УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 липня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

СитнікО.М., Демяносова М.В., Леванчука А.О.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за договором позики та відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою представника ОСОБА_5 - ОСОБА_7, на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 11 січня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 23 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 28 липня 2011 року він позичив ОСОБА_5 83 000 грн строком до 28 липня 2012 року, про що остання написала розписку. Станом на 02 вересня 2014 року ОСОБА_5 кошти не повернула, у зв'язку з чим позивач просив стягнути з неї заборгованість у розмірі 83 000 грн, 3 % річних - 6 712 грн 76 коп., інфляційні втрати - 29 763 грн та відсотки, передбачені ст. 1048 ЦК України - 11 047 грн 30 коп. та солідарно з ОСОБА_6 моральну шкоду у розмірі 1 000 грн.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 11 січня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 23 березня 2016 року, позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 заборгованість за договором позики у розмірі 83 000 грн, 3 % річних - 6 712 грн 76 коп., інфляційні витрати - 29 763 грн та відсотки - 11 047 грн 30 коп. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_5 - ОСОБА_7, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані рішення судів попередніх інстанцій та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга не може бути задоволена з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи у касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що 28 липня 2011 року ОСОБА_4 позичив ОСОБА_5 83 000 грн строком до 28 липня 2012 року, про що остання написала розписку (а. с. 46).

Станом на 02 вересня 2014 року ОСОБА_5 кошти не повернула.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Така правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов'язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Таким чином, суди дійшли обґрунтованого висновку про укладання між сторонами договору позики, відповідно до якого ОСОБА_5 позичила грошові кошти, які в обумовлені договором строки не повернула. Доводи ОСОБА_5 про невідповідність отриманого нею розміру позики з тим, що зазначено у розписці, доказами не підтверджено.

Також, ні до суду першої інстанції, ні до суду апеляційної інстанції не надано доказів на підтвердження доводів про написання розписки під примусом.

Інші доводи касаційної скарги на правильність висновків судів не впливають та їх не спростовують та зводяться до переоцінки доказів.

Згідно ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_7 відхилити.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 11 січня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 23 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:

Ситнік О.М. Демяносов М.В. ЛеванчукА.О.