Номер провадження: 22-ц/785/1566/16
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Сегеда С. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.07.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Гайворонського С.П.,

ОСОБА_2,

за участю секретаря Колмакова В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 29 квітня 2014 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення коштів за договором позики,

встановила:

У березні 2012 року ОСОБА_4 звернулась до Київського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_5 про стягнення коштів за договором позики, посилаючись на те, що між нею та відповідачем 16 березня 2006 року було укладено договір позики, згідно якого вона передала ОСОБА_5 кошти у сумі 1 200 000 доларів США, для інвестування в ТОВ «Будівельна інвестиційна компанія «Югстрой». В підтвердження отримання коштів відповідач надав розписку, в якій зазначено, що він зобовязується повернути надані кошти в період до 26 березня 2009 року. В зазначений строк відповідачем сума боргу сплачена не була, що стало підставою для звернення до суду з зазначеним позовом.

29 березня 2012 року ОСОБА_4 та представник ОСОБА_5 ОСОБА_6 уклали мирову угоду.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 29 березня 2012 року визнано та затверджено мирову угоду та закрито провадження по справі.

Вважаючи ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 29 березня 2012 року про затвердження мирової угоди між сторонами незаконною, ОСОБА_5 звернувся до апеляційного суду з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати ухвалу та постановити нову ухвалу, якою в затвердженні мирової угоди відмовити.

06 червня 2012 року апеляційним судом Одеської області постановлено ухвалу, відповідно до якої ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 29 березня 2012 року скасовано та справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду іншим складом суду.

Рішенням Київського районного суду міста Одеси від 29.04.2014 року залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 05 листопада 2014 року та ухвалою ВССУ з розгляду цивільних та кримінальних справ позов ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення коштів за договором позики було задоволено.

02 жовтня 2015 року від ОСОБА_3 надійшла апеляційна скарга, в якій вона просить зазначене рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в позові ОСОБА_4, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

До суду апеляційної інстанції всі особи, які беруть участь справі, не зявились, будучи належним чином повідомленими про час і місце судового засідання, у звязку з чим та на підставі ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису в суді апеляційної інстанції не здійснюється.

При цьому колегією суддів враховано, що справа перебуває в суді апеляційної інстанції фактично з жовтня 2015 року, апелянт ОСОБА_3 неодноразово повідомлялась про час і місце судового засідання, однак ні разу не зявилась до суду апеляційної інстанції для участі в судовому засіданні, що свідчить про її бажання затягнути розгляд справи (т.3, а.с. 197, 204, 216, 228-229).

В свою чергу, на адресу представника ОСОБА_3 ОСОБА_7 також неодноразово направлялись виклики її в судові засідання суду апеляційної інстанції, однак за зареєстрованою адресою проживання, поштова кореспонденція нею не отримувалась (т.3, а.с.190-193, 207-209, 213-215, 223, 230-232).

У звязку з викладеними обставинами, та враховуючи значний строк перебування справи в суді апеляційної інстанції, колегія суддів прийняла рішення про розгляд справи у відсутність осіб, які беруть участь у справі.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечень проти неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність закриття апеляційного провадження у справі, виходячи з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Київського районного суду м. Одеси від 29.04.2014 року було задоволено позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_5 та стягнуто з останнього на користь ОСОБА_4 суму боргу у розмірі 9 585 960 грн. а також судовий збір у справі у сумі 3 219 грн. (т.3, а.с.58-59).

Зазначене рішення було залишено без змін ухвалою суду апеляційної інстанції від 05.11.2014 року (т.3, а.с.112-115) та касаційної інстанції від 05.03.2015 року (т.3, а.с.142-143), а тому набрало законної сили.

У відповідності до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Оскаржуючи вказане рішення Київського районного суду м. Одеси від 29.04.2014 року, апелянт ОСОБА_3 посилається на те, що вона є співмешканкою відповідача ОСОБА_5, а тому вказаним рішенням вирішено питання про її права та обовязки.

Однак, з такими доводами апелянта колегія суддів не погоджується, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 16 березня 2006 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було укладено договір позики, згідно якого позивачка ОСОБА_4 передала ОСОБА_5 кошти у сумі 1 200 000 доларів США, для інвестування в ТОВ «Будівельна інвестиційна компанія «Югстрой». В підтвердження отримання коштів відповідач надав розписку, в якій зазначено, що він зобовязується повернути надані кошти в період до 26 березня 2009 року. Оскільки в зазначений строк відповідачем сума боргу сплачена не була, суд оскаржуваним судовим рішенням стягнув зазначені кошти з відповідача на користь позивачки.

При цьому вказаним рішенням суду, жодним чином питання про права та обовязки апелянта ОСОБА_3 не вирішувалось.

З огляду на викладене, апелянт фактично створює штучну процесуальну ситуацію, з метою перегляду вищевказаних законних і обгрунтованих рішень суду, яким по суті було вирішено спір між сторонами.

Що стосується доводів апелянта ОСОБА_3 про те, що вона мешкає разом з відповідачем ОСОБА_5 однією сімєю без реєстрації шлюбу, а тому оскаржуваним рішенням суду вирішено питання про її права та обовязки, то колегія суддів зазначає, що факт проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу це юридичний факт, який породжує виникнення спільних прав та інтересів у громадян, а тому зазначений факт повинен бути підтверджений відповідним судовим рішенням, в якому зокрема зазначається період, з якого почалось таке проживання.

Однак, матеріали справи не містять доказів існування рішення суду про встановлення факту проживання відповідачем ОСОБА_5 та апелянтом ОСОБА_3 однією сімєю без реєстрації шлюбу.

З цих підстав, твердження апелянта про те, що вона мешкає з відповідачем однією сімєю без реєстрації шлюбу, є припущенням, а тому не може бути покладено в основу судового рішення, оскільки відповідно до вимог ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Наявність спільних дітей не може свідчити про проживання осіб однією сімєю без реєстрації шлюбу.

Також слід зазначити, що спільна дитина у ОСОБА_3 та ОСОБА_5 народилась в 2014 році, тобто через 8 років після отримання ОСОБА_5 позики у ОСОБА_4, що додатково свідчить про відсутність порушення оскаржуваними рішеннями прав та інтересів ОСОБА_3

Крім того, із доданої до апеляційної скарги апелянтом тимчасової посвідки на постійне проживання від 20.01.2009р. вбачається, що апелянт приїхала в Україну з Республіки Молдова в 2008 році (т.3, а.с.150), в той час як позику ОСОБА_5 отримав у ОСОБА_4 16 березня 2006 року, тобто за півтора року до приїзду апелянта в Україну.

Зазначені обставини додатково свідчать про те, що стягнення суми позики з ОСОБА_5, яка була надана в 2006 році, ніяк не може порушувати права та інтереси ОСОБА_3

Більш того, як було зазначено вище, з оскаржуваних судових рішень вбачається, що грошові кошти були стягнуті безпосередньо з ОСОБА_5, а не ОСОБА_3

В оскаржуваних рішеннях жодних висновків про стягнення боргу з ОСОБА_5 за рахунок грошей або майна ОСОБА_3, грошей або майна її дітей не міститься, що додатково свідчить про відсутність порушення права та інтересів ОСОБА_3 оскаржуваним рішенням.

Вищевикладене свідчить про те, що оскаржуваним судовим рішенням не порушуються права та інтереси ОСОБА_3, а подання зазначеної апеляційної скарги направлене лише не затягування та відстрочення моменту примусового стягнення існуючого боргу з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4

Так, судове рішення, оскаржуване не залученою особою, повинно безпосередньо стосуватися прав та обов'язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом першої інстанції є скаржник, або міститься судження про права та обов'язки цієї особи у відповідних правовідносинах. Рішення є таким, що прийняте про права та обов'язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо в мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права та обов'язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права та обов'язки таких осіб. В такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що витікають із сформульованого в пункті 1 статті 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основних свобод положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов'язків. Будь-який інший правовий зв'язок між скаржником і сторонами спору не може братися до уваги.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008р. за № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» при поданні апеляційної скарги особою, яка не має передбаченого статтею 292 ЦПК права на апеляційне оскарження, у тому числі особою, яка не брала участі у справі, про права та обов'язки якої суд першої інстанції питання не вирішував, суддя-доповідач відповідно до цієї норми та частини третьої статті 297 ЦПК постановляє ухвалу про відмову в прийнятті апеляційної скарги. Якщо зазначені обставини будуть встановлені після прийняття апеляційної скарги до розгляду, апеляційний суд постановляє ухвалу про закриття апеляційного провадження у справі за такою скаргою.

Виходячи зі змісту національного законодавства України та правових позицій Пленуму Верховного Суду України щодо механізму перевірки матеріально-правової зацікавленості апелянта в перегляді відповідного рішення, колегія суддів приходить до висновку про необхідність закриття апеляційного провадження. При цьому зазначає, що судова процедура не може використовуватись формально, а реалізація вимог процесуальних норм повинна здійснюватись із врахуванням ст. 1 ЦПК України.

Оскільки суд першої інстанції у даному випадку не вирішував питання про права та обов'язки апелянта ОСОБА_3, яка не залучалась до участі у справі, крім того матеріали справи не містять доказів того, що даним судовим рішенням порушені її права чи інтереси, колегія суддів дійшла висновку про те, що апелянт ОСОБА_3 не має права на апеляційне оскарження рішення суду, у звязку з чим апеляційне провадження у справі підлягає закриттю.

Згідно ч.ч. 1,2,3 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надала суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які вона посилаються як на підставу доводів своєї апеляційної скарги.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про необхідність закриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_3, оскільки оскаржуваним судовим рішенням суд першої інстанції не вирішував питання про її права та обовязки.

Керуючись ст.ст. 292, 303,304, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Закрити апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 29 квітня 2014 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення коштів за договором позики.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Судді апеляційного суду Одеської області: С.М. Сегеда

ОСОБА_8

ОСОБА_2