Ухвала

іменем україни

06 липня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Колодійчука В.М.,

суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В.,

Маляренка А.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за касаційними скаргами ОСОБА_3 та публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» на рішення апеляційного суду м. Києва від 21 жовтня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2014 року публічне акціонерне товариство «Родовід Банк» (далі - ПАТ «Родовід Банк») звернулося до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 07 березня 2007 року між відкритим акціонерним товариством «Родовід Банк» (далі - ВАТ «Родовід Банк»), правонаступником якого є ПАТ «Родовід Банк», та ОСОБА_3 укладено кредитний договір, відповідно до умов якого позичальнику відкрито відновлювальну лінію на загальну суму 47 700 доларів США зі сплатою відсотків у розмірі 12,5 % на рік терміном до 07 березня 2015 року. Кредитні кошти були надані на купівлю автомобіля, який у подальшому був переданий у заставу банку згідно договору застави транспортного засобу від 07 березня 2008 року. Відповідачем не було повернуто суму кредиту, не сплачено проценти за користування кредитом і суму нарахованої пені за прострочення виконання зобов'язань. Станом на 05 вересня 2013 року заборгованість відповідача становить 58 692,78 доларів США та 4 232 504,95 грн., з яких: сума поточної заборгованості за кредитом - 10 789,10 доларів США, сума поточної заборгованості за процентами по кредиту - 557,53 доларів США, сума простроченої заборгованості за кредитом - 25 550,02 доларів США, сума простроченої заборгованості за процентами по кредиту - 21 796,13 доларів США, сума пені за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом - 2 272 263,64 грн., сума пені за несвоєчасне погашення процентів по кредиту - 1 938 630,13 грн., сума трьох процентів річних від суми простроченого кредиту - 11 661,34 грн., сума трьох процентів річних від суми прострочених процентів по кредиту - 9 949,85 грн.

Враховуючи викладене, ПАТ «Родовід Банк» просило стягнути з ОСОБА_3 вказану вище заборгованість.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 21 квітня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 21 жовтня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Родовід Банк» заборгованість за кредитним договором від 07 березня 2013 року в розмірі 45 792,42 доларів США та 1 435 998,43 грн., що складається з: поточної заборгованості за кредитом у розмірі 10 789,10 доларів США, поточної заборгованості за процентами по кредиту в розмірі 557,53 доларів США, заборгованості за кредитом у розмірі 18 739,38 доларів США, заборгованості по процентах по кредиту в розмірі 15 706,41 доларів США, пені за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом у розмірі 764 231,12 грн., пені за несвоєчасне погашення процентів по кредиту у розмірі 651 926,51 грн., трьох процентів річних від суми простроченого кредиту в розмірі 11 661,34 грн., трьох процентів річних від суми прострочених процентів по кредиту в розмірі 9 949,85 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат. У задоволенні решти позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, мотивуючи свою вимогу неправильним застосуванням судом норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, просив скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

У касаційній скарзі ПАТ «Родовід Банк», мотивуючи свою вимогу неправильним застосуванням судом норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, просило скасувати рішення апеляційного суду та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Касаційні скарги підлягають задоволенню частково з наступних підстав.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про задоволення позову частково, апеляційний суд виходив із того, що заборгованість, яка виникла з вини позичальника, підлягає до стягнення з останнього на користь банку.

Проте з таким висновком апеляційного суду повністю погодитись не можна.

За наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд, у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 307 ЦПК України, має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити рішення по суті позовних вимог.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Таким вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Судами встановлено, що 07 березня 2007 року між ВАТ «Родовід Банк», правонаступником якого є ПАТ «Родовід Банк», та ОСОБА_3укладено кредитний договір, відповідно до умов якого відповідачу відкрито відновлювальну лінію на загальну суму 47 700 доларів США терміном до 07 березня 2015 року включно.

У п. 1.2 даного договору зазначено, що кредитні кошти надаються на купівлю автомобіля.

Процента ставка за кредитом встановлюється в розмірі 12,5 % річних (п. 1.5 кредитного договору).

24 жовтня 2008 року сторони уклали додаткову угоду до кредитного договору, в якій виклали розділ «7 Особливі умови» кредитного договору в новій редакції.

07 березня 2008 року між сторонами укладено договір застави транспортного засобу, згідно умов якого автомобіль Mitsubishi Pajero передано в заставу банку.

У п. 1.7 кредитного договору зазначено, що забезпеченням виконання зобов'язання за цим договором є застава автомобіля марки Mitsubishi Pajero.

Згідно з п. 5.2 кредитного договору банк має право у разі недотримання позичальником умов цього договору вимагати дострокового його розірвання, повернення одержаних кредитів, сплати нарахованих за ними процентів, відшкодування збитків, заподіяних банку внаслідок невиконання або неналежного виконання позичальником умов цього договору, а в разі невиконання позичальником цих вимог звернути стягнення на предмет застави згідно з договором застави від 07 березня 2008 року та договорів застави, що можуть бути укладені в майбутньому в забезпечення виконання позичальником зобов'язань за цим договором.

Підпунктом 3.1.1 п. 3.1 договору застави транспортного засобу передбачено, що при порушенні заставодавцем умов основного зобов'язання щодо строків погашення заборгованості за кредитом, сплати процентів за користування грошовими коштами, відшкодування збитків, неустойки, штрафів, пені та іншої заборгованості, а також при порушенні заставодавцем умов даного договору та у випадках, встановлених законом, у заставодержателя виникає право задоволення своїх вимог шляхом звернення стягнення на предмет застави.

Пункт 3.2. даного договору передбачає позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет застави, зокрема, право банку на його розсуд продати предмет застави іншій особі-покупцю або на публічних торгах.

Так, згідно з підпунктом 3.2.3.4 п. 3.2 договору застави транспортного засобу ціна договору купівлі-продажу визначається шляхом проведення незалежної експертної оцінки суб'єктом оціночної діяльності та зазначається у звіті про оцінку майна. У разі зниження вартості предмета застави заставодержатель має право здійснити переоцінку вартості предмета застави шляхом проведення додаткової незалежної експертної оцінки.

За змістом підпунктів 3.2.3.7 та 3.2.3.8 п. 3.2 договору застави транспортного засобу протягом десяти днів від дня продажу предмета застави заставодержатель зобов'язаний надати заставодавцеві та всім обтяжувачам, на користь яких було встановлено зареєстроване обтяження предмета застави, письмовий звіт про результати продажу. У разі недостатності грошових коштів, виручених від продажу предмета застави, для повного задоволення майнових вимог заставодержателя заставодавець зобов'язуються погасити залишок заборгованості протягом 10 банківських днів з моменту продажу предмета застави.

Таким чином, вказаними вище умовами кредитного договору та договору застави транспортного засобу визначено право банку, у разі невиконання відповідачем кредитних зобов'язань, продати предмет застави за ціною, визначеною експертом, після чого позивач зобов'язаний у визначені заставним договором строки повідомити, зокрема, заставодавеця про таку реалізацію та надати відповідний звіт, а останній у разі недостатності грошових коштів, виручених від продажу предмета застави, для повного задоволення майнових вимог заставодержателя повинен погасити залишок заборгованості протягом 10 банківських днів з моменту продажу предмета застави.

Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом ст. 1 Закону України «Про заставу» застава - це спосіб забезпечення зобов'язань, якщо інше не встановлено законом. В силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов'язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами. Застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду.

Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором (ч. 1 ст. 20 Закону України «Про заставу»).

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Судами встановлено, що відповідач прострочив виконання зобов'язання за договором кредиту.

Тому, згідно акта прийому-передачі від 27 січня 2010 року, укладеного між ОСОБА_3та позивачем в особі ОСОБА_4 як начальника відділу оперативної роботи з проблемними активами управління по роботі з проблемними активами юридичного департаменту ПАТ «Родовід Банк», банк прийняв переданий у заставу автомобіль Mitsubishi Pajero з метою його наступного продажу та погашення кредитної заборгованості, сторонами підтверджено, що автомобіль переданий у функціональному стані і не має пошкоджень, заперечення щодо опису технічного стану автомобіля у сторін відсутні, підтверджено факт передачі комплект ключів від автомобіля (а. с. 99).

Як вбачається з матеріалів справи представник позивача ОСОБА_4, на момент передачі автомобіля позивачу, був працівником банку та займав посаду начальника відділу оперативної роботи з проблемними активами управління по роботі з проблемними активами юридичного департаменту ПАТ «Родовід Банк» (а. с. 99, 119).

Таким чином, позивач на правовій підставі, відповідно до п. 5.2 кредитного договору та п. 3.1 договору застави транспортного засобу отримав переданий в заставу автомобіль Mitsubishi Pajero для його реалізації з метою погашення кредитної заборгованості відповідача, тобто вказаний автомобіль вибув від володільця - ОСОБА_3 - на законних підставах.

Листом-відповіддю позивача на звернення відповідача від 23 вересня 2014 року щодо надання інформації про стан реалізації заставного майна, останнього повідомлено, що у банка відсутня інформація щодо вилучення, зберігання або реалізації вказаного вище автомобіля Mitsubishi Pajero (а. с. 120).

Згідно з ч. 4 ст. 612 ЦК України прострочення боржника не настає, якщо зобов'язання не може бути виконане внаслідок прострочення кредитора.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 14, у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України). У цій частині рішення має міститися обґрунтування щодо кожного доводу сторін по суті позову, що є складовою вимогою частини першої ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

За загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 57-60, 131-132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215 ЦПК України, визначено обов'язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, розрахунків, з яких суд виходив при вирішенні позовів, що стосуються, зокрема, грошових вимог (дослідження обґрунтованості, правильності розрахунку, доведеності розміру збитків, наявності доказів, що їх підтверджують).

Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення в справі неможливо.

Проте, задовольняючи позовні вимоги, апеляційний суд не перевірив період за який стягується борг, не встановив та, відповідно, не обґрунтував дійсний розмір заборгованості.

Разом з тим, заперечуючи проти даного позову, відповідач вказував, що він за актом прийому-передачі від 27 січня 2010 року передав позивачу автомобіль Mitsubishi Pajero, вартість якого перевищував суму заборгованості за кредитом.

Вказані вище доводи відповідача судом апеляційної інстанції не спростовані належними та допустимими доказами.

Так, з розрахунку, наданого банком, не вбачається відомостей про зарахування коштів, отриманих від реалізації переданого в заставу автомобіля, на погашення заборгованості за кредитом.

Таким чином, апеляційним судом не досліджено вказаний вище розрахунок, тому неможливо з'ясувати період виникнення боргу та його розмір, суми, що були сплачені відповідачем в якості погашення боргу самостійно.

Враховуючи наведене, та те, що автомобіль Mitsubishi Pajero передано позивачу відповідно до умов вищевказаних кредитного договору та договору застави транспортного засобу, однак у банку цей транспортний засіб відсутній, проте є його характеристики, судам відповідно до вимог ч. 4 ст. 10 та ст. 143 ЦПК України необхідно було вирішити питання про призначення експертизи з метою з'ясування дійсної вартості предмета застави на момент його передачі позивачу та зарахувати вказану вартість на погашення заборгованості за кредитом.

Крім того, за змістом статей 614, 616 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. Якщо порушення зобов'язання сталося з вини кредитора, суд відповідно зменшує розмір збитків та неустойки, які стягуються з боржника. Суд має право зменшити розмір збитків та неустойки, які стягуються з боржника, якщо кредитор умисно або з необережності сприяв збільшенню розміру збитків, завданих порушенням зобов'язання, або не вжив заходів щодо їх зменшення.

Таким чином, ураховуючи суть взаємопов'язаних кредитних і заставних зобов'язань, факт прийняття кредитором від боржника предмета застави для його подальшої реалізації, що передбачено умовами укладених між сторонами кредитного договору та договору застави транспортного засобу, породжує для кредитора обов'язок вчинити необхідні для цього дії протягом розумного строку (якщо відповідний строк не визначено законом або договором). Ухилення від учинення таких дій зумовлює виникнення прострочення з боку кредитора.

Суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про визнання правомірними дій позивача щодо нарахування вищевказаного розміру заборгованості за кредитним договором, оскільки ухилення кредитора від реалізації предмета застави і неможливість вчинити боржникові аналогічної дії, спрямовані на задоволення вимог заставодержателя, має кваліфікуватися як невжиття заходів щодо зменшення збитків, завданих порушенням зобов'язання, та призводить до прострочення кредитора.

Вказані вище висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 06 квітня 2016 року № 6-2387цс15, яка відповідно до вимог ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Разом з тим, неврахування вказаних норм права, зокрема, статей 614, 616 ЦК України при ухваленні рішення призвело до безпідставного стягнення процентів, пені та інших штрафних санкцій у розмірі, зазначеному в рішенні апеляційного суду.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 338 ЦПК України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

Разом з тим, при новому розгляді справи суд апеляційної інстанції не врахував висновки і мотиви, викладені в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 жовтня 2014 року, зокрема, про необхідність перевірки обставин щодо реалізації предмета застави та, відповідно, установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, розрахунків, з яких суд виходив при вирішенні позовів, що стосуються, зокрема, грошових вимог (дослідження обґрунтованості, правильності розрахунку, доведеності розміру збитків, наявності доказів, що їх підтверджують).

Відповідно до вимог ч. ст. 60 ЦПК України доказування, а відтак і рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у місцевому суді, суд апеляційної інстанції у порушення вимог статей 213, 214, 303, 304 ЦПК України на вищенаведені положення закону та обставини справи уваги не звернув, не встановив фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, не дослідив усіх доказів, які містяться у матеріалах справи, та не витребував нових на підтвердження чи спростування заявлених вимог, не обґрунтував розрахунків, з яких виходив при задоволенні грошових вимог, не дав належної оцінки доводом позивача та запереченням відповідача, не перевірив надані розрахунки заборгованості з урахуванням умов кредитного договору та договору застави транспортного засобу, що призвело до поверхневого вирішення спору.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково, ухвалене апеляційним судом рішення - скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з підстав, передбачених ч. 3 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись статтями 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційні скарги ОСОБА_3 та публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 21 жовтня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.М. Колодійчук

Судді: В.С. Висоцька

О.В.Кафідова

А.В.Маляренко

І.М. Фаловська