ухвала

іменем україни

21 вересня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого суддів: Ткачука О.С., Євтушенко О.І., Іваненко Ю.Г., Завгородньої І.М., Умнової О.В.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_6, ОСОБА_7 про стягнення заборгованості та за зустрічним позовом ОСОБА_6 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про визнання недійсними кредитного договору, договору іпотеки та договору поруки, за заявою ОСОБА_7 про визнання листа таким, що не підлягає виконанню, за касаційними скаргами ОСОБА_7 на ухвалу Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 18 грудня 2015 року, ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 15 лютого 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 19 квітня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2010 року Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк») звернулося до суду з позовом про стягнення заборгованості в сумі 724 395 грн 09 коп. за кредитним договором від 12 березня 2008 року № 0.

У квітні 2010 року відповідач ОСОБА_6 звернувся до суду із зустрічним позовом до ПАТ «УкрСиббанк» про визнання зазначеного кредитного договору та укладених 12 березня 2008 року на забезпечення його виконання договору іпотеки та договору поруки недійсними.

Рішенням Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 17 червня 2010 року позов Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_6 та ОСОБА_7 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено у повному обсязі.

Стягнуто з ОСОБА_6 та з ОСОБА_7 в солідарному порядку на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» в рахунок заборгованості за договором про надання споживчого кредиту від 12 березня 2008 року № 0 станом на 01 грудня 2009 року 724 395 грн 09 коп., в рахунок оплати судового збору 1 700 грн. 00 коп., та в рахунок оплати витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи 120 грн, а всього 726 215 грн 09 коп.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_6 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про визнання недійсними кредитного договору від 12 березня 2008 року № 0, договору іпотеки від 12 березня 2008 року та договору поруки від 12 березня 2008 року відмовлено у повному обсязі.

Ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 20 жовтня 2010 року апеляційну скаргу ОСОБА_6 відхилено, а рішення Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 17 червня 2010 року залишено без змін.

У листопаді 2015 року ОСОБА_7 звернувся до суду із заявою про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, свої вимоги обґрунтовуючи тим, що рішенням Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 17 червня 2010 року задоволено позов ПАТ «УкрСиббанк» та стягнуто з ОСОБА_6 та ОСОБА_7 в солідарному порядку на користь ПАТ «УкрСиббанк» 724 395 грн 09 коп. в рахунок заборгованості за кредитним договором про надання споживчого кредиту від 12 березня 2008 року № 0 станом на 01 грудня 2009 року.

16 листопада 2010 року на підставі зазначеного рішення видано виконавчий лист.

Посилаючись на наявність рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 26 жовтня 2015 року, яким визнано припиненими з 01 грудня 2008 року правовідносини за договором поруки № 187075, укладеним 12 березня 2008 року між ОСОБА_7 та ПАТ «УкрСиббанк», за яким останній поручився за зобов'язаннями ОСОБА_6 перед ПАТ «УкрСиббанк» за кредитним договором від 12 березня 2008 року № 0, просив визнати виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню.

Ухвалою Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 18 грудня 2015 року, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 15 лютого 2016 року, в задоволенні заяви ОСОБА_7 про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню відмовлено.

Також у лютому 2016 року ОСОБА_7 звернувся до суду з апеляційною скаргою на рішення Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 17 червня 2010 року.

Ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 21 березня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_7 на рішення Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 17 червня 2010 року залишено без руху та надано тридцятиденний строк з дня отримання ухвали на подання заяви про поновлення строку на апеляційне оскарження із зазначенням підстав для поновлення строку та наданням доказів поважності.

18 квітня 2016 року ОСОБА_7 звернувся до суду із заявою про поновлення строку на апеляційне оскарження.

Ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 19 квітня 2016 року визнано наведені в заяві ОСОБА_7 підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження рішення неповажними.

Відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_7 на рішення Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 17 червня 2010 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_6, ОСОБА_7 про стягнення заборгованості та за зустрічним позовом ОСОБА_6 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про визнання недійсними кредитного договору, договору іпотеки та договору поруки.

У касаційних скаргах ОСОБА_7 просить скасувати ухвалу Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 18 грудня 2015 року, ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 15 лютого 2016 року, постановити нову про задоволення заяви, а також просив скасувати ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 19 квітня 2016 року та передати справу до апеляційного суду для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження, посилаючись на порушення норм процесуального права.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, пояснення представника, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційних скарг, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційні скарги підлягають відхиленню, виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні заяви про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, суди попередніх інстанцій виходили з того, що рішення суду першої інстанції про стягнення заборгованості не скасовано, воно обов'язкове для виконання, обов'язок поручителя щодо виконання зобов'язання за основним договором виник з рішення суду, тому наявність судового рішення у іншій справі не є підставою для визнання таким, що не підлягає виконанню, виконавчого листа, виданого на підставі другого судового рішення, яке не змінено та не скасовано.

Визнаючи наведені в заяві ОСОБА_7 підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження рішення неповажними та відмовляючи у відкритті апеляційного провадження, апеляційний суд виходив з того, що подання ОСОБА_7 апеляційної скарги 16 лютого 2016 року свідчить про порушення ним процесуальних строків, передбачених ч. 1 ст. 294 ЦПК України, а наявність рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 26 жовтня 2015 року про визнання припиненими правовідносин за договором поруки не є причиною для поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 17 червня 2010 року.

Як убачається з матеріалів справи, 12 березня 2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк»), правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_6 було укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, за яким ОСОБА_6 отримав в кредит 80 000 доларів США зі сплатою 13,4 % річних протягом перших 30 календарних днів, з наступним переглядом процентної ставки.

Відповідно до п. 1.3.1 кредитного договору за користування кредитними коштами понад встановлений договором термін банк автоматично нараховує проценти на прострочену суму основного боргу за процентною ставкою в розмірі, збільшеному вдвічі від зазначеної вище ставки. Нарахування вищевказаної процентної ставки на прострочену суму основного боргу починається з дня виникнення простроченої суми основного боргу, а саме: з наступного дня після дня несплати або неповної сплати платежу, встановленого у договорі. Проценти нараховуються на прострочену суму основного боргу за підвищеною ставкою до моменту погашення такої заборгованості.

У той же день між банком та ОСОБА_7 було укладено договір поруки № 187075, за яким останній зобов'язався солідарно з боржником відповідати перед кредитором за невиконання ОСОБА_6 усіх його зобов'язань перед кредитором, що виникли з вищезазначеного кредитного договору. При цьому в договорі поруки зазначено, що всі умови зазначеного основного договору йому добре відомі.

Рішенням Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 17 червня 2010 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 20 жовтня 2010 року за позовом ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_6, ОСОБА_7 стягнуто з відповідачів в солідарному порядку на користь позивача заборгованість за договором про надання споживчого кредиту від 12 березня 2008 року № 0, яка утворилась станом на 01 грудня 2009 року у сумі 724 395,09 грн.

При цьому у рішенні суду зазначено, що ОСОБА_6 взяті на себе зобов'язання щодо своєчасного погашення належних за кредитним договором платежів не виконує з грудня 2008 року та погодився з розрахунком заборгованості за процентами, розрахованими банком у подвійному розмірі з грудня 2008 року, як то передбачено умовами договору.

На підставі зазначеного рішення суду першої інстанції 16 листопада 2010 року було видано виконавчий лист.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 26 жовтня 2015 року визнано припиненими з 01 грудня 2008 року правовідносини за договором поруки № 187075, укладеним 12 березня 2008 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_7, за яким останній поручився за зобов'язаннями ОСОБА_6 перед ПАТ «УкрСиббанк» за кредитним договором від 12 березня 2008 року № 0. При цьому суд виходив з того, що з 01 грудня 2008 року ПАТ «УкрСиббанк» збільшив процентну ставку за кредитом до 26,8 % без згоди поручителя, чим збільшив обсяг відповідальності ОСОБА_7

Частиною 2 ст. 369 ЦПК України передбачено, що суд, який видав виконавчий лист, може за заявою стягувача або боржника визнати виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню, та стягнути на користь боржника безпідставно одержане стягувачем за виконавчим листом.

Підстави для цього зазначені у ч. 4 ст. 369 ЦПК України, відповідно до якої суд визнає виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо:

а) його було видано помилково;

б) якщо обов'язок боржника відсутній повністю чи частково у зв'язку з його припиненням добровільним виконанням боржником чи іншою особою;

в) з інших причин.

Наслідком визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 49 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 606-XIV) є закінчення виконавчого провадження.

Наведені підстави для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, поділяються на дві групи: матеріально-правові (зобов'язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов'язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов'язань переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання) та процесуально-правові, до яких відносяться обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа, зокрема:

- видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню);

- коли виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню;

- видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі за нею виконавчого листа;

- помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після видачі виконавчого листа у справі рішення суду було скасоване;

- видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката;

- пред'явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред'явлення цього листа до виконання.

У п. 4 ч. 1 ст. 49 Закону № 606-XIV передбачено скасування рішення суду, на підставі якого видано виконавчий документ, як самостійну підставу для закінчення виконавчого провадження. У зв'язку з цим у разі, якщо виконавчий лист вже пред'явлено до виконання, необхідності звертатися до суду із заявою про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, немає. Виконавче провадження в цьому випадку буде закінчене на зазначеній підставі.

Втім, вирішуючи спір, суд не звернув уваги на те, що скасування рішення не є підставою для визнання виконавчого листа, на виконання якого він виданий, таким, що не підлягає виконанню.

Крім того, згідно із ч. 5 ст. 11 ЦК України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду.

Відповідно до п. 9 ч. 2 ст. 129 Конституції України, ст. 14 ЦПК України однією з основних засад судочинства є обов'язковість рішень суду.

За ст. 14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України.

Таким чином, положення ст. 559 ЦК України стосовно припинення поруки з припиненням забезпеченого нею зобов'язання не може застосовуватися до правовідносин, у яких обов'язок поручителя щодо виконання зобов'язання за основним договором виник з рішення суду, а не лише з договору поруки.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 25 листопада 2015 року у справі № 6-172цс15, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів.

Суди дійшли обґрунтованого висновку про відмову у припиненні зобов'язання поручителя як боржника за виконавчим документом, врахувавши зазначену правову позицію Верховного Суду України, а також те, що право на стягнення з поручителя заборгованості (шляхом звернення до суду з позовом, за результатами розгляду справи за яким ухвалено судове рішення про стягнення цієї заборгованості з поручителя) було реалізоване кредитором до скасування рішення.

Крім того, з матеріалів справи убачається, що вступна та резолютивна частини рішення Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 17 червня 2010 року були проголошені 17 червня 2010 року за участю ОСОБА_7

15 липня 2010 року ОСОБА_6 подав на вказане рішення апеляційну скаргу, яка була розглянута Апеляційним судом Миколаївської області 20 жовтня 2010 року за участю ОСОБА_7, який представляв свої інтереси та інтереси ОСОБА_6, про що свідчать журнали судового засідання.

Згідно із ч. 1 ст. 294 України ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 73, ч. 3 ст. 294 ЦПК України апеляційний суд за заявою особи може поновити пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження у разі наявності поважних причин цього строку.

За змістом п. 2 ч. 3 ст. 297 ЦПК України якщо вказані особою, яка подала апеляційну скаргу, підстави для поновлення строку апеляційного оскарження будуть визнані неповажними, суддя-доповідач відмовляє у відкритті апеляційного провадження.

Отже, висновок суду апеляційної інстанції про пропуск строку на апеляційне оскарження рішення місцевого суду з неповажних причин є обґрунтованим та не суперечить змісту статей 294, 297 ЦПК України, а ухвалення рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 26 жовтня 2015 року про визнання припиненими правовідносин за договором поруки не є причиною для поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 17 червня 2010 року.

Перевіривши доводи касаційних скарг, суд касаційної інстанції дійшов висновку про залишення без змін ухвали Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 18 грудня 2015 року та ухвали Апеляційного суду Миколаївської області від 15 лютого 2016 року, а також ухвали Апеляційного суду Миколаївської області від 19 квітня 2016 року, оскільки судові рішення законні та обґрунтовані, а доводи касаційних скарг не дають підстав для висновку про порушення норм процесуального права, що призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 342 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу на ухвалу суду і залишає ухвалу без змін, якщо судом прийнято ухвалу з додержанням вимог закону.

Керуючись статями 336, 342, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційні скарги ОСОБА_7 відхилити.

Ухвалу Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 18 грудня 2015 року, ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 15 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 19 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий0Головуючий0 Головуючий О.С. Ткачук
Судді: О.І. Євтушенко І.М. Завгородня Ю.Г. Іваненко О.В. Умнова