Справа № 466/104/14 Головуючий у 1 інстанції: Білінська Г.Б.
Провадження № 22-ц/783/2043/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2016 року м. Львів

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі: головуючого судді: Гриновця Б.М.,

суддів: Богонюка М.Я., Ванівського О.М.,

при секретарі: Жукровській Х.І.,

з участю: представник позивача ОСОБА_2,

представник відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 18 травня 2015 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

в с т а н о в и л а:

31.12.2012 року позивач звернувся в Шевченківський районний суд м. Львова із позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором №264 від 03.03.2007 року в розмірі 3288173,53 грн. та судових витрат.

Оскарженим рішенням у задоволенні позову ОСОБА_5 «Кредитні ініціативи» відмовлено.

Рішення суду, в частині відмови в задоволенні позову у звязку із пропуском строку позовної давності, оскаржив представник відповідача ОСОБА_5 «Кредитні ініціативи» ОСОБА_6.

У поданій апеляційній скарзі представник позивача вказує, що судом першої інстанції при ухваленні зазначеного рішення неповно зясовано обставини, які мають важливе значення у справі та порушено норми матеріального і процесуального права. Зокрема, вважає, що суд першої інстанції при вирішенні справи не врахував, що представником відповідача, як і самим відповідачем не було надано (приховано) доказів сплати кредитних коштів за весь період користування кредитом в тому числі і оплату кредиту 29.10.2012 року. Крім того, зазначає, що, на його думку, суд дійшов помилкового висновку, що позивачем пропущено строк позовної давності, оскільки судом не встановлено дати останньої сплати відповідачем платежу за кредитом. Вказує, що суд дійшов помилкового висновку про пропуск строку позовної давності зокрема і тому, що з врахуванням останнього платежу 29.10.2012 року строк позовної давності спливає 29.10.2015 року, фактично через 5 місяців після ухвалення оскарженого рішення.

На підставі вказаного, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Заслухавши пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Ухвалюючи оскаржене рішення суд першої інстанції виходив з того, що в результаті невиконання відповідачем своїх зобовязань за договором кредиту №264 від 03.03.2007 року, укладеного між ЗАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» (правонаступником якого є ОСОБА_5 «Кредитні ініціативи») та ОСОБА_4, в останнього перед кредитором виникла заборгованість, як встановлено судом першої інстанції, в розмірі 3288173,53 грн.. Однак, у звязку з тим, що ОСОБА_4 не вчиняв жодних дій, які б свідчили про визнання ним боргу чи спрямованих на виконання умов договору, з врахуванням обовязку позичальника здійснювати погашення кредиту частинами щомісячно, на підставі ст.257, ч.1 ст.261, ч.ч.3, 4 ст.267 ЦК України, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем пропущено трьохрічний строк позовної давності, встановлений ст.257 ЦК України.

Проте, в повній мірі з такими висновками суду першої інстанції, колегія суддів не погоджується виходячи з наступного.

Встановлено, що 03.03.2007 року між ЗАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір №264, відповідно до якого відповідач отримав кредит в розмірі 317000,00 доларів США зі сплатою 12% річних.

17.12.2012 року між правонаступником ЗАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та ОСОБА_5 «Кредитні ініціативи» було укладено договір відступлення прав вимоги, згідно якого права вимоги до ОСОБА_4 за кредитним договором №264 від 03.03.2007 року набуло ОСОБА_5 «Кредитні ініціативи».

Відповідно до ч.1 ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Крім того, пунктом 1 ч.2 ст.258 ЦК України встановлено, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки.

На підставі абз.1 ч.1 ст.259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін.

Як вбачається із п.6.10. кредитного договору, укладеного 03.03.2007 року, між ЗАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та ОСОБА_4 будь-які протиріччя, що можуть виникнути між сторонами при виконанні умов цього договору, вирішуються шляхом переговорів між ними, а у випадку недосягнення згоди у судовому порядку відповідно до чинного законодавства України. При цьому строк позовної давності встановлюється тривалістю у 10 років (а.с.8).

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, у звязку із неповним зясуванням обставин справи дійшов помилкового висновку щодо пропуску позивачем строку позовної давності, встановленого ст.257 ЦК України, оскільки такий трок сторонами було збільшено до 10 років, згідно п.6.10. зазначеного кредитного договору.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення, згідно п.п.2, 4 ч.1 ст.309 ЦПК України, є недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими та порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Частиною 2 ст.314 ЦПК України встановлено, що апеляційний суд ухвалює рішення у випадках скасування судового рішення і ухвалення нового або зміни рішення.

Відтак, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позову у звязку із пропуском строку позовної давності слід скасувати.

Водночас, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції щодо підставності заявлених позовних вимог, у звязку із порушенням прав кредитора, зважаючи на наступне.

Передумовами застосування строку позовної давності, на думку колегії суддів, є: встановлення факту порушення права особи, про захист якого вона просить; фактичний сплив позовної давності; заява сторони у спорі, зроблена до винесення судового рішення про застосування строку позовної давності.

Про обґрунтованість такого висновку колегії суддів свідчить і позиція Верховного Суду України, неодноразово висловлена у численних постановах за результатами розгляду конкретних справ (зокрема постанова Верховного Суду України у справі №3-14гс14) та постанові Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі».

Згідно абз.3 п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Крім того, відповідно до ч.1 ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 ст.526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч.1 ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Частиною 2 ст.1050 ЦК України встановлено, що якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_4 належним чином своїх зобовязань за кредитним договором №264 від 03.03.2007 рокуне виконував, в результаті чого утворилася, згідно розрахунку заборгованості, станом на 01.12.2013 року заборгованість в розмірі 3288173,53 грн., яка складається з: 2041507,32 грн. заборгованості за кредитом та 1246666, 21 грн. заборгованості по відсотках.

Таким чином, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції щодо підставності та обґрунтованості позовних вимог ґрунтується на повному та всебічному зясуванні обставин справи, такий є законним та обґрунтованим, а відтак, зважаючи на те, що строк позовної давності не пропущено, порушене право позивача підлягає захисту, а заборгованість, відповідно, стягненню.

Керуючись ст.ст.303, 304, п.2 ч.1 ст. 307, п.п.1, 4 ч.1 ст.309, ч.2 ст. 314, ст.ст.316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 18 травня 2015 року скасувати, ухваливши нове рішення, яким позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» заборгованість в розмірі 3288173 (три мільйони двісті вісімдесят вісім тисяч сто сімдесят три) гривні 53 (пятдесят три) копійки.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» судові витрати в розмірі 7226 (сім тисяч двісті двадцять шість) гривень 10 (десять копійок).

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: Б.М.Гриновець

Судді: М.Я.Богонюк

ОСОБА_7