У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Закропивного О.В., Коротуна В.М.,

МазурЛ.М., Писаної Т.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за скаргою ОСОБА_3, заінтересована особа - ОСОБА_4, на бездіяльність працівників Шевченківського відділу державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 1 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 20 січня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаною вище скаргою, посилаючись на те, що 16 вересня 2015 року головним державним виконавцем Шевченківського відділу державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції (далі - Шевченківський ВДВС Запорізького МУЮ) Іваницею Ю.О. під час виконавчого провадження з примусового виконання рішення апеляційного суду Запорізької області від 4 грудня 2012 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою оглянуто земельну ділянку під будинком АДРЕСА_1 та складено акт.

В акті зазначено, що стягувачу ОСОБА_3 надано доступ до відведеної йому у користування земельної ділянки площею 103 кв. м, а також земельної ділянки загального користування площею 10 кв. м за вказаною адресою.

У зазначеному акті державного виконавця відсутні посилання на перешкоди (забудови, будівельні матеріали та сміття) на зазначених земельних ділянках, а також відсутні межі зазначених земельних ділянок, що унеможливлює ефективне виконання рішення апеляційного суду Запорізької області від 4 грудня 2012 року. Таким чином, просив задовольнити скаргу.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 1 грудня 2015 року скаргу ОСОБА_3 задоволено частково.

Зобов'язано головного державного виконавця Іваницю Ю.О. вчинити дії, спрямовані на вчасне та повне виконання рішення апеляційного суду Запорізької області від 4 грудня 2012 року про зобов'язання ОСОБА_4 не чинити перешкоди у користуванні ОСОБА_3 земельною ділянкою НОМЕР_1 по АДРЕСА_1 та надати йому вільний доступ до земельної ділянки загального користування НОМЕР_2 за цією ж адресою, розміри яких визначені рішенням Шевченківського районного народного суду м. Запоріжжя від 15 січня 1992 року.

У задоволенні вимог про зобов'язання визначити на місці межі земельних ділянок НОМЕР_1, НОМЕР_3, НОМЕР_2 відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 20 січня 2016 року ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 1 грудня 2015 року в частині задоволення скарги скасовано, питання в цій частині передано на новий розгляд до суду першої інстанції. У іншій частині ухвалу залишено без змін.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати судові ухвали в частині відмови у задоволенні скарги, посилаючись на порушення судами норм процесуального права, і постановити нову ухвалу про задоволення скарги.

Ухвала суду апеляційної інстанції в частині направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції не оскаржується, у касаційному прядку не переглядається.

Касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 342 ЦПК України розглянувши касаційну скаргу на ухвалу суду, суд касаційної інстанції відхиляє скаргу і залишає ухвалу без змін, якщо судом прийнято ухвалу з додержанням вимог закону.

Задовольняючи частково скаргу, суд першої інстанції з урахуванням норм Закону України «Про виконавче провадження» та ст. ст. 386-388 ЦПК України виходив із того, що рішенням апеляційного суду Запорізької області від 4 грудня 2012 року, на підставі якого відкрите виконавче провадження, передбачено обов'язок ОСОБА_4 не чинити перешкод у користуванні земельною ділянкою позивачу та надати йому вільний доступ до земельної ділянки загального користування.

Визначення в натурі меж земельних ділянок співвласників передбачено рішенням Шевченківського районного народного суду м. Запоріжжя від 15 січня 1992 року, а тому такі дії державним виконавцем правомірно не були вчинені.

Залишаючи ухвалу суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні вимог про зобов'язання визначити на місці межі земельних ділянок НОМЕР_1, НОМЕР_3, НОМЕР_2, суд апеляційної інстанції виходив із того, що повноваження державного виконавця обмежуються виконанням рішення суду щодо вчинення боржником ОСОБА_4 дій з надання ОСОБА_3 безперешкодного доступу до земельної ділянки і не включають у себе дії з визначення меж земельних ділянок.

Колегія суддів погоджується з такими висновками.

Судами установлено, що рішенням апеляційного суду Запорізької області від 4 грудня 2012 року зобов'язано ОСОБА_4 не чинити перешкоди у користуванні ОСОБА_3 земельною ділянкою НОМЕР_1, площею 103 кв. м по АДРЕСА_1 та надати вільний йому доступ до земельної ділянки загального користування НОМЕР_2, площею 10 кв. м за цією ж адресою, розміри яких (земельних ділянок) зазначені рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 15 січня 1992 року.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 15 січня 1992 року у справі НОМЕР_3-31/1992 року, визначений порядок користування земельною ділянкою по АДРЕСА_1 між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, за яким виділено у користування ОСОБА_3 земельну ділянку НОМЕР_1, площею 103 кв. м, а у користування ОСОБА_4 - земельну ділянку НОМЕР_3, площею 515 кв. м, земельну ділянку НОМЕР_2, площею 10 кв. м залишено у загальному користуванні.

16 вересня 2015 року головним державним виконавцем Шевченківського ВДВС Запорізького МУЮ Іваницею Ю.О. під час здійснення виконавчого провадження за виконавчим листом № 0827/8632/12, який виданий 12 грудня 2012 року Шевченківським районним судом м. Запоріжжя на виконання рішення апеляційного суду Запорізької області від 4 грудня 2012 року, складений акт державного виконавця, зокрема, про те, що ОСОБА_4 надала доступ ОСОБА_3 до земельних ділянок площею 103 і 10 кв. м.

Частиною 1 ст. 82 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби можуть бути оскаржені стягувачем та іншими учасниками виконавчого провадження (крім боржника) до начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, або до керівника відповідного органу державної виконавчої служби вищого рівня чи до суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 14 ЦПК України при набранні рішенням законної сили воно є обов'язковими до виконання на всій території України, а державна виконавча служба як єдиний орган примусового виконання зобов'язана прийняти всі необхідні заходи для його виконання.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення (далі - виконавчий документ), у спосіб та в порядку, встановлених виконавчим документом і цим Законом.

Дії державного виконавця при примусовому виконанні рішення суду, як і боржника за виконавчим документом, здійснюються у спосіб і порядку, визначених виконавчим документом, а отже, рішенням суду.

Таким чином, правильним є висновок судів про те, що обов'язок державного виконавця полягає у виконанні в повному обсязі рішення суду згідно із виконавчим документом, який містить формулювання, зазначене у резолютивній частині рішення.

Оскільки рішенням апеляційного суду Запорізької області від 4 грудня 2012 року не передбачено визначення в натурі меж земельних ділянок співвласників, тому висновок судів про відмову у задоволенні скарги в частині зобов'язання визначити на місці межі земельних ділянок НОМЕР_1, НОМЕР_3, НОМЕР_2, є правильним.

За таких обставин, відсутні підстави для задоволення скарги в частині зобов'язання визначити на місці межі земельних ділянок.

Доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 342 ЦПК України, розглянувши касаційну скаргу на ухвалу суду, суд касаційної інстанції відхиляє скаргу і залишає ухвалу без змін, якщо судом прийнято ухвалу з додержанням вимог закону.

Оскільки судом повно та всебічно з'ясовано дійсні обставини справи, надано належну оцінку зібраним у ній доказам, ухвалено законні й обґрунтовані рішення, подану касаційну скаргу слід відхилити, а оскаржувані ухвали залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 336, 342 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 1 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 20 січня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська

Судді: О.В. Закропивний

В.М.Коротун

Л.М.Мазур

Т.О.Писана