АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/1196/К/16 Головуючий в суді першої
Справа № 216/199/15-ц інстанції -Бутенко М.В.
Категорія 27 (1) Доповідач - Ляховська І.Є.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 липня 2016 року м. Кривий Ріг

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Ляховської І.Є.,

суддів -Барильської А.П., Михалів Л.В.,

із секретарем - Чубіною А.В.,

за участю - представника апелянта ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 05 березня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення суми боргу за договором позики,

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до ОСОБА_5 з позовом, в обґрунтування якого, уточнивши свої вимоги, посилалась на те, що 10 квітня 2014 року між нею та ОСОБА_5 укладено договір позики, відповідно до якого вона надала ОСОБА_5 у борг 5 000 000,00 грн. на строк до 31 грудня 2014 року, про що останній власноручно написав письмову розписку. Однак, свої зобов'язання відповідач в зазначений у розписці термін не виконав в повному обсязі, повернувши позивачу частково борг у сумі 4 000 000,00 гривень, у зв'язку із чим просила суд стягнути з відповідача на її користь залишок боргу у розмірі 1 000 000,00 гривень разом із судовими витратами по справі.

Рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 05 березня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено, на її користь з ОСОБА_5 стягнуто 1 000 000 гривень та судовий збір у розмірі 3654 гривні.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, посилаючись на неврахування судом того, що в період з листопада 2005 року по 07 червня 2014 року вона проживала разом із відповідачем ОСОБА_5 однією сім'єю без реєстрації шлюбу, що встановлено рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 30 грудня 2015 року, та не надавала згоди щодо укладення ОСОБА_5 договору позики. Крім того, вважає, що судом не взято до уваги те, що договір позики, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, вчинено для приховання іншого правочину, метою якого перехід права власності на автомобіль BMW 740, 2007 року випуску, державний номер НОМЕР_1, який належить на праві спільної сумісною власності їй та ОСОБА_5

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 10 квітня 2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 укладено договір позики, відповідно до умов якого останній отримав від ОСОБА_4 у борг 5 000 000,00 грн., які зобов'язався повернути у строк до 31 грудня 2014 року, про що власноручно написав письмову розписку (а.с. 28, 29).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача неповернутого боргу в сумі 1 000 000грн.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він відповідає обставинам справи та вимогам чинного законодавства.

Встановивши, що відповідач ОСОБА_5 зобов'язався повернути позивачу ОСОБА_4 борг у сумі 5 000 000 грн. у строк до 31 грудня 2014 року, про що написав письмову розписку, проте не виконав свої зобов'язання належним чином, сплативши лише 4 000 000,00 грн., у судовому засідання визнав факт наявності боргу та зазначив про неможливість його сплати через відсутність коштів, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про стягнення з відповідача заборгованості в сумі 1 000 000,00 грн.

Доводи апеляційної скарги не містять підстав для її задоволення.

Так, посилання ОСОБА_2 на неврахування судом того, що в період з листопада 2005 року по 07 червня 2014 року вона проживала разом із відповідачем ОСОБА_5 однією сім'єю без реєстрації шлюбу, що встановлено рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 30 грудня 2015 року, та не надавала згоди щодо укладення ОСОБА_5 договору позики, не можуть бути взятими до уваги колегії суддів з наступних підстав.

Відповідно до ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положенняглави 8 цього Кодексу.

Згідно з ч. 3 ст. 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 2 ст. 65 СК України передбачено, що при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Згідно з ч. 4 цієї ж статті договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Із матеріалів справи вбачається, що 10 квітня 2014 року ОСОБА_5 уклав договір позики з ОСОБА_4 та отримав від неї кошти в сумі 5 000 000,00 грн.

Рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 30 грудня 2015 року встановлено, що в період з листопада 2005 року по 07 червня 2014 року апелянт ОСОБА_2 проживала разом із відповідачем ОСОБА_5 однією сім'єю без реєстрації шлюбу, тобто позика отримана відповідачем під час перебування його у фактичних шлюбних відносинах із ОСОБА_2

Зважаючи на те, що, зазначений договір позики не визнано недійсним та не розірвано, з огляду на презумпцію дійсності договору, встановлену ст. 204 ЦК України, він є дійсним, тому суд першої інстанції не мав підстав для відмови в задоволенні позову ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за цим договором.

Згідно зі ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до змісту ст.ст. 11, 15 ЦК України цивільні права і обов'язки виникають із дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист.

Між тим, за положенням ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов'язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у рази їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально - правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення, визнання порушених, оспорюваних прав та вплив на правопорушника.

Як правило, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Спосіб захисту порушеного права частіше за все визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Реалізуючи передбачене ст.55 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа викладає в позові власне суб'єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Таким чином, у разі порушення цивільного права відповідно до ст.ст. 3, 11, 31 ЦПК України особа має право обирати той спосіб захисту, який відповідає характеру порушення її права чи інтересу, а перевірка відповідності цього способу наявному порушенню і меті судового розгляду у відповідності до ст.4 ЦПК є обов'язком суду.

Як убачається із матеріалів справи, оскаржуваним рішенням суду борг у сумі 1 000 000 грн. стягнуто лише з відповідача ОСОБА_5, питання щодо солідарного з ОСОБА_2 стягнення боргу не вирішувалось.

Зважаючи на те, що апелянт не надала доказів того, що оскаржуване рішення порушує її права та інтереси, захист прав та інтересів ОСОБА_2 у визначений нею спосіб, а саме шляхом скасування рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 05 березня 2015 року на підставі апеляційної скарги ОСОБА_2, неможливий.

Також не можуть бути взятими до уваги доводи апеляційної скарги щодо того, що договір позики, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, вчинено для приховання іншого правочину, метою якого перехід права власності на автомобіль BMW 740, 2007 року випуску, державний номер НОМЕР_1, який належить на праві спільної сумісною власності їй та ОСОБА_5, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 235 ЦК України визначено, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Згідно з п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06 листопада 2009 року за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний.

Як убачається із матеріалів справи, доказів того, що договір позики, укладений 10 квітня 2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, є удаваним, відсутні.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення суду не порушує законні права та інтереси апелянта ОСОБА_2, оскільки зазначене рішення суду не створює для неї обов'язку щодо повернення позики, отриманої ОСОБА_5

Обраний апелянтом спосіб захисту її прав та інтересів не відповідає їх характеру, оскільки у випадку оспорювання договору позики, укладеного одним із подружжя, у тому числі з підстав його недійсності через відсутність згоди іншого подружжя на його укладення або удаваність правочину, захист порушених, невизнаних чи оспорюваних прав та інтересів іншого подружжя можливий лише шляхом пред'явлення відповідного позову, за наслідками якого, у випадку його доведеності, відповідне рішення суду може бути підставою для перегляду ухваленого раніше рішення за нововиявленими обставинами.

За таких обставин підстави для задоволення апеляційної скарги ОСОБА_2 та скасування рішення суду відсутні.

Зважаючи на викладене, колегія суду вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313 - 315 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 05 березня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий І.Є.Ляховська

Судді: А.П.Барильська

Л.В.Михайлів