Справа №484/4076/14-ц 19.07.2016 19.07.2016
Провадження №22-ц/784/1726/16
Справа №484/4076/14-ц
Провадження № 22-ц/784/1726/16 Головуючий першої інстанції: Літвіненко Т.Я.
Категорія: 27 Суддя-доповідач апеляційного суду: ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

19 липня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого: Базовкіної Т.М..,

суддів: Кушнірової Т.Б., Яворської Ж.М.,

із секретарем судового засідання: Лептугою С.С.

без участі осіб, які беруть участь у справі і належним чином повідомлені про час та місце судового засідання,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 та

представника ОСОБА_3

ОСОБА_4

на рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 09 грудня 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_5, про виконання грошового зобовязання та відшкодування збитків, завданих його невиконанням,

в с т а н о в и л а :

У вересні 2014 р. ОСОБА_2 звернувся з позовом до ОСОБА_3 про виконання грошового зобовязання.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_2 вказував, що 10 березня 2009 р. між ним та ОСОБА_5 (чоловіком відповідачки) укладено договір позики у простій письмовій формі, за яким він передав останньому 170 000 грн. на строк до 10 травня 2009 р. Однак у визначений договором строк повернуто лише 20 000 грн.

Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 09 червня 2009 р., яке набрало законної сили 29 червня 2009 р., з ОСОБА_5 на його користь стягнуто 150 000 грн. залишку боргу за договором позики.

12 серпня 2009 р. дружина боржника - ОСОБА_5 (після зміни прізвища - ОСОБА_3) В.В. видала йому розписку, якою визнала борг та зобовязалася його погасити з 15 % надбавкою протягом року.

Крім того, на виконання того ж боргового зобовязання 07 грудня 2009 р. відповідачка видала йому розписку про повернення 160 000 грн. до 12 вересня 2010 р., в звязку з чим просила зняти арешт з належної їм із чоловіком квартири, накладений судом порядку забезпечення позову для продажу квартири з метою погашення боргу.

У подальшому подружжя ОСОБА_5 розірвали шлюб, квартиру відповідачка продала, а кошти йому не повернула, про що він дізнався у грудні 2013 р. після повернення йому виконавчого документа державною виконавчою службою.

Посилаючись на те, що інших правочинів або боргових зобовязань, окрім тих, що витікають із договору позики, укладеного з ОСОБА_5 10 березня 2009 р., у нього з відповідачкою не існує, відповідачка давала згоду на отримання ОСОБА_5 позики, сума якої використана в інтересах сімї, позивач просив стягнути з відповідачки як солідарного з ОСОБА_5 боржника 162 500 грн.

Збільшуючи та уточнюючи позовні вимоги у листопаді 2014 року, позивач просив стягнути на його користь з ОСОБА_3 як солідарного боржника 277 502 грн., із яких: заборгованість за договором позики - 150 000 грн.; збитки, завдані неналежним виконанням договору позики, 127 502 грн.

В судовому засіданні 09 грудня 2015 р. позивач змінив підстави позову й просив стягнути з відповідачки вищезазначену грошову суму з інших підстав - з підстав заміни боржника у зобовязанні (переведенням боргу).

Заперечуючи проти позову, представник відповідачки посилалась як на безпідставність позову, так і на пропуск позовної давності.

Справа судами розглядалася неодноразово.

Останнім рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 09 грудня 2015 р. позов задоволено частково. Стягнуто з відповідачки на користь позивача 150 000 грн. боргу та 1 500 грн. судового збору. Відмовлено у задоволенні позовних вимог про стягнення збитків.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 вказує не невідповідність висновків суду в частині стягнутої з відповідачки суми боргу обставинам справи і просить рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо стягнення збитків скасувати, ухваливши нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Представник відповідачки ОСОБА_4 також подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення про відмову у позові, посилаючись на неповне зясування судом обставин справи, невірну оцінку доказів при встановленні характеру спірних правовідносин і просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у позові в повному обсязі.

Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 02 лютого 2016 р. апеляційна скарги представника відповідачки ОСОБА_4 задоволена частково, апеляційна скарга ОСОБА_2 відхилена.

Рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 09 грудня 2015 р. змінено в частині вирішення позовних вимог про стягнення суми боргу та судового збору.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 124 413 грн. на виконання боргового зобовязання ОСОБА_5, що виникло на підставі рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 9 червня 2009 р. та набрало законної сили 29 червня 2009 р.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 1 244 грн. судового збору.

В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справи від 19 травня 2016 р. рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 7 грудня 2015 р. скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Розглянувши справу у відсутність осіб, які беруть участь у справі і були належним чином повідомлені про час та місце судового засідання, відхиливши клопотання позивача ОСОБА_2 про відкладення розгляду справи, оскільки вказані у клопотанні причини не визнані судом поважними через відсутність доказів неможливості позивача та його представника прибути у судове засідання, заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга представника відповідачки ОСОБА_4 підлягає задоволенню, а апеляційну скаргу позивача слід відхилити, вихожячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається та судом встановлено, що ОСОБА_6 перебували у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 з 24 жовтня 1998 року (а.с. 133 т. 2).

На підставі договору безпроцентної позики від 10 березня 2009 р. ОСОБА_2 передав у борг ОСОБА_5 170 000 грн. з терміном повернення до 10 травня 2009 р.

Як зазначено у пункті 2.1 договору, позика надається ОСОБА_5 для організації бізнесу, у разі невиконання зобовязання позичальник зобовязався передати у власність ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 (п. 9 договору) (а.с. 48-49 т. 2).

У визначений договором строк ОСОБА_5 повернув лише частину боргу у розмірі 20 000 грн.

26 травня 2009 р. ОСОБА_5 склав розписку, якою зобовязався повернути ОСОБА_2 борг у розмірі 150 000 грн. (а.с. 114 т.1).

Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 09 червня 2009 р. з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 стягнуто 150 000 грн. на погашення боргу за вищевказаним договором позики.

25 травня 2009 р. ухвалою Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову задоволено. Накладено арешт на квартиру АДРЕСА_2 (а.с. 9 т.1), власником якої було зареєстровано ОСОБА_5

12 серпня 2009 р. дружина ОСОБА_5 ОСОБА_5 (після зміни прізвища ОСОБА_3В.), склала розписку про те, що взяла у борг у ОСОБА_7 через ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 20 000 доларів США на погашення заборгованості у розмірі 150 000 грн., що виникла за раніше взятими зобовязаннями з 12 травня 2009 року. Зобовязалась суму боргу повернути протягом одного року зі сплатою 15 % надбавки.

07 грудня 2009 р. ОСОБА_6 видала розписку, в якій зобовязалася перед ОСОБА_2 погасити заборгованість, що виникла на підставі судового рішення від 25 травня 2009 р. у розмірі 160 000 грн. до 12 вересня 2010 р.

Частково задовольняючи позов ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив із того, що після ухвалення судового рішення про стягнення боргу за вищевказаним договором позики з ОСОБА_5 на користь позивача, його грошове зобовязання з повернення боргу за договором позики перевела на себе ОСОБА_3, яка, видавши позивачеві 07 грудня 2009 р. розписку, зобовязалась його виконати після продажу квартири, проте не виконала.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Таким вимогам закону рішення суду не відповідає.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обовязки за договором позики, у тому числі щодо повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, сторони договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Такі висновки викладені у правовій позиції Верховного Суду України у постанові від 18 вересня 2013 р. по справі № 6-63цс13, які у силу ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для усіх судів України.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно зі ст. 520 ЦК України боржник у зобов'язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом.

У ст. 521 ЦК України зазначено, що форма правочину щодо заміни боржника у зобов'язанні визначається відповідно до положень ст. 513 цього Кодексу.

Частиною 1 ст. 513 ЦК України визначено, що правочин щодо заміни кредитора у зобовязанні, вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобовязання, право вимоги за яким передається новому кредитору.

Отже, договір про переведення боргу укладається у письмовій формі та набуває чинності з моменту його підписання сторонами і такий договір укладається лише за згодою кредитора.

Як вбачається з матеріалів справи, письмового договору про переведення боргу позивач не надав, тоді як договір безпроцентної позики від 10 березня 2009 р. укладений ОСОБА_2 та ОСОБА_5 у простій письмовій формі. Тому і договір про переведення боргу за вказаним договором також має бути укладений у такій саме формі.

Нормами права, які регулюють підстави та порядок переведення боргу, а також визначають вимоги щодо форми такого договору, не передбачено підтвердження факту укладення договору про переведення боргу розпискою.

За такого висновок суду про те, що надані позивачем розписки від 12 серпня 2009 р. та від 07 грудня 2009 р. можна вважати договором про переведення боргу на відповідачку є помилковим, оскільки розписка згідно зі ст. 1047 ЦК України лише підтверджує факт укладення договору позики і не є самим договором позики.

Вирішуючи спір, суд також не врахував, що розписки від 12 серпня 2009 р. та від 07 грудня 2009 р. складені ОСОБА_3 після ухвалення рішення суду від 09 червня 2009 р. про стягнення з ОСОБА_5 боргу, тобто після вирішення спору по суті.

Разом з тим, ч. 5 ст. 11 ЦК України, в якій йдеться про те, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду, не дає підстав вважати, що рішення суду це є боргове грошове зобовязання. З рішення суду зобовязальні правовідносини не виникають, оскільки вони виникають з актів цивільного законодавства, про що й зазначено у ст. 11 ЦК України, оскільки рішення суду лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин і вносить в них ясність та визначеність.

Судом не проведено і достатнього аналізу тексту наданих позивачем розписок.

Так, у розписці від 07 грудня 2009 р. вказано, що ОСОБА_6 зобовязується погасити заборгованість, яка виникла за рішенням суду від 25 травня 2009 р., але такого рішення суду не надано. Між тим, в тексті розписки не зазначено, що ОСОБА_6 взяла на себе боргові зобовязання ОСОБА_5 за договором позики від 10 березня 2009 р., за такого таку розписку не можна вважати не лише самим договором про переведення боргу, а і доказом на підтвердження укладання сторонами такого договору, оскільки відсутні основні умови такого договору, а саме не вказано про взяття на себе зобовязань іншої особи, не визначені такі зобовязані та умови переведення боргу.

Розписка від 12 серпня 2009 р. видана не позивачеві, а іншій особі, тому взагалі не може розглядатись як доказ наявності якихось правовідносин сторін.

За такого колегія суддів вважає, що позовні вимоги є недоведеними у звязку з ненаданням позивачем належних та допустимих доказів переведення на відповідачку боргових зобовязань за договором позики від 10 березня 2009 р., а також виникнення між сторонами самостійних правовідносин з повернення боргу.

На виконання положень ст. 214 ЦПК України колегія суддів також вважає за необхідне вказати і на помилковість висновків суду щодо дотримання позивачем строку звернення до суду за захисту своїх прав.

Так, в силу ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється у три роки (ст. 257 ЦК України).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися по порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

З матеріалів справи вбачається, що позивач повязував можливість повернення боргу позивачкою з реалізацією квартири АДРЕСА_2, на яку було накладено арешт ухвалою Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 25 травня 2009 р., тоді як за згодою позивача ухвалою того ж суду від 16 грудня 2009 р. арешт з квартири був знятий і з цього час ОСОБА_2 був обізнаний про неможливість повернення боргу за рахунок реалізації вказаної квартири та знав про неповернення боргу в іншій спосіб, а отже і про порушення його прав, але до суду з даним позовом звернувся лише у вересні 2013 р., тобто з пропуском визначеного законом строку позовної давності і переконливих доказів щодо поважності такого пропуску строку позивачем не надано.

Між тим, у звязку із недоведеністю позову саме це, а не пропуск позовної давності, є підставою для відмови у позові ОСОБА_2

У звязку із задоволенням апеляційної скарги представника відповідача на користь останньої в силу положень ст. 88 ЦПК України слід стягнути понесені нею витрати зі сплати судового збору 1 650 грн. за подачу апеляційної скарги (а.с. 81 т. 2).

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 09 грудня 2015 року скасувати, ухвалити нове рішення.

В позові ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_5, про виконання грошового зобовязання та відшкодування збитків, завданих його невиконанням, відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 1 650 (тисячу шістсот пятдесят) грн. судового збору.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий Судді: