1Справа № 335/2842/15-ц 2/335/66/2016
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2016 року м.Запоріжжя

Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя у складі: головуючого судді Рибалко Н.І., за участі секретаря Барсукової В.В., позивача ОСОБА_1, представника відповідача ОСОБА_2, розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Запоріжжя цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів за договором позики, зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору позики, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів за договором позики, зазначивши в позові, що 14.07.2011 р. між ними був укладений договір позики, за яким відповідач отримав грошові кошти у розмірі 15 690 доларів США, про що надав власноруч написану розписку. Згідно розписки відповідач зобовязався повернути грошові кошти за її вимогою. Неодноразово її усні звернення до відповідача з вимогою повернути грошові кошти результату не дали, добровільно відповідач повертати суму позики відмовляється. 02.02.2015 року відповідачу була направлена вимога про повернення суми позики, однак відповідач свої зобовязання по поверненню грошових коштів не виконав. Позивачка просить суд стягнути з відповідача суму боргу за договором позики у розмірі 492188,61 грн., з яких 15 690 доларів США, що за курсом НБУ станом на 26.03.2015 року становить 369609,66 грн, - сума неповернутої позики, та проценти за користування чужими грошовими коштами 122 578,95 грн. та судові витрати, а саме судовий збір у розмірі 3654 грн. та витрати на правову допомогу у сумі 1835,20 грн.

Під час судового розгляду позивачка змінювала розмір позовних вимог, а саме заявою від 12.10.2015 року зменшила розмір позовних вимог, у звязку з тим, що не врахувала, що відповідач частково повернув позику у розмірі 2000 доларів США.

Заявою від 18.10.2016 року ( в останній редакції) позивачка збільшила розмір позовних вимог, та просила суд стягнути з відповідача суму боргу за договором позики від 14.07.2011 року у розмірі 602 170,87 грн., з яких 13 690 доларів США, що за курсом НБУ станом на 18.10.2016 року становить 352 971,88 грн. сума неповернутої позики; 249 198,99 грн. проценти за користування чужими грошовими коштами., судовий збір у розмірі 4753,82 грн. та витрати на правову допомогу адвоката у сумі 1835,20 грн.

Відповідач ОСОБА_3 звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору позики, із зазначенням дати 14.07.2011 року та того, що ОСОБА_3 взяв у ОСОБА_1 15 690 доларів США, зазначивши в позові про те, що у 2011 році він позичав у ОСОБА_1 М,Л. грошові кошти у сумі 2000 доларів США, а не 15 690 доларів США. Грошові кошти у розмірі 2000 доларів США передавала йому особисто не ОСОБА_1, а її чоловік, при якому він і написав 14.07.2011 року у його автомобілі розписку на 2000 доларів США на імя позивачки. У липні 2014 року він повернув грошові кошти позивачці у розмірі 2000 доларів США. У копії розписки наданої позивачкою до позову його паспортні дані та підпис поставлений ним, однак текст самої розписки він не писав. Зміст договору позики, на підтвердження укладення якого позивачкою надана копія розписки від 14.07.2011 р. із зазначенням суми 15 690 доларів США, суперечить змісту ст.ст.1047,1048 ЦК України, оскільки він не писав зазначеної розписки, а тому відсутні істотні умови договору, та наявні підстави для визнання недійсним договору позики.

У судовому засіданні ОСОБА_1 підтримала позовні вимоги та просить їх задовольнити, пояснивши, що починаючи з 14.07.2011 року по сьогоднішній день відповідач користується її грошовими коштами, із позиченої суми 15690 доларів США повернув тільки 2000 доларів США, залишок не повертає. Про позику власноруч писав розписку 14.07.2011 року. Позов просить задовольнити з підстав, зазначених у ньому, зустрічний позов просить залишити без задоволення.

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_3 суду пояснював, що 14.07.2011 року він позичав у позивачки 2000 доларів США, про що надавав їй розписку. Через декілька днів позивачка попросила його написати власноруч його паспортні дані, оскільки в розписці вони не були зазначені, він хотів дописати свої паспортні дані у цій розписці. Але позивачка сказала йому, що розписка залишилася у її чоловіка у автомобілі, і достатньо буде написати йому паспортні дані просто на аркуші паперу, поставити дату позичення коштів і підпис, що він і зробив на її прохання. На той час у них були добрі стосунки, і в нього це ніякої підозри не викликало. Просить у задоволенні позовних вимог відмовити, зустрічний позов задовольнити.

Заслухавши пояснення сторін у справі, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню, зустрічний позов ОСОБА_3 не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлені наступні обставини і визначені до них правовідносини.

14.07.2011 року ОСОБА_3 взяв у ОСОБА_1 15 690 доларів, та зобовязався повернути за вимогою, про що свідчить розписка ОСОБА_3 14.07.2011 року (а/с 67).

02.02.2015 року ОСОБА_1 звернулася до ОСОБА_3 з вимогою про повернення 15 690 доларів США до 04.03.2015 року (а/с 11).

У червні 2014 року ОСОБА_1 отримала від ОСОБА_3 2000 доларів США в рахунок погашення боргу згідно з розпискою від 14.07.2011 року. (копія розписки а/с 43).

За клопотанням ОСОБА_3 ухвалою суду від 03.11.2015 року була призначена судова почеркознавча експертиза.

05.01.2016 року до суду від судового експерта ОСОБА_4 надійшло повідомлення про неможливість проведення експертизи у звязку з невиконанням клопотання експерта про надання порівняльних зразків вільних зразків почерку ОСОБА_3 та несплати ним вартості експертизи.

У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_2 намірів про виконання клопотання експерта про надання порівняльних зразків вільних зразків почерку ОСОБА_3 та сплати ним вартості експертизи не висловив.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.У частинах 1 та 2 ст. 545 ЦК України передбачено, що прийнявши виконання зобовязання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобовязання, повинен повернути його боржникові.

У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Отже наявність боргового документа у кредитора свідчить про невиконання боржником своїх зобовязань за розпискою.

Із матеріалів справи вбачається, що оригінал боргової розписки, написаної від імені Відповідача, знаходився у позивачки ОСОБА_1

Посилання ОСОБА_3 на те, що він в борг у позивачки грошей у розмірі 15690 доларів США не брав і розписку не писав, спростовується наявністю такої розписки щодо отримання ним у борг 15690 доларів США, які він зобовязався повернути ОСОБА_1 за її вимогою.

Що стосується тверджень відповідача про те, що розписку від 14.07.2011 року він не писав, а тільки писав свої паспортні дані та ставив підпис, то вони ніякими доказами не підтверджуються. Після проголошення повідомлення експерта про неможливість проведення експертизи в судовому засіданні інших клопотань від відповідача та його представника не надходило. Згідно з вимогами ч.1 ст. 143 ЦПК України суд призначає експертизу лише за заявою осіб, які беруть участь у справі. Крім того, тягар негативних наслідків власного недбальства особи у фінансових відносинах з іншими покладається виключно на особу, яка допустила таке недбальство.

Статтею 1049 п.3 ЦК України визначено, що позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві грошової суми, що позичалась чи зарахування їх на його банківський рахунок.

Відповідач не надав належний документ на підтвердження передачі грошей. Єдиним доказом з цього питання є лише його особисті пояснення.

Допустимість показань сторін обмежується Цивільним кодексом для підтвердження певних угод й інших дій, що мають юридичне значення.

Не можна підтверджувати особистими показаннями повернення боргу, що ґрунтуються на угоді, виконаній в письмовій формі (ст. 202).

З огляду на викладене, аргументи відповідача про відсутність між ними боргових зобовязань є неприйнятними.

Також, представник відповідача застережував щодо неправильного висновку позивачки про нарахування процентів на суму боргу.

Частиною першою статті 1048 ЦК передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Проценти, зазначені у ст.536 ЦК України, це плата за користування чужими коштами, підставами для застосування до правовідносин ст.536 є, по-перше, факт користування чужими коштами, по-друге, встановлення розміру відповідних процентів договором або чинним законодавством (наприклад, статтями 1048, 1054, 1061 ЦК України).

Ст.536,1048 ЦК України визначає, що плата за користування чужими грішми встановлюється і нараховується у вигляді процентів на основну суму боргу (правова позиція ВСУ у справі № 6-79 цс 14).

Як підсумок, відсутність у договорі умови про винагороду не означає, що договір є безоплатним і в цьому разі розмір процентів визначається на рівні облікової ставки Національного Банку України, а для того, щоб договір позики вважався безоплатним, необхідно прямо в договорі вказати про це, а тому позикодавець має право на стягнення з відповідача процентів від суми позики на рівні облікової ставки Національного Банку України.

Відтак, сума процентів за користування грошовими коштами за договором позики за прострочений строк складає 249 198,99 грн. грн., яка обчислена позивачкою за такою формулою: розмір заборгованості * облікова ставка НБУ/кількість днів в році*кількість днів, за які нараховуються проценти, з наданим позивачкою розрахунком погоджується суд.

Зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору позики, із зазначенням дати 14.07.2011 року та того, що ОСОБА_3 взяв у ОСОБА_1 15 690 доларів США не підлягає задоволенню, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 202, ч. 3 ст. 203 ЦК України головним елементом угоди (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тому позивач за зустрічним позовом повинен був довести, що дійсна спрямованість волі, як його, так і позивачки при укладенні договору позики, не були направлені на укладення договору саме 14.07.2011 р. про позику грошей у розмірі 15 690 доларів США. Судом також не встановлено порушень ч.1 ст.215 ЦК України при укладанні сторонами 14.07.2011 р. договору позики.

Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

При зверненні до суду з даним позовом позивачкою був сплачений судовий збір у сумі 4753,82 грн., та витрати на правову допомогу адвоката у сумі 1835,20 грн., тому відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню зазначені суми.

Керуючись ст.ст.10,11,209,212,214-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів за договором позики, - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 14.07.2011 року у розмірі 602 170 (шістсот дві тисячі сто сімдесят) гривень 87 коп., судові витрати у розмірі 6589 (шість тисяч пятсот вісімдесят девять) грн.02 коп., всього стягнути 608 759 (шістсот вісім тисяч сімсот пятдесят девять) грн.89 коп.

Зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору позики, - залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Запорізької області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Рибалко Н.І.