МАЛИНОВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ОСОБА_1
____________________________________________________________________________________________________________________
Справа № 521/176/16-ц
Номер провадження № 2/521/1853/16
УХВАЛА

"14" січня 2016 р. м. Одеса

Суддя Малиновського районного суду м. Одеси Жуган Л.В., розглянувши позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особистою приватною власністю майна, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_2 11.01.2016 року звернувся до Малиновського районного суду м. Одеси із позовною заявою до ОСОБА_3 та згідно прохальної частини просить: визнати будь-яке майно, набуте на власні кошти позивача під час зареєстрованого шлюбу з ОСОБА_3 з 23 листопада 2000 року по 20 лютого 2008 року, та оформлене на його імя, - особистою приватною власністю позивача.

Судом встановлено, що позовна заява не відповідає вимогам ст.119 ЦПК України.

Згідно ст. 119 ЦПК України позовна заява повинна містити зміст позовних вимог; ціну позову щодо вимог майнового характеру; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують кожну обставину, наявність підстав для звільнення від доказування.

Відповідно до ч. 5 ст. 119 ЦПК України до позовної заяви додаються документи, що підтверджують сплату судового збору.

З поданої представником позивача за довіреністю ОСОБА_4 позовної заяви, вбачається, що вона містить майнового характеру: визнати будь-яке майно, набуте на власні кошти позивача під час зареєстрованого шлюбу з ОСОБА_3 з 23.11.2000 року по 20.02.2008 року, та оформлене на його імя, - особистою приватною власністю позивача.

Відповідно до положень статей 10 і 11 ЦПК суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин.

Згідно ст. 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

За подання до суду позовної заяви майнового характеру (з 01.01.2016 р.), сплаті підлягає судовий збір у розмірі 1 відсотка від ціни позову, але не менше 0,4 мінімальної заробітної плати (551,20 грн.), та не більше 5 розмірів мінімальної заробітної плати (6890 грн.).

В порушення зазначених положень ОСОБА_2, не зазначив ціну позову, та не надав доказів сплати судового збору відповідно до вимог чинного закону, до позовної заяви додана квитанція про оплату судового збору у розмірі 6090 грн.

Якщо в позовній заяві заявлені вимоги майнового характеру, то, враховуючи, що об'єктом справляння судового збору є позовна заява, максимальний розмір судового збору має відповідати загальній сумі всіх вимог (п. 10 ч. 1 ст. 80 ЦПК). При цьому судовий збір може бути сплачено окремо за кожною вимогою або загальною сумою за всіма позовними вимогами.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України ціна позову визначається:

2) у позовах про визнання права власності на майно або його витребування - вартістю майна;

9) у позовах про право власності на нерухоме майно, що належить фізичним особам на праві приватної власності, - дійсною вартістю нерухомого майна, а на нерухоме майно, що належить юридичним особам, - не нижче його балансової вартості.

Враховуючи вищевикладене, суд звертає увагу позивача, що ціна позову має бути визначена виходячи з дійсної вартості спірного майна.

З урахуванням цього, позивачу необхідно сплатити судовий збір за вимогами майнового характеру, у розмірі 1 відсотка від ціни позову, але не більше 3 розмірів мінімальної заробітної плати (6890 грн.).

Також судом встановлено, що вимоги, зазначені в прохальній частині позовної заяви, яка в подальшому є підставою постановлення резолютивної частини рішення суду, не є конкретизованими, а саме:

- не зазначено на яке конкретно нерухоме (рухоме) майно необхідно визнати право власності за позивачем, де воно знаходиться.

Вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суд, повинен також вирішити питання щодо юрисдикції спору та його підсудності.

Суд звертає увагу позивача, що це питання фактично вирішити не можливо, так як в позовних вимогах не вказується на яке конкретно нерухоме (нерухоме) майно позивач просить визнати право власності.

Відповідно до Постанови Верховного Суду України №14 від 18.12.2009 року п.8 ухвалене у справі рішення має бути гранично повним, ясним, чітким, викладеним у послідовності, встановленій статтею 215 ЦПК, і обов'язково містити вступну, описову, мотивувальну та резолютивну частини. Також п. 13 визначено, що резолютивна частина повинна мати вичерпні, чіткі, безумовні й такі, що випливають зі встановлених фактичних обставин, висновки по суті розглянутих вимог і залежно від характеру справи давати відповіді на інші питання, зазначені у статтях 215 - 217 ЦПК.

У ній, зокрема, має бути зазначено:

висновок суду про задоволення позову або відмову в позові повністю чи частково (при відмові в позові слід точно зазначити, кому, відносно кого та в чому відмовлено);

висновок суду по суті позовних вимог: які саме права позивача визнано або поновлено;

розмір грошових сум чи перелік майна, присуджених стороні;

вартість майна, яке належить стягнути з відповідача, якщо при виконанні рішення присудженого майна у наявності не буде;

конкретні дії, які відповідач повинен вчинити та на чию користь, або інший передбачений законом спосіб захисту порушеного права;

розподіл судових витрат відповідно до вимог статті 88 ЦПК;

строк і порядок набрання рішенням суду законної сили та його оскарження;

у яких межах допускається негайне виконання рішення, коли суд зобов'язаний або має право його допустити.

Суд також розяснює позивачу, що заявлені ним позовні вимоги сформульовані в прохальній частині не конкретно, що також унеможливлює визначити юрисдикцію спору та ухвалити повне, ясне, чітке рішення по суті заявлених вимог.

Формулювання позивачем у такий спосіб вимог, не зазначає конкретних вимог позивача та не зможе бути реалізовано в майбутньому, в якості виконання рішення суду (примусового) та захистити права та інтереси позивача. Враховуючи Постанову ВСУ від 12.06.2013 р. (6-32цс), суд зазначає, що вибір способу захисту і відповідно формулювання позовних вимог повинно здійснюватись з врахуванням правила ефективності (на вибір позивача), проте одночасно з врахуванням суті спору, тому суд просить це врахувати при уточненні позовних вимог.

Тобто судом встановлено з позову, що викладені ОСОБА_2, в особі представника за довіреністю ОСОБА_4, позовні вимоги є неточними та не повній мірі конкретизованими (з урахуванням прохальної частини, на підставі якої ухвалюється резолютивна частина рішення, яка в майбутньому має слугувати захистом прав та інтересів позивача), це позбавляє суд можливості визначити фактичний предмет спору та дійти належного висновку щодо правильності захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів та застосування відповідної норми права щодо заявленого предмету спору ОСОБА_2

З урахуванням наведеного, суд пропонує позивачу оформити позовну заяву у відповідності до вимог ст. 119 ЦПК України, сформулювати в конкретній коректній формі прохальну частину заявлених позовних вимог, зазначити зміст позовних вимог, зазначити докази, що підтверджують наведені ним обставини, навести обґрунтування та підстави заявлених вимог, з метою можливості забезпечення повного захисту прав та інтересів, і можливістю визначення судом юрисдикції, предмету та підстав позову.

Суд також розяснює, що згідно ч. 2 ст. 214 ЦПК України при виборі і застосуванні правової норми до спірних правовідносин суд враховує висновки Верховного Суду України, викладені у постановах, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбачених пунктами 1, 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, посилання на аналогічну практику інших судів судом не може бути прийнято до уваги.

Тобто подана позовна заява не відповідає вимогам встановленим законодавством.

Відповідно до ст. 121 ЦПК України визначено, що суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 119 і 120 цього Кодексу, або не сплачено судовий збір, постановляє ухвалу, в якій зазначаються підстави залишення заяви без руху, про що повідомляє позивача і надає йому строк для усунення недоліків, який не може перевищувати п'яти днів з дня отримання позивачем ухвали. Якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 119 і 120 цього Кодексу, сплатить суму судового збору позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Інакше заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що зазначена позовна заява підлягає залишенню без руху з наданням позивачу строку для усунення зазначених недоліків.

Керуючись ст.ст. 119, 121 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

Позовну ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особистою приватною власністю майна залишити без руху.

Надати позивачу ОСОБА_2 строк для усунення недоліків позовної заяви пять днів з дати отримання даної ухвали.

Розяснити, що в разі не усунення визначених в ухвалі недоліків в зазначений термін, позовна заява буде вважатися неподаною та повернута позивачу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Л.В. Жуган