Справа № 734/594/16-ц Провадження № 22-ц/795/1321/2016 Категорія цивільнаГоловуючий у I інстанції Бузунко О. А. Доповідач - Євстафіїв О. К.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 липня 2016 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - суддіОСОБА_1,
суддів:ОСОБА_2М, ОСОБА_3,
при секретарі:ОСОБА_4,
за участю:представників: позивачів ОСОБА_5, ОСОБА_6 і ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8, відповідача ОСОБА_9, представника відповідачів ОСОБА_9 і ОСОБА_10 ОСОБА_11,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_5, яка діє у власних інтересах та в інтересах ОСОБА_6, і ОСОБА_7 на рішення Козелецького районного суду від 19 травня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_5, яка діє у власних інтересах та в інтересах ОСОБА_6, і ОСОБА_7 до ОСОБА_9, ОСОБА_10 про встановлення безстрокового житлового сервітуту, треті особи: органи опіки та піклування - Остерська міська рада Козелецького району, Козелецька районна державна адміністрація Чернігівської області,

в с т а н о в и в:

В апеляційній скарзі ОСОБА_5, яка діє у власних інтересах та в інтересах ОСОБА_6, і ОСОБА_7 просять скасувати дане рішення і ухвалити рішення про задоволення їхнього позову.

У лютому 2016 р. останні предявили позов до ОСОБА_9, у якому просили визнати за ними право постійного проживання та користування будинком № 111 по вул. Зайцева у м. Остер Козелецького району, встановивши їм безстроковий житловий сервітут на цей будинок. Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що ОСОБА_5, ОСОБА_6 і ОСОБА_7 зареєстровані й постійно проживають у спірному будинку. У даний будинок вони вселилися як члени сімї померлого 19.09.2015 р. ОСОБА_12, який був сином власника будинку ОСОБА_13, який помер 03.11.2008 р. Так, за згодою останнього 17.12.1997 р. до будинку, про який йдеться, вселилися ОСОБА_5 і ОСОБА_7 ОСОБА_5 перебувала у шлюбі з ОСОБА_12, який розірвано рішенням суду, а ОСОБА_6 і ОСОБА_7 є їхніми дітьми від цього шлюбу. Відповідач ОСОБА_9, яка померлому ОСОБА_13 є дружиною, а померлому ОСОБА_12 матірю і відповідно ОСОБА_6 та ОСОБА_7 бабою, у 2013 р. оформила право власності на спірний будинок, після чого вона заявила, що виселятиме позивачів. Незважаючи на це, позивачі продовжили мешкати у спірному будинку і оплачувати вартість спожитих комунальних послуг. У січні 2016 р. відповідач, скориставшись тимчасовою відсутністю позивачів у будинку, у присутності поліції та запрошених нею осіб намагалася змінити замки від вхідних дверей будинку. При цьому ОСОБА_9 забрала з будинку квитанції про сплату комунальних послуг та вимагала від ОСОБА_7 забрати її речі з будинку й віддавати їй готівкою оплату вартості комунальних послуг, а не сплачувати її безпосередньо надавачам послуг. У розмові з ОСОБА_7 ОСОБА_9 стверджувала, що будинок виставлено на продаж і що у разі продажу будинку позивачі мають його негайно звільнити. Після цього позивачі у мережі Інтернет дійсно знайшли два оголошення про продаж будинку, про який йдеться. Проте цей будинок є єдиним їхнім житлом. У позивачів відсутня фінансова можливість придбати або найняти інше житло.

Ухвалою суду від 25.04.2016 р. до участі у справі як співвідповідача залучено ОСОБА_10, якому в даний час належить спірний будинок.

Оскаржуваним рішенням у задоволенні позову відмовлено.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що виходячи з норм права, які регулюють спірні правовідносини, позовні вимоги ОСОБА_5, яка діє у власних інтересах та в інтересах ОСОБА_6, і ОСОБА_7 підлягають задоволенню.

У судовому засіданні представник ОСОБА_5, ОСОБА_6 і ОСОБА_7 підтримав апеляційну скаргу, а ОСОБА_9 та її представник апеляційну скаргу не визнали.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, суд вважає, що вона підлягає відхиленню, виходячи з наступного.

Постановляючи рішення, що оскаржується, суд І інстанції виходив з того, що з припиненням права власності ОСОБА_13 на спірний будинок та набуттям права власності на нього ОСОБА_10 право проживання позивачів у цьому будинку припинилося, т.я. ОСОБА_10 заперечує проти проживання у ньому позивачів. Ці висновки суду є вірними.

Так, по справі встановлено наступне.

З копії рішення Козелецького районного суду від 30.06.2013 р. по справі № 734/1195/13-ц за позовом ОСОБА_9 до Остерської міської ради про визнання права власності на спадщину, яке набрало законної сили, вбачається, що спірний будинок № 111 по вул. Зайцева (ОСОБА_14) у м. Остер Козелецького району належав ОСОБА_13, який помер 03.11.2008 р. (а.с. 52).

ОСОБА_13 є батьком ОСОБА_12, що жодним з учасників судового розгляду не заперечується; останній помер 19.09.2015 р., що підтверджується свідоцтвом про смерть відповідного змісту (його копія на а.с. 7).

Ніхто з учасників судового розгляду не заперечує, що ОСОБА_5, ОСОБА_7 та ОСОБА_6 вселилися у спірний будинок зі згоди ОСОБА_13 і що після його смерті зі згоди ОСОБА_12 і ОСОБА_9 вони продовжили проживати у цьому будинку.

З витягів з паспортів та копій довідок Остерської міської ради від 24.09.2015 р. № 2519 та від 15.10.2015 р. № 2628 вбачається, що в спірному будинку зареєстровані та проживають: ОСОБА_5 - з 1997 р., ОСОБА_7 (зареєстрована з 2008 р.) і ОСОБА_6 (зареєстрована з 2012 р.) та що разом з ними на день своєї смерті проживав ОСОБА_12 (а.с. 15, 16, 35, 5).

Вищевказаним рішенням суду по справі № 734/1195/13-ц за ОСОБА_9, яка є бабою ОСОБА_7 і ОСОБА_6, та яка є колишньою свекрухою ОСОБА_5, визнано право власності на спірний будинок у порядку спадкування після смерті ОСОБА_13 (а.с. 52). На підставі цього рішення право власності ОСОБА_9 на будинок № 111 по вул. Зайцева (ОСОБА_14) у м. Остер Козелецького району було зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень, що підтверджується копією витягу з цього Реєстру від 08.08.2013 р. № 7723139 (а.с. 53).

25.09.2015 р. ОСОБА_9 подарувала спірний будинок своєму синові ОСОБА_10, що підтверджено копією відповідного договору, який нотаріально посвідчено (а.с. 50-51). Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 25.12.2015 р. № 50826784, ОСОБА_10М є власником цього будинку (а.с. 34).

Доказів того, що ОСОБА_10 дав згоду на подальше проживання позивачів у спірному будинку, суду не надано.

Із встановленого апеляційний суд робить наступні висновки.

Відповідно до ст. 150 ЖК УРСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок, користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. З цієї статті випливає, що право на проживання ОСОБА_5, ОСОБА_7 та ОСОБА_6 у спірному будинку є похідним від права власності ОСОБА_13 на цей будинок - від права власності власника, який дав згоду на вселення їх до будинку. Отже з набуттям ОСОБА_10 права власності на спірний будинок ОСОБА_5, ОСОБА_7 та ОСОБА_6 втратили право користування ним, оскільки ОСОБА_10 заперечує право позивачів на проживання у ньому. Саме тому позивачі не мають права на житловий сервітут у спірному будинку.

Доводи апеляційної скарги судом відкидаються як такі, що суперечать встановленим по справі обставинам, визначеним відповідно до них правовідносинам і нормативним актам, що регулюють спірні правовідносини, які детально описано вище.

Таким чином, висновок суду про відхилення позову є вірним, рішення суду І інстанції є законним і обґрунтованим і підстав для його скасування немає.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313 315 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5, яка діє у власних інтересах та в інтересах ОСОБА_6, і ОСОБА_7 відхилити, а рішення Козелецького районного суду від 19 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але вона може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:Судді: