Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/778/3094/16 Головуючий у 1-й інстанції: Колесник С.Г.
Є.У.№ 334/9795/15-ц Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Маловічко С.В.,

Подліянової Г.С.,

При секретарі: Остащенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи Територіальна громада в особі Запорізької міської ради, Державна міграційна служба України Управління ДМС в Запорізькій області про усунення перешкод у здійсненні права власності,

за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Ленінського районного суду Запоріжжя від 10 травня 2016 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначав, що за договором дарування від 11.04.2014 року, укладеним з ОСОБА_4, набув право власності на 13/20 часток квартири АДРЕСА_1. Власником інших 7/20 часток квартири є Територіальна громада в особі Запорізької міської ради. Після укладення договору дарування відповідач квартиру звільнила, ключі, правовстановлюючу та технічну документацію передала, однак не знялася з реєстраційного обліку за зазначеною адресою. Реєстрація попереднього власника в квартирі перешкоджає йому користуватись нею повною мірою, а крім того, на відповідача нараховуються комунальні послуги , витрати по яким несе він. Посилаючись на зазначені обставини, просив суд визнати ОСОБА_4 такою, що втратила право користування жилим приміщенням та усунути позивачу перешкоди у користуванні власністю шляхом зняття її з реєстраційного обліку в спірній квартирі.

Рішенням Ленінського районного суду Запоріжжя від 10 травня 2016 року позов задоволено. Визнано ОСОБА_4 такою, що втратила право користування жилим приміщення, а саме 13/20 частками квартири АДРЕСА_1. Усунуто ОСОБА_3 перешкоди у користуванні належним на праві власності майном шляхом зняття ОСОБА_4 з реєстраційного обліку за вказаною адресою.

В апеляційній скарзі про скасування судового рішення і ухвалення нового про відмову у позові ОСОБА_4 зазначає про порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права. Зокрема, відповідач зазначає, що суд безпідставно відмовив їй у задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі до розгляду судом іншої справи про визнання договору дарування недійсним з підстав, передбачених ст.229 ЦК України. Вважає рішення суду першої інстанції таким, що постановлено з порушенням норм матеріального права, оскільки наміру відчужувати належне їй житло вона не мала, її право власності на частку у спірній квартирі припинено внаслідок неправомірних дій третіх осіб.

В засідання апеляційного суду відповідач тричі не з'явилася, про час і місце розгляду справи повідомлялася належним чином, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення судових повісток про виклик у судові засідання апеляційного суду на 30 червня, 28 липня і 22 вересня 2016 року (а.с.103,125,126, 139). Причини своєї неявки ОСОБА_4 суду не повідомила, а тому колегія суддів на підставі ст.305 ЦПК України визнала їх неповажними і такими, що не перешкоджають розгляду справи по суті. Представник відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_6 в судові засідання, призначені на 28 липня і 22 вересня 2016 року також не з'явився, направив клопотання про зупинення провадження у справі і про відкладення слухання справи, пославшись на свою зайнятість в інших справах. Документів на підтвердження поважності причин неявки в судові засідання ОСОБА_6 апеляційному суду не надав. Колегія суддів відхилила клопотання про зупинення провадження у справі і визнала причини повторної неявки представника відповідача неповажними і вважала за можливе розглянути справу за відсутності представника скаржника.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Пунктом 1 частини 1 статті 307, статтею 308 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін, якщо визнає, що його постановлено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Задовольняючи позов ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що його права як власника 13/20 часток квартири підлягають захисту на підставі статті 391 ЦК України. ОСОБА_4 у зв'язку з відчуженням квартири втратила право користування житлом, а тому вона підлягає зняттю з реєстраційного обліку в спірній квартирі.

Такий висновок відповідає фактичним обставинам справи, узгоджується з нормами матеріального права.

Згідно статей 317,319,321 ЦК України власникові належать права володіння, користування і розпорядження своїм майном, які він здійснює на власний розсуд. Право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 41 Конституції України, статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно з вимогами статей 16,386 ЦК України власник має право звернутися до суду із вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який враховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право.

За правилами статті 150 ЖК України власник має право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Аналогічні вимоги містить стаття 383 ЦК України.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п.п.33,34,39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», застосування положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити з такого.

Відповідно до положень статей 391,396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстав, передбачених законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Отже підставою для задоволення позову власника є встановлення факту порушення його прав і об'єктивно існуючих перешкод у здійсненні ним цих прав.

Під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації.

Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

Встановлено, що позивач ОСОБА_3 на підставі договору дарування від 11 квітня 2014 року набув право власності на 13/20 часток спірної квартири. (а.с.4-6).

Незважаючи на відчуження вказаної частки квартири у квітні 2014 року, відповідач ОСОБА_4 до теперішнього часу зареєстрована в ній (а.с.7).

Оскільки право власності є абсолютним правом, що включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом, то власник, у даному випадку ОСОБА_3, на підставі статті 391 ЦК України, статті 150 ЖК України може захистити своє порушене право шляхом визнання відповідача такою, що втратила право користування житлом, що відповідає статті 16 ЦК України і є способом, що відповідає встановленому порушенню.

За таких обставин суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив позов щодо усунення ОСОБА_3 перешкод у користуванні майном та визнав відповідача такою, що втратила право користування відчуженим нею житлом.

Рішення відповідає наявним у справі доказам, не суперечить нормам матеріального права, підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції вимог ст.201 ЦПК України являються неспроможними.

За змістом ч.1 п.4 ст.201 ЦПК України, суд зобов'язаний зупинити провадження у справі у разі неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного, цивільного, господарського, кримінального чи адміністративного судочинства.

Відповідно до роз'яснень п. 33 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», суд зобов'язаний зупинити провадження у справі у випадках, передбачених ст. 201 ЦПК.

Визнаючи наявність передбачених ст. 201 ЦПК підстав, за яких провадження у справі підлягає обов'язковому зупиненню, суд повинен, зокрема, враховувати, що така підстави для зупинення провадження у справі, як зазначено у п.4 ч.1 цієї статті - неможливість розгляду цивільної справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного, цивільного, господарського, кримінального чи адміністративного судочинства, застосовується у тому разі, коли в цій іншій справі можуть бути вирішені питання, що стосуються підстав, заявлених у справі вимог, чи умов, від яких залежить можливість її розгляду.

При неможливості розгляду справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку кримінального судочинства, підставою для зупинення провадження у цивільній справі може бути лише наявність кримінальної справи на розгляді в суді.

Судом першої інстанції обгрунтовано відхилено клопотання відповідача про зупинення провадження у справі, оскільки на час вирішення цього спору провадження у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним ще не було відкрито. Відповідна позовна заява надійшла до суду напередодні ухвалення судового рішення - 6 травня 2016 року, провадження за цією заявою відкрито вже після ухвалення рішення у цій справі - 12 травня 2016 року. З моменту укладання договору дарування (квітень 2014 року), порушення провадження у цій справі (листопад 2015 року) дарувальник мала достатньо часу для оспорювання договору дарування в судовому порядку. Відхилення судом клопотання про зупинення провадження у цій справі не суперечить вимогам ст.201 ЦПК України, оскільки заявником не було доведено, в чому саме полягає неможливість розгляду даної справи до розгляду іншої справи.

Звернення ОСОБА_4 до правоохоронних органів 30 березня 2016 року також не являється підставою для зупинення провадження у справі, оскільки за змістом ст.201 ЦПК України підставою для зупинення провадження у цивільній справі може бути лише наявність кримінальної справи на розгляді в суді.

Доводи апеляційної скарги про неповне з'ясування фактичних обставин справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, являються безпідставними.

Як вбачається із матеріалів справи, яка знаходилася в провадженні суду першої інстанції шість місяців і щомісяця призначалася до слухання, відповідач мала достатньо часу для надання суду першої інстанції будь-яких доказів в обґрунтування своїх заперечень проти позову. Проте, клопотань про виклик і допит свідків, про витребування будь-яких доказів відповідач ні суду першої, ні суду апеляційної інстанції не заявляла. В суді першої інстанції відповідачеві надавалася правова допомога адвокатом Панкратовим Ю.В., юристом ОСОБА_6, які також не заявляли клопотань про дослідження або забезпечення будь-яких доказів.

Додана до апеляційної скарги заява (без дати її написання) мешканців будинку АДРЕСА_1 про те, що ОСОБА_4 з 2007 року проживає в спірній квартирі, де знаходяться її речі, побутова техніка і продукти харчування, не являється допустимим доказом у відповідності до ст.ст.59, 63 ЦПК України. В порядку, передбаченому ст.180 ЦПК України особи, які підписали цю заяву, содом не допитувалися. Клопотання про їх допит відповідач не заявляла. Крім того, відомості, викладені в заяві, не спростовують висновків суду першої інстанції про втрату ОСОБА_4 права користування спірною квартирою після її відчуження.

Доводи апеляційної скарги про невідповідність договору дарування квартири вимогам ст.229 ЦК України виходять за межі предмету позову у цій справі і не є підставою для скасування оскаржуваного рішення. Вимоги про виселення ОСОБА_4 із спірної квартири ОСОБА_3 не заявлялися і судом не вирішувалися.

Таким чином, при розгляді справи апеляційним судом встановлено, що рішення суду першої інстанції постановлено з додержанням вимог матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують його висновків.

Немає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції та для постановлення нового рішення у справі.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 313 - 315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Ленінського районного суду Запоріжжя від 10 травня 2016 року по цій справі залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: