РІШЕННЯ

іменем України

(заочне)

"21" липня 2016 р. 145/460/16-ц

2/145/356/2016

Тиврівський районний суд Вінницької області в складі:

головуючого Ратушняка І. О.

за участю секретаря Тихої О.Н.,

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про припинення права користування житловим приміщенням,

встановив:

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулася до суду із заявою, в якій вказують, що є матір'ю та донькою.

На підставі свідоцтва про право власності від 01 липня 1999 року, виданого виконавчим комітетом Гніванської міської ради народних депутатів Тиврівського району Вінницької області вони є власниками двокімнатної квартири № 38, що розташована по вул. Леніна, 66 м. Гнівань Тиврівського району Вінницької області. Вказана квартира перебуває у їхній спільній власності.

Дану квартиру було виділено ОСОБА_5, батьку ОСОБА_1 як працівнику заводу «Спецзалізобетон» (слюсар КіПіА) м. Гнівань відповідно до рішення № 273 виконавчого комітету Гніванської міської Ради народних депутатів Тиврівського району Вінницької області від 29 грудня 1987 року та ордеру № 124 від 23 грудня 1987 року, відповідно до якого він батько разом з своєю сім'єю отримав право на вселення в зазначену квартиру.

Після отримання квартири ОСОБА_5 зареєстрував в ній позивачку, як члена своєї сім'ї. Оскільки в подальшому він перейшов проживати у власний будинок, рішенням виконавчого комітету Гніванської міської ради № 108 від 28 травня 1999 року особовий рахунок на квартиру № 38 будинку № 66 м. Гнівань було переписано на неї.

В подальшому квартира була оформлена на них в порядку положень Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Відповідно до домової книги у даній квартирі, крім них, зареєстровані також : ОСОБА_6, ОСОБА_5 та ОСОБА_7, колишній чоловік ОСОБА_1 та батько ОСОБА_7

На час укладення шлюбу між ОСОБА_1 та її колишнім чоловіком, він був зареєстрований у квартирі своїх батьків в м. Гнівань. В подальшому він зареєструвався в гуртожитку заводу «Спецзалізобетон» м. Гнівань, як особа, що працювала на підприємстві.

В 2001 році він звільнився з роботи, відтак втратив право на користування гуртожитком.

На його прохання ОСОБА_1 зареєструвала його в належній їм квартирі (дата реєстрації - 03 вересня 2003 року).

З ОСОБА_7 вони перебували в зареєстрованому шлюбі з 15.07.1995 року.

Оскільки сімейне життя в них не склалось, рішенням Тиврівського районного суду Вінницької області від 08.12.2014 року шлюб між ними було розірвано.

Підставами для розірвання шлюбу послужило те, що відповідач по справі зловживав алкогольними напоями, вчиняв бійки. Крім того, він не мав постійного місця роботи, відмовлявся забезпечувати сім'ю, фактично самоусунувся від виконання батьківських обов'язків.

Після розірвання шлюбу відповідач продовжує проживати в належній їм квартирі Причому його поведінка не змінилась, він продовжує систематично порушувати правила співжиття, що робить практично неможливим для них та інших членів їхньої сім'ї проживання з ним в одному житловому приміщенні.

Намагаючись вплинути на поведінку відповідача, ОСОБА_1 неодноразово зверталась із заявами до міського відділу міліції, викликала їх додому. За наслідками викликів відповідач притягувався до адміністративної відповідальності за вчинення насильства в сім'ї. Однак заходи адміністративного впливу не дали жодних результатів. Відповідач по справі своєї поведінки не змінив, продовжував зловживати алкогольними напоями, і, як наслідок вчиняти сварки та бійки, на роботу він так і не влаштувався, матеріальної допомоги в утриманні житлового приміщення не надає, комунальні платежі не оплачує.

Така поведінка відповідача по справі робить співжиття в одному житловому приміщенні неможливим. Крім того, оскільки після розірвання шлюбу відповідач перестав бути членом сім'ї ОСОБА_1 припинились і обставини, за яких у нього виникло право на користування житловим приміщенням.

З цього приводу вони неодноразово звертались до відповідача з пропозицією добровільному порядку скасувати свою реєстрацію та виселитись з належної їм квартири, однак він на їхнє прохання не реагує, мотивуючи це тим, що він має право на користування нею.

З метою вирішення питання про скасування реєстрації відповідача в житловому будинку ОСОБА_1 звернулась до паспортного столу з наміром скасувати реєстрації відповідачки, однак їй було роз'яснено, що, відповідно до ст. 7 Закону України «Пр. свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місці проживання здійснюється на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть, тобто скасувати реєстрацію можна лише за згодою особи, яка зареєстрована в житловому приміщенні.

Оскільки скасувати свою реєстрацію в добровільному порядку відповідач не бажає, вони вимушені звернутись до суду з даною позовною заявою.

ОСОБА_1 одноосібно несе тягар утримання належного їм майна, сама сплачує комунальні платежі, утримує дітей. Відповідач життям сім'ї не цікавиться, допомоги в утриманні квартири їй не надає. На звернення до нього з пропозицією про укладенні договору найму житлового приміщення з метою спонукання його сплачувати частину коштів за отримані комунальні послуги відповідач не відреагував.

Просять припинити ОСОБА_4 право користування належним їм. на праві власності житловим приміщенням - квартирою № 38 в будинку № 66 по вул. Леніна м. Гнівань Тиврівського району Вінницької області шляхом його виселення без надання іншого житлового приміщення.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та представник позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3Б позовні вимоги підтримали, просять позов задоволити з підстав, наведених в позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_7 в судове засідання не зявився, хоч про слухання справи повідомлений своєчасно, заяви про відкладення розгляду справи, про слухання справи у його відсутності до суду не надходило.

Відповідно до ч.2 ст.77 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобовязані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не зявились в судове засідання без поважних причин.

Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України.

Суд, вислухавши позивача, представника позивача сторони, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав.

Згідно ст. 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно із ст. 47 Конституції України,кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

Відповідно до ст. 1 Протоколу № 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Відповідно до ч.1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно ч.1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним.Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Згідно ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів її сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його промислового виробництва.

Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.406 ЦК України, сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Відповідно до ст.3 СК України визнає сім'єю спільне проживання осіб, що пов'язані спільним побутом та мають взаємні права та обов'язки.

Відповідно до ст.109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Згідно зі ст. 116 ЖК України якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Відповідно до ст.156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до п. 33 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року № 5, застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Відповідно до п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1985 р. «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» під час вирішення справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття та роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід керуватися тим, що під час тривалої антигромадської поведінки виселення винного може статися під час повторного порушення, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ, тощо.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 перебуває у спільній власності позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності від 01 липня 1999 року, виданого виконавчим комітетом Гніванської міської ради народних депутатів Тиврівського району Вінницької області (а.с.6).

Дану квартиру було виділено ОСОБА_5, батьку ОСОБА_1 як працівнику заводу «Спецзалізобетон» (слюсар КіПіА) м. Гнівань відповідно до рішення № 273 виконавчого комітету Гніванської міської Ради народних депутатів Тиврівського району Вінницької області від 29 грудня 1987 року та ордеру № 124 від 23 грудня 1987 року, відповідно до якого він батько разом з своєю сім'єю отримав право на вселення в зазначену квартиру, що стверджується ордером на житлове приміщення №124 (а.с.4).

Рішенням виконавчого комітету Гніванської міської ради № 108 від 28 травня 1999 року особовий рахунок на квартиру № 38 будинку № 66 м. Гнівань було переписано з ОСОБА_5 на ОСОБА_1 (а.с.5).

В порядку положень Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» квартира була оформлена на позивачів.

У даній квартирі, крім позивачів, зареєстровані ОСОБА_6, ОСОБА_5 та ОСОБА_1 - ОСОБА_7, що стверджується записами в домовій книзі (а.с.10-14)

Відповідач ОСОБА_7 є колишнім чоловіком позивача ОСОБА_1, на час укладення шлюбу між ОСОБА_1 та її колишнім чоловіком, він був зареєстрований у квартирі своїх батьків в м. Гнівань. В подальшому він зареєструвався в гуртожитку заводу «Спецзалізобетон» м. Гнівань, як особа, що працювала на підприємстві.

В 2001 році він звільнився з роботи, відтак втратив право на користування гуртожитком та 03 вересня 2003 року ОСОБА_1 зареєструвала його в належній їй з дочкою квартирі.

Позивачка ОСОБА_1 з ОСОБА_7 перебували в зареєстрованому шлюбі з 15.07.1995 року. Рішенням Тиврівського районного суду Вінницької області від 08.12.2014 року шлюб між ними було розірвано, оскільки відповідач зловживав алкогольними напоями, вчиняв бійки, не мав постійного місця роботи, відмовлявся забезпечувати сім'ю.

З моменту реєстрації шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_7 у нього виникло право на користування житлом позивачів, тобто право сервітуту.

Після розірвання шлюбу відповідач перестав бути членом сім'ї ОСОБА_1 припинились і обставини, за яких у нього виникло право на користування житловим приміщенням. Договірних відносин між сторонами щодо користування квартирою не виникло.

Право власності позивачів на квартиру є незаперечно доведеним, тому їхня вимога про виселення відповідача є цілком обґрунтованою.

Намагаючись вплинути на поведінку відповідача ОСОБА_1 неодноразово зверталась із заявами до міського відділу поліції, викликала їх додому. За наслідками викликів відповідач притягувався до адміністративної відповідальності за вчинення насильства в сім'ї. Однак заходи адміністративного впливу не дали жодних результатів, відповідач по справі своєї поведінки не змінив, продовжує зловживати алкогольними напоями, вчиняти сварки та бійки, спільного господарства з позивачами не веде, комунальні платежі не оплачує, матеріальної допомоги в утриманні житлового приміщення не надає, порушує загально визнані правила співжиття та принципи людської моралі, створює нестерпні умови для проживання з ним, на зауваження не реагує, що робить практично неможливим проживання з ним в одному житловому приміщенні. На прохання позивача добровільно виселитися з будинку не реагує.

Аналіз перевірених і оцінених в судовому засіданні доказів, переконують суд, що право позивачів на безперешкодне користування та розпоряджання власним майном порушено відповідачем ОСОБА_7, а тому суд приходить до висновку, що проживання ОСОБА_7 у квартирі АДРЕСА_2, перешкоджає позивачам, які є власниками даного житлового будинку, в повній мірі реалізовувати своє право власності, зокрема, щодо володіння та розпорядження ним, спільне життя позивачів з відповідачем неможливе, а тому ОСОБА_7 підлягає виселенню без надання йому іншого житлового приміщення.

Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею документально підтверджені судові витрати, тобто по 275,6 грн. на користь кожного з позивачів.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 212, 213, 214, 215, 223 ЦПК України, ст.ст.41, 47 Конституції України, ст.ст.316, 317, 319, 321, 358, 405, 406 ЦК України, ст.3 СК України. ст.ст.109, 116.156 ЖК України, до ст.ст. 1, 8 Протоколу № 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, постановою пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року № 5, постановою Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1985 р. «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України»,

вирішив:

Позов задоволити.

Припинити ОСОБА_4 право користування належним на праві власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 житловим приміщенням - квартирою № 38 в будинку № 66 по вул. Леніна м. Гнівань Тиврівського району Вінницької області, шляхом його виселення, без надання іншого житлового приміщення.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 судовий збір у сумі 275 (двісті сімдесят п'ять) грн. 60 коп.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі судовий збір у сумі 275 (двісті сімдесят п'ять) грн. 60 коп.

Заочне рішення може бути переглянуто Тиврівським районним судом Вінницької області за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Рішення може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку до Апеляційного суду Вінницької області через Тиврівський районний суд шляхом подання апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в апеляційному порядку.

Суддя Ратушняк І. О.