинок № 1474 поряд із будинком батька, що дає суду підстави вважати, що позивач вибув із спірного будинковолодіння у 1988 році.

Посилання представників позивача на ту обставину, що ОСОБА_7 сільська рада самовільно, без згоди позивача відкрила йому новий погосподарський номер суд не може взяти до уваги, оскільки позивачем та його представниками не долучено до матеріалів справи доказів, які б свідчили протилежне.

Вибувши у 1988 році із спірного будинковолодіння, позивач не вчиняв жодних дій щодо витребування спірного майна, або його виділу в натурі, та не зареєстрував своє право на частку у спірному будинковолодінні, хоча відповідно до ст.4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 року право власності підлягає державній реєстрації.

Вищенаведене дає підставу суду вважати, що позивач вибувши із двору на постійне місце проживання разом із всією сім»єю в новозбудований будинок, на протязі тривалого часу не

витребував свою частку в майні двору, не зареєстрував її в вищевказаному законом порядку без поважних причин, а тому в позові слід відмовити за пропуском встановленого законом строку звернення до суду, а тому посилання представника позивача на те, що останній не знав про існування свідоцтва про право власності на ОСОБА_8 та договору дарування ? частини будинковолодіння в користь ОСОБА_6 не заслуговує на увагу.

На підставі наведеного та ст.ст. 256, 267 ЦК України та керуючись ст.ст.213-215, 218 ЦПК України, суд ,

В И Р І Ш И В:

В позові ОСОБА_5 до ОСОБА_1, ОСОБА_6, ОСОБА_7 сільської ради про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності на будинковолодіння, свідоцтва про право на спадщину та договору дарування в ? частці та визнання права власності на ? частку будинковолодіння відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Івано-Франківської області протягом 10 днів з дня його проголошення через Снятинський районний суд. У разі відсутності сторін, під час проголошення судового рішення подається апеляційна скарга протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий : підпис

Суддя Снятинського районного суду М.В. Боднарук