Ухвала

іменем україни

20 липня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Дем'яносова М.В., Леванчука А.О.,

Маляренка А.В., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу СегенюкСвітлана Борисівна, про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання спадкоємцем за законом четвертої черги та визнання права власності в порядку спадкування за законом, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Одеської області від 14 квітня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з указаним позовом, вимоги якого під час розгляду справи уточнив, та остаточно просив встановити факт проживання однією сім'єю, визнати спадкоємцем за законом четвертої черги та визнати право власності в порядку спадкування за законом.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що у період із червня 2008 року до травня 2014 року, тобто понад 5 років, він проживав із ОСОБА_8 однією сім'єю у будинку АДРЕСА_1, вони були пов'язані спільним побутом, оскільки рішенням суду від 17 грудня 2009 року останнього визнано недієздатним, а позивача призначено його опікуном. У ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8 помер та у встановлений законом строк позивач звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, вважає себе таким, що прийняв спадщину на підставі ст. 1268 ЦК України, так як проживав зі спадкодавцем однією сім'єю. Крім нього із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_8 звернулися також ОСОБА_5 та ОСОБА_6, проте, на думку позивача, вони навмисно створюють перешкоди йому у прийнятті спадщини, у зв'язку з чим змушений звернутися до суду із зазначеним позовом.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 29 вересня 2015 року позов задоволено.

Встановлено факт проживання ОСОБА_4 та ОСОБА_8 однією сім'єю в будинку АДРЕСА_1 із червня 2008 року до моменту смерті ОСОБА_8, тобто до травня 2014 року.

Визнано ОСОБА_4 спадкоємцем за законом четвертої черги після смерті ОСОБА_8, який помер у ІНФОРМАЦІЯ_1.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на 3/8 частини будинку АДРЕСА_1, що в цілому складається із двох житлових будинків літ. «А» і «Б», загальною площею 123,8 кв. м, житловою площею 73,2 кв. м, а також господарських споруд, а саме: літ. «К», «Е» - сараї; літ. «И» - вбиральня; літ. «Н» - гараж; літ. «С» - веранда; № 1-9, 11 - огорожа; І, ІХ, Х - вимощення; ІІІ - шахта, які розташовані на земельній ділянці площею 2 593 кв. м, у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_8, який помер у ІНФОРМАЦІЯ_1.

Вирішено питання про судові витрати.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 14 квітня 2016 року скасовано рішення суду першої інстанції, у задоволенні вказаного позову відмовлено.

У касаційній скарзі позивач ОСОБА_4 просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції, залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням апеляційним судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Судом установлено, що у ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_8, якому за час його життя належали 5/32 частини будинковолодіння АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 14 липня 1998 року; 3/32 частини вказаного будинковолодіння - на підставі договору міни від 14 липня 1998 року; 1/8 частини цього будинковолодіння - на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 30 квітня 1996 року.

Згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за законом від 18 червня 2014 року позивачу належить 1/8 частини будинковолодіння № 13-15 за вищезазначеною адресою.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 20 листопада 2014 року, ухваленим у справі № 520/15046/14-ц, встановлено факт, що ОСОБА_4 проживав однією сім'єю з ОСОБА_8 у будинку АДРЕСА_1 з червня 2008 року до травня 2014 року.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 18 березня 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 задоволено частково та скасовано рішення Київського районного суду м. Одеси від 20 листопада 2014 року, заяву ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім'єю залишено без розгляду. При цьому судом установлено, що між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 існує спір, так як ОСОБА_5 також звертався до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_8, а тому справа не підлягає розгляду в окремому провадженні. Роз'яснено ОСОБА_4 його права на звернення до суду у порядку позовного провадження.

Відповідно до копії спадкової справи № 16/2014, заведеної після смерті у ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8, 07 липня 2014 року ОСОБА_4 звернувся до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Сегенюк С.Б. із заявою про прийняття спадщини; 21 жовтня 2014 року до нотаріуса також звернувся із заявою ОСОБА_5, а 27 листопада 2014 року - ОСОБА_6

23 лютого 2015 року відповідач ОСОБА_5 звернувся до приватного нотаріуса із заявою про роз'яснення порядку отримання свідоцтва про право на спадщину.

Листом приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Сегенюк С.Б. від 02 березня 2015 року йому роз'яснено, що після смерті ОСОБА_8 із заявами про прийняття спадщини звернулися ОСОБА_4 та ОСОБА_6, які вважають себе спадкоємцями четвертої черги, згідно зі ст. 1264 ЦК України. Також повідомлено, що крім іншого для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом йому необхідно надати нотаріусу рішення, яке набрало законної сили, що підтверджує факт проживання зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини, правовстановлюючі документи щодо належності майна спадкодавцеві та звіт про оцінку майна.

Відповідно до посвідчення № 487, виданого 12 січня 2010 року Київською районною адміністрацією Одеської міської ради, позивач ОСОБА_4 згідно з рішенням Київського районного суду м. Одеси від 17 грудня 2009 року призначений опікуном ОСОБА_8

Статтею 67 ЦК України установлено, що опікун зобов'язаний піклуватися про підопічного, про створення йому необхідних побутових умов, забезпечення його доглядом та лікуванням.

Відповідно до п. 1.2 Правил опіки та піклування, затверджених наказом Державного комітету України у справах сім'ї та молоді, Міністерства освіти України, Міністерства охорони здоров'я України, Міністерства праці та соціальної політики України від 26 травня 1999 року № 34/166/131/88, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 17 червня 1999 року за № 387/3680 (далі - Правила), опіка (піклування) встановлюється для захисту особистих і майнових прав та інтересів повнолітніх осіб, які за станом здоров'я не можуть самостійно здійснювати свої права і виконувати свої обов'язки.

Відповідно до положень п. 4.1 Правил опікун (піклувальник) повинен раз на рік здійснювати повне медичне обстеження підопічних.

Опікун над психічно хворим, який є небезпечним для себе або для оточуючих, повинен сповістити про це районний (міський) відділ внутрішніх справ і вжити заходів щодо направлення підопічного в психіатричну лікарню для лікування.

Як правило, опікун (піклувальник) повинен проживати разом з підопічним і може бути прописаний на житловій площі останнього на період виконання своїх обов'язків.

Закон не передбачає обов'язку постійного спільного проживання та ведення спільного господарства з підопічним.

Згідно зі ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно зі ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції про задоволення позову й ухвалюючи нове рішення про відмову в задоволенні позову, апеляційний суд, дослідивши докази у справі і надавши їм належну оцінку згідно з вимогами вищевказаних норм процесуального права, а також врахувавши обставини справи, правильно виходив із недоведеності зазначених позовних вимог, оскільки позивач не надав суду належних доказів на підтвердження факту проживання з померлим однією сім'єю.

Зокрема, суд правильно врахував, що позивач навіть не знає дати смерті спадкодавця.

Апеляційний суд дійшов правильного висновку, що факт призначення позивача опікуном померлого не є доказом їх спільного проживання, а виконувати обов'язки опікуна позивач міг і не проживаючи з померлим однією сім'єю.

Разом із тим апеляційний суд правильно врахував, що позивач зареєстрований та проживає зі своєю сім'єю в будинку № 12 по вул. Жовтневої революції в м. Одесі.

Крім того, апеляційний суд надав належну оцінку поданим позивачем актам про результати перевірки на підтвердження факту спільного проживання з опікуном, зазначивши, що відповідно до положень п. 4.15 вищевказаних Правил про результати перевірки складається акт у двох примірниках, один з яких зберігається в органах опіки та піклування і є підставою для оцінки діяльності опікунів і піклувальників, другий - в опікуна (піклувальника), та дійшов обґрунтованого висновку, що зазначені акти не свідчать про сумісне проживання позивача з опікуном.

Ухвалюючи рішення у справі, апеляційний суд повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, надав їм належну оцінку згідно з положеннями ст. ст. 10, 57-60, 212 ЦПК України, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст. ст. 213, 214 ЦПК України, підстави для його скасування відсутні.

Наведені в касаційній скарзі доводи висновків апеляційного суду не спростовують, зводяться до переоцінки доказів, що відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України на стадії перегляду справи у касаційному порядку не передбачено.

Вищезазначене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню, а ухвалене у справі рішення апеляційного суду - залишенню без змін з підстав, передбачених ст. 337 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення апеляційного суду Одеської області від 14 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: М.В. Дем'яносов

А.О.Леванчук

А.В.Маляренко

О.В.Ступак