Справа № 161/9946/15-ц Провадження № 22-ц/773/992/16 Головуючий у 1 інстанції: Подзіров А.О.
Категорія: 2 Доповідач: Шевчук Л. Я.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 липня 2016 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Шевчук Л.Я.,

суддів Данилюк В.А., Киці С.І.,

секретар с/з ОСОБА_1,

з участю:

представника позивача ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

представника відповідачів ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Луцьку справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_3, відділу реєстрації житлового фонду Департаменту житлово комунального господарства Луцької міської ради, третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Житлово комунальне підприємство № 7 Луцької міської ради, про визнання незаконним та нечинним розпорядження житлово комунального господарства Луцької міської ради, визнання недійсним свідоцтва про право власності на квартиру та договору дарування квартири, за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_5 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 квітня 2016 року,

В С Т А Н О В И Л А:

В липні 2015 року ОСОБА_5 звернулася в суд з позовом про визнання незаконним розпорядження житлово комунального господарства Луцької міської ради, визнання недійсним свідоцтва про право власності на квартиру та договору дарування квартири.

Свої вимоги позивач обґрунтувала тим, що відповідач ОСОБА_6 приватизував квартиру АДРЕСА_1, хоча на час приватизації він уже приватизував на своє імя іншу квартиру в м. Луцьку і, крім того, в квартирі № 41 по проспекту Соборності в м. Луцьку постійно проживала позивач разом зі своїми дітьми і вела з основним квартиронаймачем квартири спільне господарство.

Позивач також зазначала, що право користування спірною квартирою нею і її дітьми на час приватизації квартири відповідачем ОСОБА_6 було підтверджено рішенням суду, що набрало законної сили.

ОСОБА_6 подарував зазначене жиле приміщення своїй дочці ОСОБА_3

Посилаючись на зазначені обставини, позивач ОСОБА_5 просила суд визнати незаконним розпорядження житлово комунального господарства Луцької міської ради щодо передачі спірної квартири у власність ОСОБА_6, визнати недійсним свідоцтво про право власності на квартиру та договір дарування квартири.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 квітня 2016 року в даній справі позов ОСОБА_5 задоволено частково.

Постановлено визнати незаконним розпорядження відділу реєстрації житлового фонду Департаменту житлово комунального господарства Луцької міської ради № 995 р від 11.08.2011 року в частині передачі у власність відповідачу ОСОБА_6 квартири АДРЕСА_2.

В задоволенні позову ОСОБА_5 про визнання недійсним договору дарування квартири АДРЕСА_3 відмовлено.

Додатковим рішенням Луцького міськрайонного суду від 24 травня 2016 року в даній справі постановлено визнати недійсним свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_2.

Додатковим рішенням Луцького міськрайонного суду від 17 червня 2016 року в даній справі постановлено стягнути з ОСОБА_6 в дохід держави судовий збір в розмірі 3654,00 грн.

Не погоджуючись із постановленим судовим рішенням в частині відмови в задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору дарування квартири, позивач ОСОБА_5 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, просить рішення в цій частині скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення її позовних вимог.

Дослідивши обставини справи, перевіривши рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційну скаргу позивача слід задовольнити, а рішення суду першої інстанції в частині відмови в позові про визнання недійсним договору дарування квартири скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову з наступних підстав.

Оскільки апеляційна скарга подана на рішення суду щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не робить висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній ні в резолютивній частині судового рішення.

Із матеріалів справи убачається, що 11 серпня 2011 року на імя відповідача ОСОБА_6 було видано свідоцтво про право власності на житло, а саме: на квартиру АДРЕСА_4 (а.с.11).

Зазначене свідоцтво видано згідно з розпорядженням Департаменту житлово комунального господарства Луцької міської ради № 995 від 11 серпня 2011 року.

3 березня 2015 року ОСОБА_6 подарував зазначену квартиру ОСОБА_3 (а.с.12).

Рішенням суду першої інстанції, на яке не була подана апеляційна скарга, зазначене розпорядження Департаменту житлово комунального господарства Луцької міської ради визнано незаконним, а також визнано недійсним свідоцтво про право власності на квартиру, видане на імя відповідача ОСОБА_6

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 про визнання недійсним договору дарування квартири, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем неправильно обраний спосіб захисту свого порушеного права. На думку місцевого суду позивач має право звернутися в суд із позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння.

Проте, такі висновки суду зроблені з порушення вимог закону.

Суд в своєму рішення послався на те, що у разі, коли між особами відсутні договірні відносини або відносини, повязані із застосуванням наслідків недійсності правочину, спір про повернення власнику підлягає розгляду та вирішенню за правилами статей 387, 388 ЦК України. Якщо власник вимагає повернення свого майна з володіння особи, яка незаконно ним заволоділа, така позовна вимога підлягає розгляду та вирішенню також за правилами статей 387, 388 ЦК України. Коли майно придбано за договором в особи, яка не мала право його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК України звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про відчуження майна недійсним.

Такі висновки суду першої інстанції не ґрунтуються на вимогах закону.

Стаття 388 ЦК України, на яку послався місцевий суд, визначає право власника на витребування майна від добросовісного набувача.

Отже, законом визначено саме право власника на витребування майна із чужого незаконного володіння.

При цьому, в судовому засіданні встановлено, що позивачу ОСОБА_5 спірна квартира на праві власності не належала.

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 9 листопада 2012 року, що набрало законної сили, постановлено визнати за ОСОБА_5 і її малолітніми дітьми право користування квартирою № 41 по проспекту Соборності, 37 в м. Луцьку.

Відповідач ОСОБА_6, який набув право власності на спірну квартиру з порушенням вимог закону, не мав право дарувати це жиле приміщення своїй дочці ОСОБА_3

За таких обставин, на думку колегії суддів, позивач ОСОБА_7 вибрала правильний спосіб захисту свого порушеного права, звернувшись в суд з позовом про визнання недійсним договору дарування квартири.

Колегія суддів приходить до висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_7 про визнання недійсним договору дарування квартири, з тих підстав, що розпорядження Департаменту житлово комунального господарства про передачу відповідачу ОСОБА_6Г у власність спірної квартири визнано незаконним, а також визнано недійсним свідоцтво про право власності на квартиру, видане на імя ОСОБА_6

Таким чином, із-за порушення норм матеріального і процесуального права рішення суду першої інстанції в частині відмови в позові про визнання недійсним договору дарування підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про задоволення позову.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 307, 309, 314, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_5 задовольнити.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 квітня 2016 року у даній справі в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 про визнання недійсним договору дарування квартири скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення.

Позов ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договір дарування задовольнити.

Визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_5, укладений 3 березня 2015 року між ОСОБА_6 і ОСОБА_3.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: