Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 квітня 2016 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Буцяк З.І., Максимчук З.М.

секретар судового засідання: Шептицька С.С.

за участі: сторін та представників ОСОБА_1, ОСОБА_2 і Відділу державної виконавчої служби Корецького районного управління юстиції,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Корецького районного суду від 18 лютого 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_1 до Відділу державної виконавчої служби Корецького районного управління юстиції, ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача,: Головне управління Державної казначейської служби України в Рівненській області; про визнання дій державного виконавця неправомірними, визнання недійсним правочину, витребування майна із чужого незаконного володіння та визнання права власності,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Корецького районного суду від 18 лютого 2016 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 відмовлено в задоволенні позову до Відділу державної виконавчої служби Корецького районного управління юстиції (далі - Відділ ДВС), ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача,: Головне управління Державної казначейської служби України в Рівненській області; про визнання дій державного виконавця неправомірними.

У поданій на рішення апеляційній скарзі позивачі покликалися на його незаконність і необґрунтованість через невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи та порушення норм процесуального і матеріального права.

На її обґрунтування зазначали про неврахування судом того, що вироком Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 28.05.2012 року не визначено конкретного переліку майна, яке підлягає конфіскації. Натомість вказано про конфіскацію по 1/2 частині всього майна, яке є спільною власністю засуджених.

Вважають, що згідно з Переліком майна, що не підлягає конфіскації за судовим вироком (додаток до Кримінального кодексу України), житловий будинок, в якому вони постійно проживали та який знаходиться в сільській місцевості, опису, арешту та реалізації не підлягав. Твердження суду про те, що конфіскація належної їм частини будинку не суперечить цьому Переліку, оскільки їх не було позбавлено права проживання у ньому, є помилковим. Посилалися на невідповідність обставинам справи висновків суду про те, що на час проведення прилюдних торгів спірне майно перебувало у власності держави.

Відповідно до акту опису й арешту майна, протоколу прилюдних торгів і акту придбання арештованого майна державним виконавцем описано, арештовано та реалізовано на торгах по 1/8 частині як по 1/2 частині від належних на праві власності 1/4 частини будинку за кожним позивачем. Однак ці дії вчинено без вирішення питання щодо технічної можливості виділу в натурі цієї частки з об'єкта нерухомого майна та набуття нею статусу об'єкта цивільних прав і обов'язків.

На їхню думку, спірне майно вибуло з власності поза їхньою волею внаслідок неправомірних дій державного виконавця, тобто не в порядку, що встановлений для виконання судового рішення, а тому воно підлягає витребуванню.

Помимо цього, судом не додержано вимог ст.ст. 2, 8 ЦПК України та роз'яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 "Про судове рішення у цивільній справі" щодо законності оскаржуваного рішення.

З цих підстав просили рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове - про задоволення позову.

У поданих запереченнях на апеляційну скаргу Відділ ДВС, вважаючи оскаржуване рішення законним і обґрунтованим, просив залишити його без змін.

Своїми запереченнями Головне управління Державної казначейської служби України в Рівненській області не визнає доводів апеляційної скарги, в зв'язку з чим просить залишити її без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, думку осіб, які беруть участь у справі і з'явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи позивачів, колегія суддів прийшла до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що позивачі не надали переконливих і об'єктивних доказів про факт порушення їхніх суб'єктивних цивільних прав під час виконання вироку суду в частині конфіскації майна, а тому дії державного виконавця не були неправомірними, в зв'язку з чим відмовив у задоволенні позову.

Проте з такими висновками погодитися не можна.

Матеріалами справи встановлено, що 28 вересня 1994 року виконавчим комітетом Великомежиріцької сільської ради Корецького району видано свідоцтво, яким стверджено про право власності на 1/4 частину житлового будинку АДРЕСА_1 за кожним зі співвласників - ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_4 і ОСОБА_3 (а.с. 13).

Вироком Новоград-Волинського міськрайонного суду від 28 травня 2012 року Житомирської області, що набрав законної сили, ОСОБА_1 визнано винним і призначено покарання за ч. 1 ст. 263, ч. 2 ст. 307, ч. 3 ст. 307 КК України із застосуванням ст. 70 КК України на чотири роки позбавлення волі з конфіскацією 1/2 частини майна, що є його власністю. Цим вироком ОСОБА_2 визнано винною і призначено покарання за ч. 3 ст. 307 КК України із застосуванням ст. 69 КК України на три роки позбавлення волі з конфіскацією 1/2 частини майна, що є її власністю (а.с. 8-10; 11-12, зв.).

27 серпня 2012 року державним виконавцем Відділу ДВС описано та арештовано по 1/2 частині від 1/4 частин житлового будинку в АДРЕСА_1, що належали кожному з позивачів на праві власності, тобто по 1/8 частці з двох співвласників від усього будинку (а.с. 13; 22-23, зв.). 13 травня 2013 року відбулися прилюдні торги, в результаті яких було реалізовано зазначене нерухоме майно. Спірну частину будинку придбав ОСОБА_3 (а.с. 16). 23 травня 2013 року державним виконавцем складено акт про придбання арештованого майна з прилюдних торгів, що затверджений того ж числа в.о. начальника Відділу ДВС, а 24 травня 2013 року - виконавче провадження закінчено (а.с. 27; 95, 96).

Вважаючи, що її права порушені, ОСОБА_2 у жовтні 2014 року звернулася до суду з позовом до Відділу ДВС і ОСОБА_3, третя особа: Головне управління Державної казначейської служби України в Рівненській області; про визнання дій державного виконавця неправомірними, витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності.

Тоді ж з аналогічними вимогами звернувся до суду і ОСОБА_1

10 грудня 2014 року судом об'єднано в одне провадження справу за позовом ОСОБА_2 до Відділу ДВС і ОСОБА_3, третя особа: Головне управління Державної казначейської служби України в Рівненській області; про визнання дій державного виконавця неправомірними, витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності зі справою за позовом ОСОБА_1 до Відділу ДВС, ОСОБА_3 про визнання дій державного виконавця неправомірними, визнання недійсним правочину, витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності.

З роз'яснень, даних пленумом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в абз. другому п. 25 своєї постанови від 07.02.2014 року №6 "Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах", вбачається, що оскільки дії державного виконавця, пов'язані з реалізацією арештованого майна, є підставою для виникнення цивільних прав та обов'язків інших осіб (не сторін виконавчого провадження), то до таких правовідносин мають застосовуватися загальні положення про захист цивільних прав шляхом пред'явлення цими особами позову.

Пунктом 1 Переліку майна, що не підлягає конфіскації за судовим вироком (додаток до Кримінального кодексу України), заборонено конфіскацію жилого будинку з господарськими будівлями в сільській місцевості, що належить засудженому на правах особистої власності чи є його часткою у спільній власності, якщо він та його сім'я постійно в ньому проживають.

Оскільки 1/8 частка будинку АДРЕСА_1, що належать кожному із позивачів, були єдиним житлом ОСОБА_1 і ОСОБА_2, тому з наведених міркувань не могли бути конфісковані та реалізовані з прилюдних торгів.

Крім того, при реалізації частини житлового будинку ця частка в натурі не виділялася взагалі, що є порушенням вимог закону.

Так, Верховний Суд України в постанові від 15 січня 2014 року у справі №6-148цс13 висловив правову позицію про те, що об'єктом реалізації з прилюдних торгів може бути нерухоме майно, яке є об'єктом цивільних прав (будівля, споруда, інші приміщення, земельна ділянка, підприємство як цілісний майновий комплекс (або його частина, виділена у встановленому законом порядку в окремий самостійний об'єкт власності), а не його частина, яка не набула статусу об'єкта нерухомості в передбаченому законом порядку.

Згідно із абз. другого ч. 1 ст. 360 (7) ЦПК України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

За таких обставин дії державного виконавця з опису, арешту та реалізації по 1/8 частини будинку, що належать кожному із позивачів, є неправомірними, а тому позов про це слід задовольнити.

Підлягає до задоволення й позов у частині визнання недійсним правочину про відчуження з прилюдних торгів спірної частини будинку, виходячи з такого.

Правова позиція, що висловлена постановою Верховного Суду України від 24 жовтня 2012 року за наслідками розгляду справи №6-116цс12, вказує, що відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права та інтересу.

Згідно із ч. 2 ст. 16, ст. 215 ЦК України одним із способів захисту порушеного права є визнання недійсним правочину, укладеного з недодержанням вимог, установлених ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу.

Виходячи з аналізу правової природи процедури реалізації майна на прилюдних торгах, яка полягає в продажу майна, тобто в забезпеченні переходу права власності на майно боржника, на яке звернуто стягнення, до покупця - учасника прилюдних торгів, та ураховуючи особливості, передбачені законодавством щодо проведення прилюдних торгів, складання за результатами їх проведення акта про проведення прилюдних торгів є оформленням договірних відносин купівлі-продажу майна на публічних торгах, а відтак є правочином.

Таким чином, ураховуючи, те що відчуження майна з прилюдних торгів відноситься до угод купівлі-продажу, така угода може визнаватись недійсною на підставі норм цивільного законодавства про недійсність правочину (ст. ст. 203, 215 ЦК України).

Оскільки виходячи зі змісту ч.1 ст. 215 ЦК України підставами недійсності укладеного за результатами прилюдних торгів правочину є недодержання вимог закону в момент його укладення, тобто безпосередньо за результатами прилюдних торгів, то підставами для визнання прилюдних торгів недійсними є порушення встановлених законодавством правил проведення торгів, визначених саме Тимчасовим положенням про порядок проведення прилюдних торгів з реалізації нерухомого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 27 жовтня 1999 року № 68/5 та зареєстрованого в зазначеному Міністерстві 2 листопада 1999 року за № 745/4838.

З огляду на порушення, що допущені державним виконавцем при описі, арешті та реалізації частини житлового будинку, та відповідно до положень ст.ст. 203, 215 ЦК України правочин з відчуження 1/2 частини належної кожному з позивачів 1/4 частки, в житловому будинку АДРЕСА_1, що складає по 1/8 від усього будинку, який укладений за наслідками прилюдних торгів, слід визнати недійсним.

Погоджується колегія суддів і з доводами апеляційної скарги про необґрунтованість відмови суду першої інстанції в задоволенні позову про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Так, стаття 387 ЦК України передбачає право власника витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до ч. 2 ст. 388 ЦК України майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень.

Між тим, з правової позиції Верховного Суду України, яка дана 3 жовтня 2011 року постановою у справі №3-98гс11, вбачається, що висновку про продаж майна на прилюдних торгах, проведених з порушенням чинного законодавства щодо порядку виконання судових рішень, не змінює статусу особи, яка придбала майно з прилюдних торгів як добросовісного набувача, у якого майно не може бути витребуване власником за будь-яких умов, Вищий господарський суд України дійшов з порушенням вимог частини 2 статті 388 ЦК України, що містить заборону витребування майна у добросовісного набувача тільки в тому випадку, якщо це майно було продано у порядку, встановленому для виконання судових рішень, тобто з дотриманням вимог закону при виконанні судових рішень.

Тобто спірні 1/8 частка за кожним позивачем житлового будинку АДРЕСА_1 необхідно витребувати від ОСОБА_3 на користь позивачів.

Тому позов про це також слід задовольнити.

При цьому колегією суддів ураховується неможливість застосування двохсторонньої реституції як наслідків недійсності правочину, оскільки позивачі безпосередньої участі як продавці в укладенні оспорюваного правочину не брали, а правовідносини мають особливості, передбачені законодавством стосовно проведення прилюдних торгів та складання за результатами їх проведення акта про проведення прилюдних торгів.

Щодо вимоги ОСОБА_2 і ОСОБА_1 про визнання права власності на частину спірного житлового будинку, то з нею не можна погодитися.

В абз. п'ятому п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" судам роз'яснено, що рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації (ст.ст. 19, 27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень").

Пункт 5 ч. 1 ст. 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" передбачає, що державна реєстрація прав проводиться на підставі рішень судів, що набрали законної сили.

Як убачається, при вирішенні спірних правовідносин суд першої інстанції уваги на наведені обставини не звернув, що призвело до ухвалення рішення, яке не може залишатися чинним.

На підставі ст.ст. 203, 215, 387, 388 ЦК України, абз. другого п. 25 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року №6 "Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах", постанови Верховного Суду України від 15 січня 2014 року у справі №6-148цс13, постанови Верховного Суду України від 24 жовтня 2012 року у справі №6-116цс12, постанови Верховного Суду України від 3 жовтня 2011 року у справі №3-98гс11, керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313-314, 316, 324-325 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Корецького районного суду від 18 лютого 2016 року скасувати.

Позовні вимоги задовольнити частково.

Визнати неправомірними дії державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Корецького районного управління юстиції з проведення опису, арешту та реалізації з прилюдних торгів по 1/8 частці житлового будинку АДРЕСА_1 Рівненської області.

Визнати недійсним правочини купівлі-продажу з відчуження по 1/8 частці житлового будинку АДРЕСА_1 Рівненської області від 13 травня 2013 року в результаті проведення прилюдних торгів 13 травня 2013 року, що оформлені протоколом №183026/2 філії Приватного підприємства "Нива - В.Ш." по проведенню прилюдних торгів з реалізації арештованого майна.

Витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 і ОСОБА_1 по 1/8 частці житлового будинку АДРЕСА_1 Рівненської області.

В задоволенні позову про визнання права власності за кожним на 1/8 частину житлового будинку АДРЕСА_1 Рівненської області ОСОБА_2 та ОСОБА_1 відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий: Судді: