У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 жовтня 2016 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі :

головуючого судді: - Максимчук З.М.,

суддів: - Хилевича С.В., Григоренка М.П.,

секретар судового засідання - Шептицька С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 16 серпня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Головного управління Державної казначейської служби України у Рівненській області, Прокуратури Рівненської області про відшкодування шкоди, завданої громадянину незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури та суду,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської області від 16 серпня 2016 року в задоволенні позову відмовлено повністю.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 вказує, що рішення є незаконним та необгрунтованим, прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що суд взагалі не розглянув позовних вимог і помилково дійшов висновку про те, що «З позовної заяви, а також доданих до неї документів не вбачається, що позивач…звертався до відповідних правоохоронних органів, які закрили справу або ж до Здолбунівського районного суду», в той час як вказаним місцевим судом дана цивільна справа розглядалась більше одного року.

Стверджує, що відмовляючи в задоволенні позову, суд повинен був належним чином мотивувати, чому він не знайшов підстав для задоволення позову, а не лише обмежитись в мотивувальній частині судового рішення переліком нормативних актів, котрі регламентують порядок відшкодування шкоди, завданої громадянину незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури та суду.

Доводить, що вказане рішення містить низку помилок та опечаток. В абз.26 мотивувальної частини судового рішення, суд посилається на законність повідомлення про підозру, тоді як згідно діючого на той час процесуального законодавства ОСОБА_4 про підозру взагалі не оголошувалось, а він притягувався в якості обвинуваченого.

__________________________________________________________________________________

Справа № 562/1977/15-ц Головуючий у суді 1 інстанції - Мичка І.М.

Провадження № 22-ц/787/1832/2016 Суддя-доповідач - Максимчук З.М.

Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове по суті позовних вимог, яким позов задоволити повністю.

В запереченні на апеляційну скаргу прокуратура Рівненської області просить рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Вислухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, законність судового рішення в межах апеляційного оскарження, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із відсутності правових підстав для відшкодування позивачу шкоди, завданої громадянину незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури та суду.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Судом встановлено та відповідає матеріалам справи, що 08 травня 2008 року прокурором Радивилівського району Рівненської області Дейнека Р.М. було порушено кримінальну справу № 69/2-08 щодо службових осіб відділу ДВС Радивилівського РУЮ, в тому числі і позивача ОСОБА_4

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 серпня 2014 року в порядку ст.395 КПК України 1960 року вирок Здолбунівського районного суду Рівненської області від 07 лютого 2013 року та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 05 липня 2013 року змінено - в частині засудження ОСОБА_4 за ч.1 ст.365 КК України скасовано, а кримінальну справу щодо нього у цій частині закрито на підставі п.2 ст.6 КПК України 1960 року.

З вказаної ухвали вбачається, що ОСОБА_4, будучи службовою особою - державним виконавцем відділу Державної виконавчої служби Радивилівського районного управління юстиції Рівненської області, відкривши виконавче провадження згідно виконавчого листа районного суду про стягнення з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_8 11690,80 грн несплаченого боргу, в порушення п.4.1. «Інструкції про проведення виконавчих дій» розпочав виконувати рішення суду, не пересвідчившись чи отримана боржником ОСОБА_7 копія постанови про відкриття виконавчого провадження і чи здійснені останньою дії, спрямовані на добровільне виконання рішення; не надав боржнику ОСОБА_7 можливості ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження; за відсутності даних про місце проживання боржника, не звернувся до суду з поданням про розшук, не вжив заходів до отримання письмової згоди стягувача відшкодувати витрати на розшук та авансувати зазначені витрати; не повернув виконавчий документ без виконання. 1 лютого 2005 року ОСОБА_4 в порушення вимог Законів України «Про виконавче провадження» та «Про іпотечне кредитування» склав акт опису й арешту майна, належного на праві власності потерпілій ОСОБА_7, що перебувало під іпотекою та не надав останній примірник акту опису й арешт майна під розписку. 16 травня 2005 року ОСОБА_4 підготував заявку № 1380 і в подальшому за підписом начальника Радивилівського РВ ДВС ОСОБА_9 направив директору РФ СПД «Укрспецюст» для реалізації описаного та арештованого ним майна. Продовжуючи злочинну діяльність, 24 червня 2005 року ОСОБА_4 діючи умисно, в інтересах третьої особи, що не є стороною вказаного виконавчого провадження, - ОСОБА_10, без дозволу банку та ОСОБА_7 самостійно розподілив та перерахував грошові кошти в сумі 14914,11 грн Рівненській філії ЗАТ «Приватбанк».

Відповідно до положень ст.400-1 КПК України 1960 року касаційний суд, встановивши обставини, передбачені ст.ст.6,7, 7-1, 7-2, 8, 9, 10, 11-1 цього Кодексу, скасовує обвинувальний вирок чи постанову і закриває справу.

Відповідно до положень ст.58 Конституції України та ч.1 ст.5 КК України закон, який скасовує або пом»якшує відповідальність, має зворотну дію в часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набуття таким законом чинності.

Законом України «Про внесення змін до Кримінального та Кримінального процесуального кодексів України щодо імплементації до національного законодавства положень статті 19 Конвенції ООН проти корупції» від 21 лютого 2014 року, який набрав чинності 28 лютого 2014 року, статтю 365 КК України викладено у новій редакції із зміною суб»єкта злочину - перевищення влади або службових повноважень працівником правоохоронного органу.

На час вчинення злочину ОСОБА_4 обіймав посаду державного виконавця відділу ДВС Радивилівського районного управління юстиції Рівненської області.

Відповідно до роз»яснень, що містяться у рішенні Конституційного суду України № 10-рп/2012 від 18 квітня 2012 року, працівник органу державної виконавчої служби не є працівником правоохоронного органу.

З урахуванням змін, внесених у статтю 365 КК України від 21 лютого 2014 року, ОСОБА_4 не є суб»єктом даного злочину, а його дії не містять складу злочину, передбаченого ч.1 ст.365 КК України, тому судові рішення щодо нього підлягають зміні - скасуванню в частині засудження за вказаним злочином із закриттям провадження у справі на підставі п.2 ст.6 КПК України 1960 року.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Положеннями частин 1,2,7 ст.1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду".

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання досудового слідства, прокуратури і суду» відшкодуванню підлягає шкода, завдана громадянинові внаслідок: незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Відповідно до пункту 2 ч.1 ст.2 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Статтею 3 Закону передбачено, що у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): 1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; 3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; 4) суми, сплачені громадянином у зв'язку з поданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода.

Відповідно до ч.1 ст.4 Закону відшкодування шкоди в таких випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету.

Тобто, в зв"язку з наведеним право на відшкодування виникає лише тоді, коли особа була повністю реабілітована.

У випадку закриття провадження в кримінальній справі у зв'язку з декриміналізацією діяння (прийняттям закону, який скасовує злочинність діяння), обвинувачений не отримує права на повну реабілітацію і відшкодування шкоди, завданої йому застосуванням до нього запобіжних заходів, адже останні були законними, незаконними діями їх вважати неможливо.

Надаючи підставу для непритягнення обвинуваченого до кримінальної відповідальності (позбавляючи обвинуваченого негативних наслідків застосування кримінального закону), закон позбавляє його можливості скористатись позитивними наслідками незастосування кримінального закону - реабілітації (вимагати відшкодування моральних чи матеріальних збитків, завданих притягненням його до відповідальності).

Тобто, в частині негативних наслідків застосування кримінального закону, рішення про закриття провадження в кримінальній справі у зв'язку з декриміналізацією закон прирівнює до обставин реабілітуючого характеру (виключає настання для нього негативних наслідків застосування кримінального закону), а в частині вимоги відшкодування шкоди, завданої певній особі застосуванням примусових заходів - прирівнює до обставин нереабілітуючого характеру, не надаючи особі права вимагати відшкодування завданої їй шкоди притягненням до відповідальності.

В зв»язку з наведеним, на думку колегії суддів, закриття провадження у справі у зв»язку з декриміналізацією не є повністю реабілітуючою обставиною. З огляду на це, суд першої інстанції обґрунтовано не погодився з думкою ОСОБА_4 щодо того, що його було незаконно притягнуто до кримінальної відповідальності тому, що справу було закрито.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що позивач з свого боку не довів суду, що незаконними та неправомірними діями прокуратури йому було заподіяно моральні страждання та з вини відповідача він втратив заробіток та поніс інші матеріальні затрати.

Суд апеляційної інстанції не погоджується з обставинами, на які посилається позивач, як на підставу своїх позовних вимог, тому що надані ним докази не відповідають вимогам чинного законодавства. Кримінальне провадження відносно ОСОБА_4 було закрито у зв"язку з тим, що Законом України «Про внесення змін до Кримінального та Кримінального процесуального кодексів України щодо імплементації до національного законодавства положень статті 19 Конвенції ООН проти корупції» від 21 лютого 2014 року, який набрав чинності 28 лютого 2014 року, статтю 365 КК України викладено у новій редакції із зміною суб»єкта злочину - перевищення влади або службових повноважень працівником правоохоронного органу.

Тому не можна погодитися з посиланням апелянта як на підставу своїх вимог на Закон України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду", тому що на час порушення кримінальної справи була передбачена відповідальність за скоєння злочину, який інкримінувався ОСОБА_4 Неправомірного притягнення позивача до кримінальної відповідальності, що дійсно могло б вплинути на втрату ним заробітку, та на спричинення моральної шкоди, судом встановлено не було.

Згідно з частинами 5,6 ст.4 вказаного Закону відшкодування моральної шкоди проводиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянонові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Відповідно до частин 2,3 ст.13 Закону розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плдати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої та у звязку з приниженням її честі, гідності, а також ділової репутації. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Пунктом 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

Частиною 2 ст. 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання.

За таких обставин вимоги позивача про стягнення з відповідача для відшкодування йому завданої моральної шкоди у розмірі 98600 грн. не законні та не грунтуються на вимогах чинного цивільного законодавства України.

Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні суду апеляційної інстанції і повністю спростовуються дослідженими належними та допустимими доказами по справі, вони фактично повторюють доводи, викладені позивачем в судовому засіданні суду першої інстанції та не спростовують висновків районного суду.

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позову.

За таких обставин, колегія судів, вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, дійшов правильного висновку відмовивши в позові.

Оскільки рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає за необхідне відхилити апеляційну скаргу і залишити рішення суду без змін.

Керуючись: ст.ст.303,307,308,313-315,317,319 ЦПК України колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - відхилити.

Рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 16 серпня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: З.М. Максимчук

Судді: С.В. Хилевич

М.П. Григоренко