АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/5434/16 Справа № 203/1540/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - Казак С. Ю. Доповідач - Волошин М.П.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2016 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді - Волошина М.П.,

суддів - Куценко Т.Р., Демченко Е.Л.,

при секретарі - Синенко Є.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 17 травня 2016 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2015 року позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що 16 червня 2007 року між банком та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір №DNK0AN09980402, відповідно до умов якого останній отримав кредит в сумі 40436 грн. 74 коп. на строк до 14 червня 2012 року.

В порушення взятих на себе зобов'язань позичальник не виконував умови кредитного договору та станом на 30 січня 2015 року має заборгованість в розмірі 60 319 грн. 46 коп., що складається з заборгованості за кредитом в сумі 12679 грн. 40 коп., заборгованості по відсоткам за користування кредитом в сумі 19397 грн. 08 коп., заборгованості по комісії в сумі 2377 грн. 62 коп., пені за несвоєчасне виконання зобов'язань в сумі 25865 грн. 36 коп.

З урахуванням зазначеного, позивач просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором в сумі 60 319 грн. 46 коп. та судові витрати по справі.

Рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 17 травня 2016 року у задовленні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк», відмовлено.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин справи просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 16 червня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір №DNK0AN09980402, відповідно до умов якого останній отримав кредит в сумі 40436 грн. 74 коп.

Пунктом 7.1 кредитного договору визначено, що кредит надається на строк по 14 червня 2012 року включно.

Щомісяця в період сплати з 21 по 28 число позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) в сумі 1002 грн. 44 коп. для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагородам.

Пунктом 2.3.3 кредитного договору встановлено, що банк на власний розсуд має право зажадати від позичальника дострокового повернення кредиту у разі порушення останнім зобов'язань, передбачених умовами договору.

Відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 цього Кодексу.

Також судом встановлено, що реалізуючи своє право, передбачене п.2.3 кредитного договору та ч.2 ст.1050 ЦК України, позивач в 2011 році звернувся до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області з позовом до позичальника ОСОБА_2 про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором №DNK0AN09980402 від 16 червня 2007 року.

Заочним рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 11 травня 2011 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за вказаним договором було задоволено частково.

Ухвалою того ж суду від 16 червня 2011 року заочне рішення від 11 травня 2011 року було скасоване та справу призначено до розгляду в загальному порядку, за наслідками якого ухвалою суду від 19 вересня 2011 року позовну заяву банку було залишено без розгляду.

16 березня 2015 року банк звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, яка виникла станом на 30 січня 2015 року та згідно наданого до уточненого позову розрахунку складає 60319 грн. 46 коп., з яких: заборгованість за кредитом в сумі 12679 грн. 40 коп., заборгованість по відсоткам за користування кредитом в сумі 19397 грн. 08 коп., заборгованість по комісії в сумі 2377 грн. 62 коп., пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань в сумі 25865 грн. 36 коп.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що звернувшись в 2011 році до суду з позовом до відповідача про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором, позивач у відповідності до ч.2 ст.1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов'язання та після залишення позову без розгляду 19 вересня 2011 року, повторно звернувся до суду з позовом лише в березні 2015 року. Тобто з пропуском встановленого законом трирічного строку позовної давності та спеціального строку в один рік до вимоги про стягнення неустойки.

Згідно ч.1 ст.265 ЦК України залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності.

Оскільки іншого строку позовної давності сторонами у договорі не визначено, відповідач просив застосувати строки позовної давності, позивач клопотань про поновлення пропущеного процесуального строку не заявляв та доказів щодо поважності причин пропуску останнього не надав, з урахуванням положень ч.4 ст.267 ЦК України суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог позивача.

В апеляційній скарзі ПАТ Б «ПриватБанк» посилається на те, що зобов'язання між позивачем та відповідачем не припинені, правовідносини сторін є дійсними та позовна давність до вимог банку з урахуванням ч. 5 ст. 261 ЦК України на спливла, оскільки умова кредитного договору про повернення кредиту у строк по 14 червня 201 року залишилась незмінною і банк звернувся до суду з цим позовом у березні 2015 року, тобто в межах трьох років.

Проте, з таким висновком погодитися не можна виходячи з наступного.

Згідно ст.. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 ЦК України).

Відповідно до ст.. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч. 1 ст. 530 ЦК України).

Відповідно до ст.. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Відповідно до ст.. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України у разі, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати відсотків.

За висновками Верховного Суду України, викладеними у постановах № 6-190цс14 від 21 січня 2015 року, № 6-32цс14 від 10 вересня 2014 року, № 6-125цс14 від 17 вересня 2014 року, № 6-53цс14 від 17 вересня 2014 року, перебіг позовної давності щодо повернення кредиту у цілому обчислюється із дня настання строку виконання основного зобов'язання, яким є строк виконання зобов'язання у повному обсязі (кінцевий строк) або у зв'язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково (висновки Верховного Суду України, викладені у постановах № 6-53цс14 від 17 вересня 2014 року, № 6-125цс14 від 17 вересня 2014 року).

Таким чином, пред'явлення вимоги про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом є зміною строку виконання зобов'язання та зумовлює перебіг позовної давності, дотримання якого є передумовою для вимоги банку про повернення щомісячних прострочених платежів.

У зв'язку з порушенням боржником виконання зобов'язання за кредитним договором банк відповідно до ч. 2 ст 1050 ЦК України, використав право достроково стягнути з позичальника заборгованість за кредитним договором, звернувшись до суду з позовом у 2011 році .

Отже, пред'явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплати відсотків за користування кредитом та пені, кредитор відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов'язання, а тому перебіг позовної давності за вимогами банку про повернення кредиту та платежів за ним почався з 2011 року, а з указаним позовом банк звернувся до суду 16 березня 2015 року, тобто з пропуском строку позовної давності.

З огляду на наведені обставини, висновки суду про звернення банку із вимогами до боржника із пропуском строків позовної давності є обґрунтованим.

Відповідно до положень ст.308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Ухвалене судом рішення відповідає матеріалам справи та вимоги закону, що регулює зазначені правовідносини, підстав для його скасування не встановлено.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308,315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» - відхилити.

Рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 17 травня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду чинна з моменту проголошення та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів.

Головуючий: М.П.Волошин

Судді: Е.Л.Демченко

Т.Р.Куценко