Номер провадження: 22-ц/785/6191/16
Головуючий у першій інстанції Бойчук А. Ю.
Доповідач Панасенков В. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.09.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - судді Панасенкова В.О.

суддів: Парапана В.Ф.

Драгомерецького М.М.,

при секретарі: Томашевській К.В.,

за участю: позивачки ОСОБА_3, її представника ОСОБА_4, та представника відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6, та ОСОБА_7, на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 24 червня 2016 року за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5, ОСОБА_7, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Філімонова Галина Василівна, про повернення грошових коштів за попереднім договором,

в с т а н о в и л а:

28 квітня 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з вказаним позовом, який 17 травня 2016 року остаточно уточнила в частині кола відповідачів та збільшення вимог, обґрунтовуючи вимоги тим, що 21 грудня 2013 року між нею та відповідачем ОСОБА_5, який діяв від імені та в інтересах відповідача ОСОБА_7 на підставі довіреності від 21 грудня 2013 року, був укладений попередній договір, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Філімоновною Г.В., зареєстрований в реєстрі за №2895, за яким сторони зобов'язалися в майбутньому в строк до 01 січня 2014 року укласти договір купівлі-продажу 20/1000 часток дачних будівель під АДРЕСА_1, загальною площею 955,9 кв.м. (п.1 договору). Згідно до п. 2.2. договору загальна вартість нерухомості за згодою сторін становила 28647 грн., що за курсом НБУ було еквівалентно 3500 дол. США. Вони домовились, що вона сплачувала всю суму, а саме 28647 грн. до підписання договору (п.2.3. договору). Однак відповідач свої обов'язки за попереднім договором у встановлений строк не виконав, документи для нотаріального посвідчення основного договору купівлі-продажу не підготував та договір купівлі-продажу не уклав й до теперішнього часу не аванс не повернув. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахування встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та три проценти річних від простроченої суми. Розмір інфляційних втрат за період з 02 січня 2014 року по 18 вересня 2015 року становить 20783,94 грн. (28647 грн. х 172,5552%), три процента річних за вказаний період - 1471,49 грн. (625 днів х3%:28647 грн.). Крім того, незаконними діями відповідачів їй завдана моральна шкода, яку вона оцінює у 5000 грн.

Посилаючись на ці обставини, та на ст. ст. 23, 570, 610, 611, 625, 635 ЦК України, позивачка просила суд стягнути солідарно з ОСОБА_5, ОСОБА_7 50902,53 грн., з яких: 28647 грн. - сума основного боргу, 1471,59 грн. - три % річних, 20783,94 грн. - інфляційні втрати, моральну шкоду в сумі 5000 грн. та судовий збір в сумі 1575 грн. (а.с.3-5, 35-37, 111).

Представник відповідач ОСОБА_5 - ОСОБА_6, проти позову заперечувала й в своїх усних та письмових поясненнях зазначала, що по усній домовленості з позивачкою грошові кошти в сумі 28647 грн., яка отримана ОСОБА_5, буде витрачена на проведення ремонтно-будівельних робіт в зазначені частині будівлі та на пайові внески Дачно-будівельному кооперативу ім. 1 травня до проведення водопроводу, всього було витрачено на ці роботи 16000 грн. 8000 грн. ОСОБА_5 особисто передав позиваці для проведення водопроводу. У зв'язку з відчуженням частки дачних будівель були проведені платежі, пов'язаними з затратами на утримання будівлі ОСОБА_5 сплатив 2247 грн., що підтверджується квитанціями до прибуткового касового ордеру. Однак 19 лютого 2014 року постановою головного державного виконавця Другого Київського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції ОСОБА_10 було накладено арешт та оголошено заборону на відчуження майна, яке належить ОСОБА_7 Після чого позивачка ОСОБА_3 перестала вести будь-які переговори з приводу купівлі-продажу. Тому представник відповідача ОСОБА_5 вважала, що позивачка порушила умови договору, передбачені п. 2.7 договору, а саме відмовилася від укладання основного договору купівлі-продажу 20/1000 дачних будівель, що розташовані за адресою: м. Одеса, вул. Золотий берег, 35. Правовідносини з повернення авансу не є грошовим зобов'язанням, тому підстав для застосування ч. 2 ст. 625 ЦК України. Завдання моральної шкоди не доведено. З цих підстав представник відповідача просила у задоволенні позову відмовити (а.с. 25-27, 98-100).

У відзиві на запереченні позивачка ОСОБА_3 зазначала, в момент укладання попереднього договору 21 грудня 2013 року на майно передбачене цим договором було накладено обтяження. З Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно НОМЕР_1 вбачається, що 03 вересня 2013 року зареєстровано обтяження №3616124 на підставі постанови Другого Київського ВДВС по ВП №39185899 (а.с. 117-118).

Рішенням суду першої інстанції позов ОСОБА_3 задоволено. Суд стягнув з солідарно з відповідачів ОСОБА_5, ОСОБА_7 на користь позивачки 50902,53 грн., з яких 28647,00 грн. - сума, що підлягає поверненню, 1471,59 грн. - 3% річних, 20783,94 грн. - інфляційні втрати, моральну шкоду в розмірі 5000 грн. та судові витрати в сумі 1575,00 грн. в рівних частках (а.с. 126-128).

В апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_6, просить рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, мотивуючи тим, що суд першої інстанції порушив норми процесуального і матеріального права, а саме, суд не врахував, що позивачка дізнавшись про арешт спірного майна відмовилась від укладання попереднього договору, тому не має підстав для повернення авансу, трьох процентів річних, інфляційних втрат та моральної шкоди (а.с. 134-136).

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_7, просить рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, мотивуючи тим, що суд першої інстанції порушив норми процесуального і матеріального права, а саме, з вищезазначених підстав.

В запереченні на апеляційну скаргу представник позивачки ОСОБА_3 - ОСОБА_4, просить скаргу відхилити у зв'язку з безпідставністю її доводів.

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги представника відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_6, заслухавши пояснення позивачки ОСОБА_3, її представника ОСОБА_4, та представника відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_6, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга відповідачки підлягає задоволенню частково за таких підстав.

Статтею 638 ЦК України зазначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Всі умови договору з моменту його укладення стають однаково обов'язковими для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Частинами 1, 3 ст. 635 ЦК України передбачено, що попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Зобов'язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.

Необґрунтоване ухилення однієї із сторін від укладення основного договору, передбаченого попереднім договором, може бути підставою для відшкодування другій стороні збитків, завданих простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства (частина друга статті 635 ЦК України).

Судом першої інстанції встановлено, що відповідачу ОСОБА_7 на праві спільної часткової власності належить 20/1000 часток дачних будівель під АДРЕСА_1, загальною площею 995,9 кв.м., на підставі рішення Київського районного суду м. Одеси від 31 жовтня 2012 року справа №1512/12366/2012, зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно ОСОБА_12, державним реєстратором прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції 29 листопада 2012 року за реєстраційним номером об'єкта нерухомого майна НОМЕР_2, номер запису про право власності 3616052.

Відповідач ОСОБА_7 з 04 вересня 2013 року 27 червня 2016 року відбував покарання в установах Державної кримінально-виконавчої служби, про що свідчить довідка про звільнення Серія НОМЕР_3 від 27 червня 2016 року.

21 грудня 2013 року між позивачкою ОСОБА_3 та відповідачем ОСОБА_5, який діяв від імені та в інтересах відповідача ОСОБА_7 на підставі довіреності від 21 грудня 2012 року (а.с. 10), був укладений попередній договір, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Філімоновою Г.В., зареєстрований в реєстрі за №2895, за яким сторони зобов'язалися в майбутньому в строк до 01 січня 2014 року укласти договір купівлі-продажу 20/1000 часток дачних будівель під АДРЕСА_1, загальною площею 955,9 кв.м. (п.1 договору) -а.с. 6-7.

Згідно до п. 2.2. договору загальна вартість нерухомості за згодою сторін становила 28647 грн., що за курсом НБУ було еквівалентно 3500 дол. США.

Позивачка та представник ОСОБА_7 - ОСОБА_5, домовились, що позивачка сплатить всю суму, а саме 28647 грн., до підписання договору (п.2.3. договору).

У встановлений строк - 01 січня 2014 року основної договір купівлі продажу спірного нерухомого майна укладений не був.

Після підписання попереднього договору позивачка дізналася, що на 21 грудня 2013 року на спірне майно передбачене цим договором було накладено обтяження, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно НОМЕР_1 від 23 березня 2015 року, з якого вбачається, що 03 вересня 2013 року зареєстровано обтяження №3616124 на підставі постанови Другого Київського ВДВС від 19 серпня 2013 року по ВП №39185899 (а.с. 119).

Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 22 жовтня 2014 року по цивільній справі №520/6446/14-ц за позовом ОСОБА_13 до ОСОБА_7 про відшкодування майнової та моральної шкоди, позов задоволено частково. Суд стягнув з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_13 майнову шкоду в розмірі 11379,71 грн., моральну шкоду в розмірі 300000 грн. та у дохід держави судовий збір в сумі 3113,79 грн. (а.с. 120-121).

За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 3 ЦПК України).

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що відповідач ОСОБА_7 свої обов'язки за попереднім договором у встановлений строк не виконав, документи для нотаріального посвідчення основного договору купівлі-продажу не підготував та основної договір купівлі-продажу не уклав й до теперішнього часу не аванс не повернув. Отже, права позивачки ОСОБА_3 порушені й підлягають судовому захисту шляхом повернення їй авансу в сумі 28647,00 грн.

Вказаний висновок суду першої інстанції узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеному у постанові від 13 лютого 2013 року у справі №6-176цс12 (а.с. 38-41).

Згідно із ч. 1 ст. 237 ЦК України, представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Відповідно до ч. 3 ст. 244 ЦК України, довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

У частині 1 ст. 1000 ЦК України зазначено, що за договором доручення одна сторона (повірений) зобов'язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки довірителя.

Частина 1 ст. 541 ЦК України визначає, що солідарний обов'язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов'язання.

Як вбачається з ч. 1 ст. 543 ЦК України, що, у разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

Аналізуючи зазначені норми права та з'ясовуючи встановлені судом першої інстанції обставини та наявні у справі докази, колегія суддів вважає, що вчинений відповідачем ОСОБА_5 попередній договір на підставі довіреності від 21 грудня 2012 року створив цивільні права та обов'язки для довірителя, відповідача ОСОБА_7, не передбачає солідарного обов'язку між повіреним та довірителем, тому обов'язок повернути аванс в сумі 28647,00 грн. повинен бути покладений на відповідача ОСОБА_7

Відповідно ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Верховний Суд України у постанові від 18 вересня 2013 року у справі за №6-90цс13 дійшов до такого правового висновку, а саме, умова попереднього договору, про необхідність повернення авансу в разі не укладення основного договору, є грошовим зобов'язанням, у разі не виконання якого застосовується положення ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахування встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та три проценти річних від простроченої суми.

За період 02 січня 2014 року по 18 вересня 2015 року розмір інфляційних втрат за період з становить 20783,94 грн. (28647 грн. х 172,5552%) та три процента річних за вказаний період - 1471,49 грн. (625 днів х3%:28647 грн.).

Відповідачі не оспорили вказаний розрахунок заборгованості, тому суд першої інстанції обґрунтовано погодився з ним.

Отже, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача ОСОБА_7 на користь позивачки 50902,53 грн., з яких 28647,00 грн. - сума, що підлягає поверненню, 1471,59 грн. - 3% річних, 20783,94 грн. - інфляційні втрати, є законним і обґрунтованим.

Позивачка ОСОБА_3 понесла та документально підтвердила сплату при подачі позову судового збору в сумі в сумі 1575,00 грн. (а.с. 2), тому суд першої інстанції правильно у відповідності до ст. 88 ЦПК України присудив сплату судового збору, який підлягає стягненню з відповідача ОСОБА_7 на користь позивачки.

Задовольняючи позов в частині відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що незаконними діями відповідачів позивачці завдана моральна шкода в розмірі 5000 грн.

Однак з таким висновком суду першої інстанції погодитися неможливо, оскільки між сторонами у справі виникли зобов'язальні правовідносини, а не деліктні, а попередній договір від 21 грудня 2013 року не передбачає умови про відшкодування моральної шкоди за порушення договірних зобов'язань.

Посилання представника відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_6, та відповідач ОСОБА_7 в апеляційних скаргах про те, що рішення суду першої інстанції є незаконним і необґрунтованим, оскільки суд не врахував, що позивачка дізнавшись про арешт спірного майна відмовилась від укладання попереднього договору, тому не має підстав для повернення авансу, трьох процентів річних, інфляційних втрат та моральної шкоди, не приймаються до уваги за таких підстав.

Відповідно до частин першої та другої статті 614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Аналіз положень статті 614 ЦК України дає підстави для висновку про те, що, установлюючи презумпцію вини особи, яка порушила зобов'язання, ЦК України покладає на неї обов'язок довести відсутність своєї вини.

Особа звільняється від відповідальності лише у тому випадку, коли доведе відсутність своєї вини у порушенні зобов'язання.

Встановлено, що основний договір купівлі-продажу не був укладений не з вини позивачки ОСОБА_3, оскільки з 03 вересня 2013 року зареєстровано обтяження №3616124 на підставі постанови Другого Київського ВДВС від 19 серпня 2013 року по ВП №39185899, що підтверджується витягом Державного реєстру речових прав на нерухоме майно НОМЕР_1 від 23 березня 2015 року, чим порушено права позивачки.

За таких обставин, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що у цьому випадку не мало місце необґрунтоване ухилення однієї із сторін від укладення договору, а саме вина покупця у порушенні зобов'язання відсутня, тому відповідно до ч. 2 ст. 570 ЦК України суми, передані відповідно до п. 2.3 попереднього договору грошові кошти у розмірі 28647 грн., що за курсом НБУ еквівалентно 3500 дол. США, є авансом і підлягають поверненню. Права позивача були порушені відповідачем ОСОБА_7 і підлягають судовому захисту шляхом стягнення грошових коштів в розмірі 50902,53 грн., з яких 28647,00 грн. - сума, що підлягає поверненню, 1471,59 грн. - 3% річних, 20783,94 грн. - інфляційні втрати.

Зазначений висновок суду повністю узгоджується з правовими висновками Верховного Суду України, викладеними у справі № 6-119цс 12 у постанові від 24 жовтня 2012 року, у справі № 6-170цс12 у постанові від 13 лютого 2013 року, у справі № 6-176цс12 у постанові від 13 лютого 2013 року, у справі №6-82цс13 у постанові від 25 вересня 2013 року, які є обов'язковими для застосування судами України.

Доводи представника відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_6, та відповідача ОСОБА_7 в апеляційних скаргах про те, що рішення суду першої інстанції є незаконним і необґрунтованим, оскільки суд не врахував, що по усній домовленості з позивачкою грошові кошти в сумі 28647 грн., яка отримана ОСОБА_5, буде витрачена на проведення ремонтно-будівельних робіт в зазначені частині будівлі та на пайові внески Дачно-будівельному кооперативу ім. 1 травня для проведення водопроводу, всього було витрачено на ці роботи 16000 грн., 8000 грн. ОСОБА_5 особисто передав позиваці для проведення водопроводу, у зв'язку з відчуженням частки дачних будівель були проведені платежі, пов'язаними з затратами на утримання будівлі ОСОБА_5 сплатив 2247 грн., що підтверджується квитанціями до прибуткового касового ордеру, не приймаються до уваги з таких підстав.

Статтею 179 ЦПК України встановлено, що предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частинами 3, 4 ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного процесу відповідачі були зобов'язані довести в судовому засіданні ті обставини, на які вони посилалися як на підставу своїх заперечень проти позову.

Однак відповідачі не надали ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції належні і допустимі докази у підтвердженні заперечень проти позову.

В судовому засіданні не доведено належним чином те, що між сторонами у справі існувала вказана усна домовленість, а також умовами попереднього договору не передбачений порядок витрачення отриманих грошових коштів.

Отже, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи й законних підстав для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову немає.

Однак неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, а саме, ст. ст. 543, 1167 ЦК України, у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України є підставою для зміни рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про задоволення позову частково.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч. 1 п. 3, 309 ч. 1, п. 4, 313, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області,

в и р і ш и л а:

Апеляційні скарги представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6, та ОСОБА_7 задовольнити частково, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 24 червня 2016 року змінити й ухвалити нове рішення

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_5, ОСОБА_7, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Філімонова Галина Василівна, про повернення грошових коштів за попереднім договором задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_3 грошові кошти за попереднім договором в розмірі 50902,53 грн., з яких 28647,00 грн. - сума авансу, 1471,59 грн. - 3% річних за прострочення виконання грошового зобов'язання, 20783,94 грн. - інфляційні втрати. В решті позову відмовити.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили рішенням.

Судді апеляційного суду Одеської області: В.О. Панасенков

В.Ф. Парапан

М.М. Драгомерецький