Справа № 361/1987/15-ц Головуючий у І інстанції Пухна О. М.
Провадження № 22-ц/780/1819/16 Доповідач у 2 інстанції Воробйова Н. С.
Категорія 4 11.07.2016
РІШЕННЯ

Іменем України

11 липня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого судді Воробйової Н.С.

суддів: Березовенко Р.В., Приходька К.П.

при секретарі Якимчук Ю.С.

розглянула у відкритому судовому засіданні у м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Броварського міськрайонного суду від 16 грудня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,-

встановила :

У березні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що вона з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі з 19 листопада 1994 року по 19 листопада 2014 року. За час перебування у шлюбі сторонами спільно за спільні кошти було набуте у спільну сумісну власність майно, а саме: квартира АДРЕСА_1; земельна ділянка площею 0,1000 га, розташована за адресою: АДРЕСА_2; земельна ділянка площею 0,1000 га, розташована за адресою: АДРЕСА_3; автомобіль марки Volkswagen модель Transporter д.н.з. НОМЕР_1; житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_2; житловий будинок загальною площею 347,0 кв.м., розташований за адресою: , АДРЕСА_3.

Оскільки відповідач відмовляється у добровільному порядку розділити вказане майно, позивачка, з урахуванням уточнених вимог, просила поділити спільне майно та визнати право власності за нею на ? частину квартири АДРЕСА_1; на ? частину земельної ділянки площею 0,1000 га, що розташованої за адресою: АДРЕСА_2; на ? частину житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_2; на ? частину земельної ділянки площею 0,1000 га, розташована за адресою: АДРЕСА_3; на ? частину житлового будинку загальною площею 347,0 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_3; на ? частину автомобіля марки Volkswagen модель Transporter д.н.з. НОМЕР_1; на ? частину торгівельних павільйонів АДРЕСА_4.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на ? частину квартири АДРЕСА_1; на ? частину земельної ділянки площею 0,1000 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_2; на ? частину житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_2; на ? частину земельної ділянки площею 0,1000 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_3; на ? частину житлового будинку загальною площею 347,0 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_3; на ? частину автомобіля марки Volkswagen модель Transporter д.н.з. НОМЕР_1; на ? частину торгівельних павільйонів АДРЕСА_4. Стягнути з відповідача на її користь судові витрати, а саме судовий збір у розмірі 3 654,00 грн.

Рішенням Броварського міськрайонного суду від 16 грудня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково.

Визнано квартиру АДРЕСА_1, земельну ділянку площею 0,1000 га, розташовану за адресою АДРЕСА_2, житловий будинок за адресою: АДРЕСА_3, будівельні матеріали, обладнання та конструктивні елементи, з яких складається об'єкт незавершеного будівництва, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2; автомобіль «Volkswagen Transporter», державний номер НОМЕР_2 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_2

У порядку поділу майна подружжя визнано за ОСОБА_3 право власності на:

? частину квартири АДРЕСА_1;

? частину земельної ділянки площею 0,1000 га, кадастровий номер НОМЕР_3, розташованої за адресою АДРЕСА_2;

? частину житлового будинку загальною площею 347,0 кв.м, житловою площею 123,4 кв.м. з надвірними спорудами баня «Б», огорожа «N» за адресою: АДРЕСА_3;

? частину земельної ділянки площею 0,1000 га, кадастровий номер НОМЕР_4, розташованої за адресою АДРЕСА_3;

? частину будівельних матеріалів, обладнання та конструктивних елементів, з яких складається об'єкт незавершеного будівництва, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2;

? частину автомобіля «Volkswagen Transporter», державний номер НОМЕР_2.

У порядку поділу майна подружжя визнано за ОСОБА_2 право власності на:

? частину квартири АДРЕСА_1,

? частину земельної ділянки площею 0,1000 га, кадастровий номер НОМЕР_3, розташовану за адресою АДРЕСА_2;

? частину житлового будинку загальною площею 347,0 кв.м, житловою площею 123,4 кв.м. з надвірними спорудами баня «Б», огорожа «N» за адресою: АДРЕСА_3;

? частину земельної ділянки площею 0,1000 га, кадастровий номер НОМЕР_4, розташованої за адресою АДРЕСА_3;

? частину будівельних матеріалів, обладнання та конструктивних елементів, з яких складається об'єкт незавершеного будівництва, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2;

? частину автомобіля «Volkswagen Transporter», державний номер НОМЕР_2.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання щодо судових витрат.

В апеляційній скарзі відповідач просив скасувати рішення суду з підстав його необґрунтованості та невідповідності нормам матеріального і процесуального права та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

На обґрунтування заперечень, вказував на те, що суд не встановив дійсні обставини справи, зокрема, в матеріалах справи відсутні і позивачка не надала доказів щодо наявності незавершеного будівництва, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, стану готовності даного об»єкту, даних про наявність, загальну кількість і вид будівельних матеріалів, обладнання та конструкцій та їх вартість; судом не встановлено джерела походження коштів, за які було придбано майно у шлюбі. Так, він за власні кошти, які було заощаджено від його підприємницької діяльності, придбав земельну ділянку і будівництво по АДРЕСА_3, за власні кошти також було придбано ним автомобіль Volkswagen Transporter», крім того, зазначений автомобіль на час слухання справи був відсутній, ним відчужений, вибув з його власності та належав третій особі. Вказував на те, що для придбання та будівництва майна він позичав грошові кошти, які в подальшому були стягнуті з нього на користь позикодавців за рішеннями суду. Зазначені обставини свідчать, що усе майно було придбано за його власні кошти, а тому у позивачки відсутнє право на його поділ.

Апеляційна скарга підлягає до задоволення частково з таких підстав.

Відповідно до ч.ч. 1 і 2 ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст. 214 цього Кодексу під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України (далі СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Статтею 71 СК України передбачено, що майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Згідно з роз»ясненням Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2997 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з»ясувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст..60,69 СК, ч.3 ст.368 ЦК України), відповідно до частин 2,3 ст.325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені із цивільного обороту) , незалежно від того, на ім.»я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до положень п.24 зазначеної постанови Пленуму не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто, речі індивідуального користування, у т.ч. коштовності, навіть якщо вони були придбані за кошти подружжя . . .

Згідно п.30 постанови рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об»єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст. 65 СК.

У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що одним із них здійснено його відчуження чи

використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім»ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Відповідно до ч.2, ч.3 ст.331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі будівництва (створення майна).

Згідно з Постановою Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», суди при вирішенні спорів мають враховувати, що право власності на збудований громадянином будинок на відведеній йому в установленому порядку земельній ділянці і прийнятий в експлуатацію, виникає з часу його реєстрації у виконкомі місцевої ради.

По справі встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 19 листопада 1994 року по 19 листопада 2014 року, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб та копією рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 19 листопада 2014р.

З рішення про розірвання шлюбу вбачається,що ОСОБА_2 звенувся із даним позовом до суду у вересні 2014 року, посилаючись на те, що протягом останніх кількох років подружжя не проживає разом, не веде спільного господарства та не підтримує подружніх відносин, шлюб існує лише формально (а.с. 6).

Судом встановлено, що за час перебування сторін у шлюбі, на підставі договору купівлі - продажу № 8806 від 09 листопада 2001року на ім'я ОСОБА_2 було придбано квартиру АДРЕСА_1 (а.с.12).

12 липня 2007 року за договором купівлі - продажу на ім'я ОСОБА_2 придбано земельну ділянку площею 0,1000 га, що розташована по АДРЕСА_2 (а.с.13,15).

Також сторонами визнано у судовому засіданні, що у 2007 році був придбаний автомобіль Volkswagen модель Transporter д.н.з. НОМЕР_1, який був зареєстрований у МРЕВ ДАІ 09 серпня 2007 року на ім'я ОСОБА_2

Крім того, сторонами за час шлюбу був побудований будинок загальною площею 347,0 кв.м., житловою площею 123,4 кв.м., з банею та огорожею, на земельній ділянці в АДРЕСА_3. Свідоцтво про право власності на нерухоме майно ( на зазначений будинок) видане 23.02.2011року виконавчим комітетом Броварської міської ради серія НОМЕР_5 на ім'я ОСОБА_2 Вказаний будинок, побудований на земельній ділянці, яка отримана відповідачем у приватну власність шляхом приватизації, що підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку Серії НОМЕР_6 від 18.10.2005року (а.с.16-17).

Сторонами визнано також, наявність на земельній ділянці за адресою АДРЕСА_2 незавершеного будівництвом житлового будинку, будівництво якого проводилося в період шлюбу.

Задовольняючи позов позивачки частково, суд виходив з обставин справи та заявлених позовних вимог позивачкою, та дійшов висновку, що спільне майно подружжя підлягає поділу, виходячи з рівності часток подружжя, а саме по ? частині за кожним, а також, що поділу підлягає майно, що набуте подружжям у період шлюбу. При цьому, суд вказував на те, що позивачка не ставила питання про поділ майна в натурі, а тому необхідно визнати ідеальні частки подружжя у спільному майні та змінити режим спільної сумісної власності подружжя на майно на режим спільної часткової власності.

Колегія погоджується з таким висновком суду, оскільки він відповідає матеріалам справи та вимогам закону.

Колегія враховує також, що зустрічні позовні вимоги відповідача предметом судового розгляду не були (а.с.115).

Разом з тим, колегія суддів не може погодитися у повному обсязі щодо висновків суду про часткове задоволення позовних вимог позивачки в частині поділу незакінченого будівництвом будинку, що знаходиться за адресою АДРЕСА_2 шляхом визнання за подружжям право власності на будівельні матеріали і обладнання в розмірі ? частки за кожним.

Відповідно до вимог ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Відповідно до положень п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» №7 від 04.10.1991 За позовом дружини, членів сім'ї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців суд вправі провести поділ незакінченого будівництвом будинку, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами. При неможливості поділу незакінченого будівництвом будинку суд може визнати право за цими особами на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з врахуванням конкретних обставин залишити його одній із сторін, а іншій присудити грошову компенсацію.

Проте, матеріали справи не містять будь яких даних щодо наявності незавершеного будівництва за адресою АДРЕСА_2, наявності дозволу на будівництво вказаного будинку, даних щодо загальної кількості, виду будівельних матеріалів, обладнання та конструктивних аліментів, часу їх придбання , вартості тощо.

Посилання суду на топографічний план та фото не можна вважати належним та допустимим доказом. У даному випадку, позивачка не довела свої позовні вимоги в цій частині, а суд задовольняючи їх частково, в порушення вимог ЦПК України, обґрунтував свої висновки на припущеннях.

На думку колегії рішення суду в цій частині вимог слід скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у їх задоволенні.

Не можна також погодитися з рішенням суду в частині поділу автомобіля «Volkswagen«, модель Transporter д.н.з. НОМЕР_1, який був зареєстрований у МРЕВ ДАІ 09 серпня 2007 року на ім'я ОСОБА_2

Як видно з матеріалів справи, на час розгляду справи, зазначений автомобіль був відсутній. Згідно інформації територіального сервісного центру №3243 РСЦ МВС в Київській області вказаний автомобіль був знятий з обліку для реалізації 13 листопада 2013 року в ВРЕВ м.Бровари. Підставою для зняття з обліку для реалізації ТЗ була заява власника.

Вирішуючи спір, суд вказані обставини залишив поза увагою та не перевірив їх належним чином , і як наслідок на думку колегії, безпідставно здійснив поділ майна, що належало третій особі, шляхом визнання прав власності по ? частині на зазначений автомобіль за кожним з подружжя.

Колегія суддів вважає, що рішення суду в цій частині поділу майна також підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

В іншій частині позовних вимог позивачки рішення суду відповідає вимогам закону та обставинам справи, підстав до його скасування при апеляційному розгляді справи не встановлено.

Посилання відповідача, що все майно, набуте подружжям у період шлюбу було придбане лише за його власні кошти , спростовуються матеріалами справи.

Інші доводи апеляційної скарги висновки суду, викладені в рішенні, не спростовують.

З огляду на викладене, керуючись ст..ст.307, 309 ЦПК України, колегія

Вирішила :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Броварського міськрайонного суду від 16 грудня 2015 року в частині позовних вимог про поділ спільного майна - автомобіля «Volkswagen Transporter" , державний номер НОМЕР_2 та будівельних матеріалів, обладнання та конструктивних елементів, з яких складається об»єкт незавершеного будівництва, що знаходиться за адресою АДРЕСА_2 скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, про відмову у задоволенні позову в цій частині за недоведеністю.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді -