Справа №265/2595/16-ц
Провадження №2/265/1203/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 липня 2016 року місто Маріуполь

Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі головуючого судді Щербіна А. В., за участю секретаря судового засідання Себко Г.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_3 про встановлення порядку користування квартирою, -

ВСТАНОВИВ:

04 травня 2016 року позивач ОСОБА_1 звернулася до Орджонікідзевського районного суду м.Маріуполя Донецької області із позовом до ОСОБА_2 про встановлення порядку користування квартирою. В обгрунтування позову зазначила, що ОСОБА_2 її колишня невістка. Рішенням Орджонікідзевського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 08.11.2010 року, яке було залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 22.12.2010 року, було припинено її право власності на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 (надалі спірна квартира) та визнано за відповідачем ОСОБА_2 право власності на 1/4 частину спірної квартири, а також стягнуто на користь позивача ОСОБА_1 грошову компенсацію за відповідну частку у праві власності в розмірі 41944,00 грн. Категорично заперечувала проти виплати їй грошової компенсації вартості 1/4 частини квартири та згодна повернути раніше отриману компенсацію, оскільки думала, що будівельно - технічною експертизою може бути встановлений порядок користування квартирою. Вважала, що з урахуванням похилого віку, інвалідності, її статусу учасника Великої Вітчизняної війни та ветерана праці, постанови Донецького окружного адміністративного суду від 28.04.2014 року про визнання свідоцтва про право власності на житловий будинок від 18.09.1990 року на ім'я її покійного чоловіка ОСОБА_4 недійсним, що вказує на відсутність у неї власного житла, а також його непридатності для проживання (акт від 15.11.2010 року), можливо визначити порядок користування спірною квартирою. Посилаючись, зокрема на ст.358 ЦК України, просила суд: встановити порядок користування квартирою №51 в будинку №58 по бульвару Комсомольський в місті Маріуполі Донецької області з урахуванням її частки в ній в розмірі 1/4 частини та 3/4 частин відповідача згідно висновку будівельно - технічної експертизи; відновити строк для захисту її права на користування 1/4 частиною цієї квартири як пропущений з поважної причини; задовольнити клопотання про забезпечення доказів; відповідно до ст.5 п.9 Закону України «Про судовий збір» звільнити її від сплати судового збору як інваліда першої групи; витрати, понесені нею у цій справі, стягнути з відповідача.

Відповідач ОСОБА_5 письмові заперечення проти позову до суду не подала.

01 червня 2016 року, на підставі наявних у матеріалах справи документів, суд з власної ініціативи залучив до участі в розгляді справи, в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_3.

В судове засідання позивач ОСОБА_6 в призначений час не з'явилася, подала до суду заяву про проведення судового засідання без її участі.

Відповідач ОСОБА_2 та третя особа ОСОБА_3, в судове засідання також не зявилися, подали до суду заяви про розгляд справи за їх відсутності, в задоволенні позовних вимог просили відмовити.

Неявка в судове засідання сторін, на думку суду не є перешкодою для розгляду справи на підставі наявних у ній доказів, оскільки сторони були належним чином повідомлені про місце, день та час розгляду справи та на власний розсуд розпорядилися своїм правом прийняття участі в судовому розгляді.

Суд, дослідивши письмові матеріали справи та оцінивши у сукупності надані докази, приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено, що рішенням Орджонікідзевсього районного суду м.Маріуполя Донецької області від 08.11.2010 року по справі №2-335/10 було припинено право спільної часткової власності ОСОБА_1 на 1/4 частину спірної квартири та визнано право власності на 1/4 частину спірної квартири за ОСОБА_2. Цим же рішенням суду, було стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в рахунок компенсації 1/4 частини спірної квартири грошові кошти в сумі 41944,00 грн. та відмовлено ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права власності та вселення у спірну квартиру.

Вищевказане рішення суду першої інстанції, було залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 22.12.2010 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.06.2011 року.

Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частина 3 ст.358 ЦК України передбачає, що кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Згідно з ч.1 ст.383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Стаття 405 ЦК України передбачає, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Відповідно до ч.2 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Стаття 57 ЦПК України передбачає, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Згідно з ч.2 ст.60 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, а ч.4 цієї статті передбачає, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказів того, що вищенаведені рішення судів були скасовані або в подальшому переглянути, та право власності ОСОБА_1 на 1/4 частину спірної квартири було поновлено, суду не надано. Не надано суду належних та допустимих доказів того, що позивачу ОСОБА_1 на відповідній правовій підставі належить право користування спірною квартирою.

Крім того, відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частина 1 ст.30 ЦПК України передбачає, що сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.

Суд виходить з того, що відповідач це особа, яка є порушником прав позивача і у разі задоволення позовних вимог, повинна вчинити на користь позивача певну дію або утриматися від цієї дії.

З матеріалів справи вбачається, що з 23 червня 2014 року, право власності на спірну квартиру належить ОСОБА_3 на підставі договору дарування від 23.06.2014 року. Вказаний договір, на час розгляду справи, є чинним.

Доказів того, що ОСОБА_3, як власник спірної квартири є порушником права та інтересів ОСОБА_1, суду не надано.

При цьому, через не прийняття участі позивачем ОСОБА_1 в судових засіданнях з власної ініціативи, суд був позбавлений можливості, розяснити їй положення ст.33 ЦПК України.

Також судом не вирішувалося питання щодо проведення будівельно технічної експертизи за клопотанням ОСОБА_1, оскільки відповідно до ч.2 ст.86 ЦПК України, кошти на оплату судової експертизи вносяться стороною, яка заявила клопотання про проведення експертизи.

При цьому, подане клопотання позивача ОСОБА_1 не містило відомостей про оплату судової експертизи, у ньому було лише зазначено, що кошти відсутні. Проте, на думку суду, це не є підставою для не дотримання судом положень ст.86 ЦПК України.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення порядку користування квартирою №51 в будинку №58 по бульвару Комсомольському в місті Маріуполі Донецької області з урахуванням її частки в ній в розмірі 1/4 частини є безпідставними та задоволенню не підлягають.

З урахуванням цього, не підлягають задоволенню також й інші вимоги за позовом, оскільки їх характер є похідним від вимоги про встановлення порядку користування спірною квартирою, та в задоволенні якої судом було відмовлено.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.10, 57, 60, 88, 209, 212, 214-215 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_3 про встановлення порядку користування квартирою відмовити.

2. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

3. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Донецької області через Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя Донецької області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя А.В. Щербіна