АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
_____________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2 серпня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Рейнарт І.М.

суддів Андрієнко А.М., Кирилюк Г.М

при секретарі Ігнатьєву Є.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 15 квітня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень», фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про визнання відкликаною згоду на отримання споживчого кредиту, визнання договору індивідуального замовлення та договору про отримання споживчого кредиту розірваними,

№ апеляційного провадження: № 22-ц/796/8090/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Арапіна Н.Є.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Рейнарт І.М.
встановила:

у жовтні 2015 року позивач звернувся до суду з позовом про визнання розірваним 16 липня 2015 року договір (індивідуальний номер замовлення CU-BS-005R) від 2 липня 2015 року з ФОП ОСОБА_3 та визнання припиненим 16 липня 2015 року договір про отримання споживчого кредиту (№134786135 від 2 липня 2015 року) з ТОВ «ФК «ЦФР».

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що 2 липня 2015 року він уклав договір з ТОВ «ФК «ЦФР» про отримання споживчого кредиту, за яким доручив ТОВ «ФК «ЦФР» перерахувати на користь ФОП ОСОБА_3 суму оплати в розмірі 12 092 грн. за договором індивідуального замовлення CU-BS-005R по виготовленню та передачі ПВХ конструкцій. 2 липня 2015 року він також уклав договір з відповідачем ФОП ОСОБА_3 (індивідуальний номер замовлення CU-BS-005R), згідно якого ФОП ОСОБА_3 зобов'язався організувати на його користь роботи по виготовленню та передачі у власність ПВХ конструкцій вартістю 12 092 грн.

Позивач стверджував, що 6 липня 2015 року надав письмове повідомлення ФОП ОСОБА_3 про анулювання замовлення, а 16 липня 2015 року надав ТОВ «ФК «ЦФР» та ФОП ОСОБА_3 письмове повідомлення про відкликання своєї згоди на укладення договору про отримання споживчого кредиту та договору з ФОП ОСОБА_3 Проте, відповідачі, порушуючи вимоги Закону України «Про захист прав споживачів», вимагають від нього продовження договірних відносин.

25 січня 2016 року представник позивача подав до суду заяву про зміну предмету позову і просив визнати розірваним 6 липня 2015 року договір (індивідуальний номер замовлення CU-BS-005R) від 2 липня 2015 року між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_3, вважати відкликаною 16 липня 2015 року згоду ОСОБА_1 на укладення договору про отримання споживчого кредиту №134786135 від 2 липня 2015 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Фінансова Компанія «Центр Фінансових Рішень», визнати розірваним 16 липня 2015 року договір про отримання споживчого кредиту №134786135 від 2 липня 2015 року між

- 2 -

ОСОБА_1 та «Фінансова Компанія «Центр Фінансових Рішень».

Рішенням суду від 15 квітня 2016 року в позові відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Представник позивача посилається на неповне з'ясування судом обставин справи, не застосування судом Закону України «Про захист прав споживачів» та неправильне застосування Постанови КМУ від 19 березня 1994 року «Про реалізацію окремих положень Закону України «Про захист прав споживачів», за якою не підлягають обміну (поверненню) скло, нарізане або розкроєне під розмір, визначений покупцем (замовником), так як відповідач ФОП ОСОБА_3 не надав суду акт прийому-передачі виготовлених вікон або інших доказів того, що він вчасно передав або намагався передати товар позивачу.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників позивача, які підтримали апеляційну скаргу, пояснення представника ФОП ОСОБА_3, який просив залишити рішення суду без змін, вивчивши матеріали справи та заперечення ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень», обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що 2 липня 2015р. між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_3 був укладений договір (індивідуальний номер замовлення CU-BS-005R), за умовами якого ОСОБА_1 доручив, а ФОП ОСОБА_3 зобов'язався організувати роботи по виготовленню та переді у власність ПВХ конструкції за ціною виконавця. Сторони визначили вартість договору у розмірі 12 092грн.

Крім того, 2 липня 2015р. позивач підписав заяву про приєднання до умов отримання кредитів та інших послуг від ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» та заяву про отримання кредиту від ТОФ «ФК «ЦФР», за умовами яких отримав кредит у сумі 12092грн. строком на 36 місяців. Також даною заявою позивач надав доручення ТОВ «ФК «ЦФР» перерахувати отриманий кредит у сумі 12092грн. ФОП ОСОБА_3, як оплату за договором BS-005R від 2 липня 2015р.

6 липня 2015р. позивач звернувся до ФОП ОСОБА_3 із заявою про анулювання замовлення у зв'язку із неможливістю оплати рахунку та здійснення замовлення без погодження із дружиною.

16 липня 2015р. позивач направив заяви до ФОП ОСОБА_3 та ТОВ «ФК «ЦФР» про розірвання укладених договорів, відповіді на які ним отримані не були.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх безпідставності.

Проте, повністю погодитися з таким висновком суду першої інстанції не можна з таких підстав.

Згідно ч. 1 ст. 865 ЦК України за договором побутового підряду підрядник, який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується виконати за завданням фізичної особи (замовника) певну роботу, призначену для задоволення побутових та інших особистих потреб, а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Частиною 3 статті 865 ЦК України встановлено, що до відносин за договором побутового підряду, не врегульованих цим Кодексом, застосовується законодавство про захист прав споживачів.

Відповідно до ч. 2 ст. 867 ЦК України замовник має право у будь-який час до здачі йому роботи відмовитися від договору побутового підряду, сплативши підрядникові частину встановленої ціни роботи пропорційно роботі, фактично виконаній до повідомлення про відмову від договору, та відшкодувавши йому витрати, здійснені до цього моменту з метою виконання договору, якщо вони не входять до частини ціни роботи, яка підлягає сплаті. Умови договору, що позбавляють замовника цього права, є нікчемними.

Частиною 3 статті 12 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі реалізації

- 3 -

продукції поза торговельними або офісними приміщеннями споживач має право розірвати договір за умови повідомлення про це продавця (виконавця) протягом чотирнадцяти днів з дати одержання документа, який засвідчує факт здійснення правочину поза торговельними або офісними приміщеннями чи прийняття продукції або першої поставки такої продукції, за умови, що така продукція є річчю, а прийняття чи поставка продукції відбувається пізніше часу одержання споживачем документа на їх продаж.

Отже, нормами матеріального права встановлено право замовника (споживача) відмовитися від договору побутового підряду.

При цьому, Законом України «Про захист прав споживачів» визначений період, протягом якого споживач може відмовитися від товару.

За таких обставин, застосування судом першої інстанції норм статті 652 ЦК України колегія суддів вважає неправильним, так як вказані норми встановлюють загальні підстави зміни або розірвання договору у зв'язку з істотною зміною обставин. Разом з тим, правовідносини сторін регулюються спеціальними нормами, які передбачають укладення, виконання та розірвання договору підряду.

Доводи представника ФОП ОСОБА_3 про те, що відповідно до п. 7.6. умов договору позивач був повідомлений про неможливість розірвання даного договору, що також передбачено постановою Кабінету Міністрів України № 172 від 19 березня 1994р., на думку колегії суддів, не може бути підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Згідно ч. 2 ст. 867 ЦК України умови договору, що позбавляють замовника права відмовитися від договору побутового підряду, є нікчемними.

Постановою Кабінету Міністрів України № 172 від 19 березня 1994р. «Про реалізацію окремих положень Закону України «Про захист прав споживачів», визначений перелік товарів належної якості згідно з додатком N 3, що не підлягають обміну (поверненню), якщо вони не задовольняють споживачів з будь-яких причин, зокрема, скло, нарізане або розкроєне під розмір, визначений покупцем (замовником).

Проте, з наданого апеляційному суду паспорта виготовлення продукції ТОВ «Престиж Груп», замовлення позивача прийнято до роботи 10 липня 2015р., тобто після звернення позивача із заявою про анулювання замовлення 6 липня 2015р., а відтак підстав вважати, що відповідачем на цей час скло вже було нарізане або розкроєне під розмір, визначений позивачем, не має, тому відповідач ФОП ОСОБА_3 не був позбавлений можливості припинити виконання договору побутового підряду, укладеного з позивачем.

Посилання представника ФОП ОСОБА_3 на те, що відповідач не отримував заяву позивача від 6 липня 2015р., спростовуються матеріалами справи, згідно яких заява позивача від 6 липня 2015р. була отримана Довганівською, яка також отримала заяву позивача від 16 липня 2015р., отримання якої відповідачем не заперечується.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що при вирішенні позовних вимог, заявлених до ФОП ОСОБА_3, судом першої інстанції неправильно були застосовані норми матеріального права і суд прийшов до неправильного висновку про відсутність у позивача права на розірвання договору, укладеного з ФОП ОСОБА_3, а тому рішення суду в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення цих позовних вимог.

Разом з тим, висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для розірвання договору споживчого кредиту є правильним, відповідає обставинам справи та ґрунтується на нормах матеріального права.

Згідно ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

- 4 -

Отже, між позивачем та ТОВ «ФК «ЦФР» укладено договір споживчого кредиту.

Частиною 6 статі 11 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Перебіг цього строку розпочинається з моменту передачі споживачеві примірника укладеного договору. Відкликання згоди оформлюється письмовим повідомленням, яке споживач зобов'язаний подати особисто чи через уповноваженого представника або надіслати кредитодавцю до закінчення строку, зазначеного в абзаці першому цієї частини. З відкликанням згоди на укладення договору про надання споживчого кредиту споживач повинен одночасно повернути кредитодавцю кошти або товари, одержані згідно з договором. Споживач також сплачує відсотки за період між моментом одержання коштів та моментом їх повернення за ставкою, встановленою в договорі.

Позивачем 16 липня 2015р. направлена ТОВ «ФК «ЦФР» письмова заява про розірвання договору споживчого кредиту, яка отримана товариством 16 липня 2015р.

Разом з тим, позивачем не виконані вимоги ч. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та разом із заявою не повернено грошових коштів, отриманих відповідно до умов кредитного договору.

Доводи апеляційної скарги про те, що грошові кошти позивачем отримані не були, а відтак, він не зобов'язаний їх повертати, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки за дорученням позивача, викладеним у заяві від 2 липня 2015р., товариство 3 липня 2015р. перерахувало грошові кошти ФОП ОСОБА_3, що підтверджено платіжним дорученням № 161746314 від 2 липня 2015р., копія якого надана апеляційному суду.

Враховуючи викладені обставини, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про відсутність правових підстав для розірвання кредитного договору.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України у зв'язку із задоволенням позовних вимог, пред'явлених до ФОП ОСОБА_3, та звільнення позивача від сплати судового збору, як інваліда 2 групи, з відповідача ФОП ОСОБА_3 у дохід держави підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви у сумі 483грн. 20коп. та апеляційної скарги у сумі 531грн. 52коп., а всього 1014грн. 72коп.

Керуючись ст.ст.303, 307, 309, 313-314, 316-317 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 15 квітня 2016 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог, заявлених до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 скасувати, ухвалити в цій частині нове рішення, яким визнати розірваним 6 липня 2015р. договір (індивідуальний номер замовлення CU-BS-005R) від 2 липня 2015 року ., укладений між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_3.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 судовий збір у сумі 1014грн. 72коп. у прибуток держави.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Судді: