АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И[1]

14 липня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого судді: Мазурик О.Ф.,

суддів: Панченка М.М., Прокопчук Н.О.,

секретаря: Синявського Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1, в інтересах якого діє ОСОБА_2,

на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 16 травня 2016 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, третя особа: ОСОБА_4, про визначення частки у спільному сумісному майні та визнання права власності на спадкове майно,-

В С Т А Н О В И Л А:

В грудні 2014 року позивач звернулася до Солом'янського районного суду м. Києва з вказаним позовом.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що померла ОСОБА_5 (мати позивача) та померлий ОСОБА_6 (дядько відповідача) перебували у зареєстрованому шлюбі, під час якого була придбана та оформлена на ОСОБА_6 квартира АДРЕСА_1. Вважала, що вище зазначена квартира є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, в якій частка матері позивача у квартирі складає 1/2 частину.

Позивач, посилаючись на те, що на день смерті ОСОБА_5, вона постійно проживала, була зареєстрована зі своєю матір'ю за однією адресою, та прийняла спадщину, просила визначити, що частка померлої ОСОБА_5 у праві спільної сумісної власності складає Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 та визнати за нею право власності на спадкове майно.

Відповідач позов не визнав, надав письмові заперечення. Як на підставу відмови у задоволенні позовних вимог посилався на те, що спірна квартира не є спільною сумісною власністю подружжя. Визнав, що квартиру було придбано під час шлюбу ОСОБА_6 та ОСОБА_5, однак на придбання квартири було витрачено особисті кошти ОСОБА_6, які той отримав від продажу нерухомого майна, що належало йому на праві власності.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 16 травня 2016 року позов задоволено у повному обсязі.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, відповідач через свого представника звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, ухвалення рішення при неповному з'ясуванні судом обставин, що мають значення для справи, просив рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 16 травня 2016 року скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову.

Зазначив, що спірну квартиру було придбано за особисті кошти ОСОБА_6, а ОСОБА_5 не докладала жодних власних коштів до придбаного майна та навіть не брала участі під час його купівлі.

Вказував на невірну оцінку судом першої інстанції доказів у справі та безпідставне не залучення до матеріалів справи частини доказів, наданих відповідачем на підтвердження своїх заперечень проти позову.

Крім цього, розглядаючи справу та вирішуючи спір, судом не враховано правову позицію Верховного Суду України щодо вирішення спору в подібних правовідносинах.

Представник відповідача - ОСОБА_2 в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав, просив задовольнити з підстав наведених в ній.

Позивачка та її представник ОСОБА_7 проти задоволення апеляційної скарги заперечували, просили рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Третя особа ОСОБА_4 в судовому засіданні просила відхилити апеляційну скаргу, а рішення залишити без змін.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження та вимог, що заявлялися у суді першої інстанції, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що 24 листопада 2006 року між ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, було укладено шлюб (а.с. 5).

Судом встановлено, що в період шлюбу, а саме 25 липня 2007 року на підставі договору купівлі-продажу, ОСОБА_6 було укладено договір купівлі-продажу однокімнатної квартири АДРЕСА_1, загальною площею 34,19 кв.м., вартістю 555 500 грн. (а.с. 9).

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_5 померла (а.с. 7).

ІНФОРМАЦІЯ_4 помер ОСОБА_6, залишивши заповіт на все своє майно на ім'я свого племінника - відповідача у справі ОСОБА_1 (а.с.8,10).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що спірна квартира АДРЕСА_1 придбана під час шлюбу, тому є спільною сумісною власністю померлого подружжя ОСОБА_6 (дядька відповідача) та ОСОБА_5 (матері позивачки).

Проте, колегія суддів не може погодитися з таким висновком суду, з огляду на наступне.

Вирішуючи спір, суд керувався положеннями ст. 60 СК України, та виходив з того, що позивачем доведено факт набуття цього майна за час шлюбу.

Разом з тим судом не взято до уваги, що із змісту нормативних положень глав 7 та 8 СК України, власність у сім'ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя.

Норми СК України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими:

1) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності;

2) майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.

З метою збереження балансу інтересів подружжя, дотримуючись принципів добросовісності, розумності і справедливості СК України містить винятки із загального правила.

Зокрема, відповідно до частин першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею/ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй/йому особисто.

Підстави набуття права спільної сумісної власності, тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної власності на майно подружжя, визначені у статті 60 СК України.

За змістом цієї норми належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна.

Виходячи з наведеного, для правильного застосування статті 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Саме така правова позиція викладена Верховним Судом України у своїй постанові № 6-612цс15 від 01 липня 2015 року за наслідками перегляду рішення у справі про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та його поділ, у зв'язку з неоднаковим застосуванням положень статей 57, 60 СК України.

Відповідно до положень ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з вимогами ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п. 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»).

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_6, на час укладення шлюбу з ОСОБА_5, на праві власності належало 29/100 квартири АДРЕСА_2. Дана обставина підтверджується Свідоцтвом про право власності на житло, виданого 14 жовтня 1999 року за НОМЕР_1 (а.с. 91).

Відповідач, заперечуючи проти позову посилається на те, що спірна квартира була придбана виключно на особисті кошти ОСОБА_6, які були отримані після продажу його частки у попередній квартирі, що належала йому на праві особистої приватної власності. На підтвердження своїх заперечень відповідач надав копію договору купівлі-продажу від 12.07.2007 (а.а. 27-29).

Зі змісту вказаного договору вбачається, що 12.07.2013 року ОСОБА_6 за продаж своєї частки у квартирі АДРЕСА_2 отримав 621 150 грн. (а.с. 27-29).

В межах повноважень, передбачених ст. 303 ЦПК України, судом досліджено Договір № 54М309 та встановлено, що в день укладення договору купівлі-продажу ОСОБА_6 був укладений майнового найму індивідуального сейфу в спеціальному сховищі (а.с. 235-236).

Договір купівлі-продажу спірної квартири був оформлений на тринадцятий день після продажу ОСОБА_6 свого нерухомого майна. При цьому, спірну квартиру було придбано за 555 500 грн. Тобто на купівлю спірної квартири було витрачено менше коштів, ніж ОСОБА_6 отримав за продаж нерухомого майна, що належало йому на праві власності.

Матеріали справи не місять доказів на підтвердження того, що отримані від продажу кошти ОСОБА_6 витратив на інші цілі.

Як вбачається з матеріалів справи, після придбання ОСОБА_6 спірної квартири, ОСОБА_5 не була зареєстрована у цій квартирі. Більше того, позивачкою в позовній заяві зазначено, що ОСОБА_5 постійно проживала та була зареєстрована разом із нею за іншою адресою.

З довідки КП «Нивки» від 22.12.2014 року ОСОБА_5 з 19.04.1973 року і до дня смерті була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 (а.с. 13).

Також з матеріалів справи вбачається, що на час укладення шлюбу ОСОБА_6 було 69 років, а ОСОБА_5 60 років. З часу укладення шлюбу і до часу купівлі спірної квартири подружжя перебувало у шлюбі протягом 8 місяців.

В суді апеляційної інстанції сторонам роз'яснено, що для правильного застосування статті 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю подружжя сторони зобов'язані надати докази не тільки ті, що підтверджують факт набуття цього майна за час шлюбу, а і докази на підтвердження факту, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Сторони своїми правами скористалися на власний розсуд. Позивач клопотань про надання суду доказів на підтвердження спільної участі у придбанні спірної квартири за особисті кошти ОСОБА_5 не заявляла, доказів на підтвердження факту, що джерелом набуття спірного майна є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя не надала.

Ураховуючи, що спірна квартира придбана через вісім місяців після укладення шлюбу між спадкодавцями, відповідачем надано належні та допустимі докази на підтвердження наявності у ОСОБА_6 особистих коштів достатніх для придбання спірної квартири і матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що ОСОБА_5 приймала спільну участь у придбанні спірної квартири за особисті кошти, судова колегія приходить до висновку, що спірна квартири АДРЕСА_1 не є спільним майном подружжя ОСОБА_6 та ОСОБА_5

За вказаних обставин та наведених норм, судова колегія вважає, що відсутні правові підстави для визначення частки у спільному сумісному майні подружжя.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції не врахував правової позиції Верховного Суду України, у зв'язку з чим дійшов помилкового висновку про задоволення позову.

На підставі викладеного колегія суддів вважає, що судом першої інстанції ухвалено рішення з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права, відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, є підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст. 218, 303, 307, 309, 313-315, 317, 319, 325, 327 ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, в інтересах якого діє ОСОБА_2, - задовольнити.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 16 травня 2016 року - скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1, третя особа: ОСОБА_4, про визначення частки у спільному сумісному майні та визнання права власності на спадкове майно - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Головуючий:

Судді:

Справа № 760/28019/14-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/9184/2016

Головуючий у суді першої інстанції: Бобровник О.В.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Мазурик О.Ф.