Справа №591/223/15-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - Грищенко О. В.
Номер провадження 22-ц/788/130/16 Суддя-доповідач - Кононенко О. Ю.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2016 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Кононенко О. Ю.,

суддів - Шевченка В. А. , Бойка В. Б.

за участю секретаря судового засідання - Кияненко Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк»

на рішення Зарічного районного суду м.Суми від 20 липня 2015 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», третя особа: Фонд гарантування вкладів фізичних осіб про стягнення заборгованості за договором банківського вкладу, -

в с т а н о в и л а :

17 січня 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вказаним позовом, уточнивши який, посилався на те, що 08 жовтня 2014 року між ним та відповідачем був укладений договір банківського вкладу «Найкращий від on-line» №0196, за умовами якого він передав банку 5048,71 доларів США строком до 06 січня 2015 року під 9,5% річних. Крім того, 08 жовтня 2014 року він уклав з відповідачем договір банківського вкладу «Дякуємо за довіру-2» відповідно до якого він передав банку 480 доларів США строком до 06 січня 2015 року під 8% річних. Після закінчення строку дії договорів він звернувся до відповідача із заявами від 05 січня 2015 року та від 06 січня 2015 року про повернення вкладів. Однак банк не виконав свої зобов'язання у встановлений договорами строк та виплатив йому вклад у розмірі 5656,09 доларів США 11 червня 2015 року. Тому просив стягнути з відповідача на свою користь 3% річних за прострочення виконання зобов'язання в сумі 535,34 грн., 9768,38 грн. інфляційних збитків, та 195371,65 грн. неустойки, передбаченої Законом України «Про захист прав споживачів» за період з 06 січня по 02 березня 2015 року.

Рішенням Зарічного районного суду м.Суми від 20 липня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто з ПАТ «Дельта Банк» на користь ОСОБА_3 3% річних у сумі 535 грн. 54 коп. та неустойку в сумі 195371 грн. 65 коп., всього 195906 грн. 99 коп.

В іншій частині позовних вимог відмовлено за необґрунтованістю.

Стягнуто з ПАТ «Дельта Банк» в дохід держави 1959 грн. 07 коп. судових витрат.

В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на неповноту з'ясування обставин, невідповідність висновків обставинам, порушення норм матеріального і процесуального права, просить зазначене рішення суду скасувати та ухвалити нове яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Доводить, що судом неправильно застосовані норми матеріального і процесуального права. Вважає, що суд не врахував положення ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», про заборону нарахування штрафних санкцій у разі запровадження тимчасової адміністрації. Також зазначає, що Правилами надання банківських послуг обслуговування фізичних осіб у АТ «Дельта Банк», передбачена інша відповідальність банку у разі порушення термінів перерахування коштів. Судом не враховано, що на виконання вимог Тарифів та умов договору, позивачу було нараховано за лютий, березень 2015 року проценти на суму позитивного залишку, а тому підстави для стягнення з банку ще процентів відповідно до ст. 625 ЦК України відсутні. Крім того посилається на те, що ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо сплати неустойки не поширюється на спірні правовідносини. Всупереч ч. 1 п. 22 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» суд безпідставно стягнув з ПАТ «Дельта Банк» судовий збір.

Рішення суду не оскаржується в частині відмови у стягненні інфляційних збитків на підставі ст. 625 ЦК України.

Заслухавши пояснення представника відповідача ОСОБА_4, заперечення позивача ОСОБА_3, дослідивши матеріали справи та перевіривши рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Статтями 213, 214 ЦПК України передбачено, що рішення повинно бути законним і обґрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Проте, зазначеними вимогам дане рішення суду першої інстанції не відповідає.

З матеріалів справи вбачається, що ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 листопада 2015 року було скасовано рішення Апеляційного суду Сумської області від 13 серпня 2015 року та справу було передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (а.с. 239-241). При цьому суд касаційної інстанції зазначив, що апеляційний суд не звернув уваги на, те що ПАТ «Дельта Банк» віднесено до категорії неплатоспроможних банків, виведення яких з ринку регулюється Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», та не врахував, що протягом дії тимчасової адміністрації позивач має право отримати гарантовані державою кошти за договором з відсотками, нарахованими на день прийняття рішення НБУ, за спеціальною процедурою.

Відповідно до ч.4 ст.338 ЦПК України висновки і мотиви, з яких судом касаційної інстанції були скасовані рішення є обов'язковими для суду апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

При новому апеляційному розгляді справи колегія суддів встановила, що частково задовольняючи позов, суд першої інстанції керувався положеннями ч. 2 ст. 625 ЦК України, п. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та виходив з того, що відповідач порушив грошові зобов'язання з виплати коштів, належних позивачу, а тому вимоги останнього про нарахування неустойки та трьох відсотків річних за період від дня початку прострочення виконання зобов'язання банком до дня введення в банку тимчасової адміністрації є обґрунтованими.

Однак, з таким висновком суду погодитись неможливо, оскільки він є помилковим та не відповідає вимогам закону, обставинам справи і нормам матеріального права.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 08 жовтня 2014 року між ОСОБА_3 та ПАТ «Дельта Банк» був укладений договір банківського вкладу «Найкращий on-line» №0196, відповідно до якого позивач передав банку 5048,71 доларів США строком до 06 січня 2015 року під 9,5 % річних. Крім того, 08 жовтня 2014 року між ОСОБА_3 та банком укладено договір банківського вкладу «Дякуємо за довіру-2» №009-18510-081014, відповідно до якого він передав банку 480 доларів США строком до 06 січня 2015 року під 8% річних (а.с. 8, 9).

Також 27 вересня 2012 року між ОСОБА_3 та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір №009-18501-270912 банківського рахунку фізичної особи з випуском платіжної карти, за яким банк відкрив позивачу поточний рахунок у доларах США № НОМЕР_1 (а.с. 7).

Відповідно до п.1.9. договору банківського вкладу №0196 та п.1.10. договору банківського вкладу №009-18510-081014, укладених сторонами, вклад виплачується по закінченню строку розміщення вкладу, шляхом зарахування на поточний рахунок вкладника НОМЕР_2.

Згідно з п.3.1.1. договору №009-18501-270912 банківського рахунку банк зобов'язується своєчасно здійснювати розрахункові операції та інші операції за рахунком у відповідності до чинного законодавства України та умов цього договору.

Пунктом 2.2. договорів банківського вкладу визначено, що із підписанням цього Договору вкладник засвідчує, що він ознайомлений з Правилами банківського обслуговування фізичних осіб у ПАТ «Дельта Банк» та погоджується вважати обов'язковими для застосування до взаємовідносин, які виникли на підставі цього Договору.

06 січня 2015 року банківські вклади за вищезазначеними договорами у повному обсязі разом з нарахованими процентами у сумі 5639,57 доларів США були перераховані з вкладних (депозитних) рахунків позивача на картковий рахунок НОМЕР_2, що підтверджується випискою за операціями по картковому рахунку з 06 січня 2015 року по 30 січня 2015 року (а.с. 40).

Після закінчення строку дії договорів ОСОБА_3 звернувся до відповідача із заявами від 05 січня 2015 року та від 06 січня 2015 року про видачу з його поточного рахунку банківських вкладів з процентами (а.с. 10, 11). Проте, всупереч умовам укладених сторонами 08 жовтня 2014 року договорів та договору №009-18501-270912 банківського рахунку, грошові кошти готівкою позивач отримав 11 червня 2015 року.

Крім того, вбачається, що постановою правління НБУ №150 від 02 березня 2015 року ПАТ «Дельта Банк» віднесено до категорії неплатоспроможних (а.с. 92-95).

Рішенням Виконавчої дирекції фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 02 березня 2015 року №51 у ПАТ «Дельта Банк» запроваджено тимчасову адміністрацію строком на три місяці з 03 березня 2015 року по 02 червня 2015 року включно, дію якої рішенням Виконавчої дирекції фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 08 квітня 2015 року №1 продовжено до 02 вересня 2015 року включно (а.с. 74-75, 77).

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору.

Згідно зі ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Статтею 1060 ЦК України передбачено, що договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором.

Крім того, відповідно до ст. 1066 ЦК України за договором банківського рахунку банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд.

Статтею 1074 ЦК України визначено, що обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпорядження рахунком за рішенням суду у випадках, встановлених законом.

Позивач, після закінчення строку дії договору банківського вкладу, звертався до відповідача з приводу повернення вкладу та процентів, перерахованих на його поточний рахунок, про що свідчать його заяви, отримані відповідачем. Однак, кошти йому були виплачені тільки 11 червня 2015 року.

Пунктом 4 ст. 2 «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (далі - Закону) визначено, що вкладником є фізична особа (крім фізичних осіб - суб'єктів підприємницької діяльності), яка уклала або на користь якої укладено договір банківського вкладу (депозиту), банківського рахунку або яка є власником іменного депозитного сертифіката.

Згідно з п. п. 6, 16 ст. 2 вказаного Закону, ліквідація банку - процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства; тимчасова адміністрація - процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 26 цього Закону, Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, станом на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на цей день, незалежно від кількості вкладів в одному банку. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200000 гривень. Адміністративна рада Фонду не має права приймати рішення про зменшення граничної суми відшкодування коштів за вкладами.

Виплата відшкодування здійснюється з урахуванням сум, сплачених вкладнику протягом дії тимчасової адміністрації у банку.

Гарантії Фонду не поширюються на відшкодування коштів за вкладами у випадках, передбачених цим Законом.

Вкладник набуває право на одержання гарантованої суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду в межах граничного розміру відшкодування коштів за вкладами після прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку.

Частинами 2, 3, 5 ст. 27 вказаного Закону, в редакції, що діяла на час ухвалення рішення, передбачено, що уповноважена особа Фонду протягом трьох днів з дня отримання Фондом рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку формує повний перелік вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду, із визначенням сум, що підлягають відшкодуванню, уповноважена особа Фонду зазначає у переліку вкладників суму відшкодування для кожного вкладника, яка розраховується виходячи із сукупного обсягу всіх його вкладів у банку та нарахованих процентів, нарахування процентів за вкладами припиняється з дня прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку.

Відповідно до ч. ч. 1, 3-5 ст. 34 Закону, Фонд розпочинає процедуру виведення неплатоспроможного банку з ринку та здійснення тимчасової адміністрації банку на наступний робочий день після офіційного отримання рішення Національного банку України (далі - НБУ) про віднесення банку до категорії неплатоспроможних банків.

Виконавча дирекція Фонду не пізніше наступного робочого дня після офіційного отримання рішення НБУ про віднесення банку до категорії неплатоспроможних призначає з числа працівників Фонду уповноважену особу Фонду.

Тимчасова адміністрація запроваджується на строк, що не перевищує три місяці, а для системно важливих банків - шість місяців.

Під час тимчасової адміністрації Фонд має повне і виняткове право управляти банком відповідно до цього Закону, нормативно-правових актів Фонду та вживати дії, передбачені планом урегулювання.

В абзаці 1 ч.1 ст. 36 Закону зазначено, що з дня призначення уповноваженої особи Фонду призупиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту). Уповноважена особа Фонду від імені Фонду набуває всі повноваження органів управління банку та органів контролю з дня початку тимчасової адміністрації і до її припинення.

Згідно з п. 1 ч. 5, п. 1 ч. 6 ст. 36 Закону, обмеження відносно задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку під час дії тимчасової адміністрації не поширюються на зобов'язання банку щодо виплати коштів за вкладами вкладників за договорами, строк яких закінчився, та за договорами банківського рахунку вкладників. Зазначені виплати здійснюються в межах суми відшкодування, що гарантується Фондом, в національній валюті.

Пунктом 3 ч. 5 ст. 36 Закону визначено, що під час дії тимчасової адміністрації не здійснюється нарахування неустойки та інших фінансових санкцій за невиконання чи неналежне виконання зобов'язань банку перед кредиторами, у тому числі не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошових зобов'язань банку.

В силу ч. 3 ст. 36 Закону, з метою виконання зазначених вище зобов'язань банку, передбачених п. 1 цієї статті, Фонд має право надати банку цільову позику. Виплати за такими зобов'язаннями за рахунок цільової позики Фонду мають розпочатися не пізніше першого місяця з дати запровадження у неплатоспроможному банку тимчасової адміністрації, а для системно важливих банків - не пізніше двох місяців.

Відповідно до п. п. 1-3 ч. 2 ст. 37 Закону, уповноважена особа Фонду має право вчиняти будь-які дії та приймати рішення, що належали до повноважень органів управління і органів контролю банк; укладати від імені банку будь-які договори (вчиняти правочини), необхідні для забезпечення операційної діяльності банку, здійснення ним банківських та інших господарських операцій, з урахуванням вимог, встановлених цим Законом; продовжувати, обмежувати або припиняти здійснення банком будь-яких операцій.

Задовольняючи позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача пені за кожен день прострочення виконання зобов'язання у вигляді 3% річних на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», суд першої інстанції не врахував, що Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», дія якого поширювалась на спірні правовідносини сторін на час ухвалення рішення суду і який, як спеціальний, є пріоритетним по відношенню до інших нормативно-правових актів, які регулюють спірні правовідносини, забороняє задовольняти вимоги кредиторів банку з моменту введення тимчасової адміністрації, яка була введена на час розгляду справи судом.

Так, відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів», цей Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Згідно з пунктом 22 ст. 1 цього Закону, споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника.

Частиною 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством.

Проте, судом не враховано, що наведена норма Закону не застосовується до спірних правовідносин в силу того, що під час дії тимчасової адміністрації нарахування неустойки заборонено.

Тому, обґрунтованими є доводи апеляційної скарги ПАТ «Дельта Банк» про безпідставність стягнення на користь позивача неустойки, передбаченої ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

Помилковим є і рішення суду в частині застосування до спірних правовідносин ч. 2 ст. 625 ЦК України та нарахування на суму заборгованості 3 % річних, як відповідальності за порушення грошового зобов'язання, які виступають способом захисту майнового права та інтересу, що полягає у отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Так, пунктом 5.26 Правил банківського обслуговування фізичних осіб у ПАТ «Дельта Банк», затверджених рішенням Ради Директорів АТ «Дельта Банк» від 20 березня 2013 року (а.с. 99-104), передбачено, що в разі порушення банком термінів перерахування коштів за договором банківського вкладу (депозиту), банк сплачує пеню з розрахунку облікової ставки НБУ, яка діяла в такий період, за кожний день прострочення, яка в загальній сумі не може перевищувати одного відсотка від простроченої суми, якщо інші умови відповідальності банку не передбачені відповідним договором банківського вкладу (депозиту) та/або депозитним продуктом банку.

Отже, суду слід було виходити з того, що договорами передбачений інший розмір відповідальності за порушення грошового зобов'язання.

Крім того, судом не враховано, що на залишок коштів, котрі перебували на рахунку клієнта банк сплачував відсотки. Так, відповідно до п. 1.7.1 тарифів, які діяли на момент спірних правовідносин, проценти на суму позитивного залишку нараховуються в розмірі 18% до 3000 грн., 13 % на суму від 3000 до 10000 грн.

Відповідачем, на виконання умов договорів та вимог тарифів, було нараховано відповідні кошти, котрі позивачем зазначено лише як залишок коштів на рахунку, не зважаючи на те, що ця сума складається з тіла та відсотків. А саме: за січень 2015 року відсотки склали 16,51 дол. США, за лютий 2015 року - 19,32 дол. США.

Тому доводи апеляційної скарги про те, що банк виконав умови договору та вимоги тарифів щодо нарахування позивачу за лютий, березень 2015 року процентів на суму залишку на рахунку, що виключає нарахування процентів, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, є обґрунтованими, а висновок суду першої інстанції про застосування до спірних правовідносин ст. 625 ЦК України та нарахування на суму заборгованості 3% річних, не ґрунтується на законі.

Відмовляючи у стягненні інфляційних збитків на підставі ст. 625 ЦК України суд першої інстанції вважав, що дана норма на спірні правовідносини не поширюється, оскільки договір банківського вкладу укладений в іноземній валюті, вона застосовується лише у випадку виконання грошового зобов'язання, яке визначене договором у гривні.

Крім того, Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» прямо передбачено заборону такого нарахування за весь час прострочення виконання грошових зобов'язань банку, тобто незалежно від того, коли прострочення настало: до чи після введення тимчасової адміністрації, оскільки з часу її введення настає спеціальний порядок виплати спірних сум.

Проте, рішення суду в цій частині в апеляційному порядку не оскаржується, а тому в силу ст. ст. 11, 303 ЦПК України, не переглядається.

З урахуванням викладеного, слід дійти до висновку, що у зв'язку з запровадженням в ПАТ «Дельта Банк» тимчасової адміністрації, розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на банківських рахунках ПАТ «Дельта Банк» обмежується Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який є спеціальним законом, що визначає порядок виплати спірних сум.

При вирішенні спору суд не врахував, що запровадження тимчасової адміністрації та призначення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб у даному випадку було підставою для звільнення відповідача від виконання умов договору банківського рахунку між сторонами, а вимоги позивача повинні задовольнятись відповідно до Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», а тому правові підстави для задоволення позову на час ухвалення оскаржуваного рішення були відсутні.

Згідно з ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Банк довів безпідставність заявлених до нього вимог, з огляду на положення Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», а тому рішення суду в частині часткового задоволення позову підлягає скасуванню на підставі п. п. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову в цій частині.

В зв'язку з наведеним підлягає скасуванню і рішення суду в частині стягнення з банку в дохід держави судового збору пропорційно задоволеним вимогам.

Згідно з ч. 5 ст. 88 ЦПК України, якщо суд апеляційної, касаційної інстанції, Верховний Суд України, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

При зверненні з позовом до суду позивач, відповідно до п. 7 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» (в редакції, яка діяла до 01 вересня 2015 року), був звільнений від сплати судового збору.

В зв'язку з частковим задоволенням позову, суд першої інстанції стягнув з банку в дохід держави 1959 грн. 07 коп. судового збору - пропорційно задоволеним вимогам, відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України.

Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на підставі п. 22 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» (в редакції, яка діяла до 01 вересня 2015 року), звільнена від сплати судового збору у справах, пов'язаних із здійсненням тимчасової адміністрації та ліквідації банку.

Оскільки апеляційний суд дійшов до висновку про відмову в задоволенні позову до банку в повному обсязі, рішення суду першої інстанції в частині стягнення з банку судового збору в дохід держави в зв'язку з зазначеними обставинами також підлягає скасуванню.

Відповідач не сплачував судовий збір за апеляційний перегляд рішення суду в зв'язку із звільненням від цієї сплати відповідно до п. 22 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» в редакції, яка діяла до 01 вересня 2015 року, а тому судовий збір в цій частині також підлягає віднесенню на рахунок держави.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 303, 304, п. 2 ч. 1 ст. 307, п. п. 3, 4 ч. 1 ст. 309, ст. 313, ч. 2 ст. 314, ст. ст. 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» задовольнити.

Скасувати рішення Зарічного районного суду м. Суми від 20 липня 2015 року в частині часткового задоволення позову ОСОБА_3 та в частині стягнення з Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» в дохід держави судового збору в сумі 1959 грн. 07 копійок.

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_3 про стягнення з Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» 3% річних у сумі 535 грн. 54 коп. та неустойки у сумі 195371 грн. 65 коп.

Рішення набрало законної сили з моменту його проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді -