У х в а л а

іменем україни

14 грудня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,
суддів:Демяносова М.В., Маляренка А.В.,Ситнік О.М., Ступак О.В.,
розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6, ОСОБА_7 до ОСОБА_8 про визнання договору дарування житлового будинку недійсним, за касаційною скаргою ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на рішення апеляційного суду Донецької області від 26 травня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2015 року ОСОБА_6, ОСОБА_7 звернулися до суду з позовом про визнання договору дарування житлового будинку недійсним. На обґрунтування позову посилалися на те, що вони є власниками домоволодіння АДРЕСА_1 в частках 2/3 та 1/3. Відповідач є їхнім сином. Крім нього в них є ще донька і син. У вказаному вище будинку позивачі проживають до теперішнього часу, іншого житла в них немає. Відповідач є інвалідом і житла в нього немає, тому позивачі на сімейній нараді вирішили вказаний вище будинок заповідати йому після смерті.

18 липня 2008 року позивачі поїхали до нотаріуса і оформили угоду по будинку. Оскільки позивачі старі і хворі люди, а ОСОБА_6 ще й страдає на глухоту, тому вони довіряючи сину, віддали йому документи і він спілкувався з нотаріусом, а вони тільки підписали документи. Після укладення угоди документи забрав відповідач і вони їх не бачили. Відповідач почав тримати у позивачів худобу та птицю і з кожним роком почав збільшувати їх кількість, внаслідок чого у них виникла сварка і відповідач почав виганяти їх з будинку, повідомивши, що вони тут ніхто, бо будинок належить йому. При цьому відповідач застосував до них насильство. Позивачі звернулися за правовою допомогою і в вересні 2015 року за довідкою БТІ дізналися, що вказаний вище будинок подарований.

Позивачі вважають, що відповідач ввів їх в оману, тому угоду дарування спірного будинку треба визнати недійсною, тому що відповідач не вселився в спірний будинок, не сплачував за будинок комунальні послуги і позивачі продовжують жити в цьому будинку. Вважають, що договір дарування будинку не відповідав волі позивачів, вони помилялись підписавши його, вважали, що вони склали заповіт, а не договір дарування. Також просять суд відновити позивачам строк звернення до суду, оскільки пропустили його з поважних причин, про суть угоди дізнались тільки в вересні 2015 року.

Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 28 квітня 2016 року позовні вимоги про поновлення строку позовної давності, визнання договору дарування житлового будинку недійсним задоволені.

Поновлено процесуальний строк звернення до суду з позовом.

Визнано недійсним договір дарування жилого будинку АДРЕСА_1 від 18 липня 2008 року, реєстр № 1-6694, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_7, ОСОБА_8

Рішенням апеляційного суду Донецької області від 26 травня 2016 року рішення Краматорського міського суду Донецької області від 28 квітня 2016 року скасовано, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 та ОСОБА_7 просять скасувати оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої доводи порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-УІІІ «Про судоустрій статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду апеляційної інстанції в цілому зазначеним нормам процесуального права не відповідає.

Судами встановлено, що згідно з витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно будинок по АДРЕСА_1 належить ОСОБА_7 − 1/3 його частка, ОСОБА_6 − 2/3 його частки.

Відповідно до копії договору дарування жилого будинку від 18 липня 2008 року, посвідченого нотаріусом 1ДНК, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 подарували належаний їй на праві власності будинок АДРЕСА_1 ОСОБА_8

Свідки ОСОБА_9 та ОСОБА_10 пояснили, що позивачі їх батьки, а відповідач рідний брат. Вони забезпечені житлом і в розмові з батьками було вирішено, що ті свій будинок після своєї смерті заповідають тільки одному ОСОБА_8 Вони з цим погодились. Батьки з братом в 2008 році їздили до нотаріуса і там посвідчили угоду. Потім в 2015 року відповідач став конфліктувати з батьками та вигонити їх із дому. Через адвоката батьки довідались, що вони подарували будинок, а не заповідали його. Іншого житла у батьків немає. Їх батько десь з 2005 року погано чує і погано бачить. Вважають що брат батьків ввів в оману.

Свідок ОСОБА_11 пояснила, що вона цивільна дружина відповідача. Знає що в 2008 році батьки йому подарували будинок по АДРЕСА_1. Позивачі свідомо уклали договір дарування і їм було дуже добре відомо про це, ОСОБА_8 ніколи з батьками не конфліктував і їх з дому не виганяв.

Згідно довідок про реєстрацію місця проживання особи ОСОБА_6, ОСОБА_7 зареєстровані АДРЕСА_1 з 1979 року де й проживають по теперішній час.

Як вбачається з довідок з міської лікарні № 1 ОСОБА_6 перебуває на обліку у ЛР лікаря з діагнозом: двостороння нейросенсорна туговухість 4 степені.

Згідно типового договору на послуги газопостачання від 03 листопада 2008 року, ОСОБА_8 уклав його з Краматорським УГГ. Як встановлено в судовому засіданні його підписала ОСОБА_7

Згідно із частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Пленум Верховного Суду України в п. 19 постанови «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9 роз'яснив, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 16 березня 2016 року у справі за № 6-93цс16.

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивачі довели в судовому засіданні, той факт, що на момент укладення оспорюваного договору дарування свого будинку по АДРЕСА_1, 18 липня 2008 року помилялись, вони вважали, що заповідають свою власність відповідачу сину.

За таких обставин суд першої інстанції відповідно до вимог ст. ст. 212−214 ЦПК України належним чином з`ясував фактичні обставини, від яких залежить правильне вирішення спору щодо вимог С(Ф)Г «Найдьон», у зв`язку з чим дійшов до обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог, оскільки позивачі мають похилий вік, ОСОБА_6 має вади зі слухом, цей будинок є єдиним житлом позивачів, будинок по АДРЕСА_1 не був переданий обдарованому і позивачі продовжили в ньому проживати.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд вищенаведеного не врахував та помилково скасував рішення суду першої інстанції, яке ухвалено згідно із законом.

Керуючись ст.ст. 336, 339 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 та ОСОБА_7 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Донецької області від 26 травня 2016 року скасувати, рішення Краматорського міського суду Донецької області від 28 квітня 2016 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна
Судді: М.В. Демяносов А.В. Маляренко О.М. Ситнік О.В. Ступак