Справа № 373/2723/15-ц Головуючий у І інстанції Свояк Д. В.
Провадження № 22-ц/780/1897/16 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 33 12.07.2016
УХВАЛА

Іменем України

12 липня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

Головуючого судді Олійника В.І.,

суддів: Матвієнко Ю.О., Мельника Я.С.,

при секретарі Петленко І.О.,

розглянувши матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою Національного історико-етнографічного заповідника «Переяслав» на рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 26 січня 2016 року в справі за позовом Національного історико-етнографічного заповідника «Переяслав» до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної підприємству працівником, -

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2015 року Національний історико-етнографічний заповідник «Переяслав» звернувся до суду з позовом про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної підприємству працівником і просив стягнути з відповідача на користь НІЕЗ «Переяслав» грошові кошти (матеріальну шкоду) у розмірі 178137 грн.

При цьому посилався на те, що рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 27 серпня 2013 року у частині, що набрала законної сили, було скасовано наказ НІЕЗ «Переяслав» №44-ОС від 20.04.2011 року «Про звільнення ОСОБА_3П.», який видав відповідач, займаючи на той час посаду генерального директора НІЕЗ «Переяслав». У звязку з цим ОСОБА_3 була поновлена на роботі.

Рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 07.05.2015 року на користь ОСОБА_3 з позивача було стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 134385 грн. 52 коп. і судовий збір у сумі 1665 грн. Рішення набрало законної сили.

На виконання цього рішення 19.08.2015 року позивачем було винесено наказ №82-ОС та платіжним дорученням від 25.08.2015 року №587 виплачено на користь ОСОБА_3 106090 грн. 73 коп.

У звязку із виконанням зазначеного рішення позивачем сплачено податок з доходів фізичних осіб платіжним дорученням від 25 серпня 2015 року №585 в сумі 18721 грн. 86 коп., єдиний соціальний внесок платіжним дорученням від 25 серпня 2015 року №584 в сумі 46 998 грн. 95 коп., єдиний соціальний внесок платіжним дорученням від 25 серпня 2015 року №586 в сумі 4 661 грн. 09 коп.

Крім того, було сплачено судовий збір платіжним дорученням від 25 серпня 2015 року №593 в сумі 1 665 грн.

Зазначені виплати позивач вважав заподіянням йому відповідачем матеріальної шкоди у звязку з винесенням незаконного наказу, що має прямий причинно-наслідковий звязок. Позивач вказував, що вина відповідача полягає безпосередньо у винесенні незаконного наказу про звільнення працівника і порушенні трудових обовязків.

Як на підставу для задоволення позовних вимог представник позивача послався на приписи ст.130, п.8 ч.1 ст.134 та ст.237 КЗпП України, ст.ст.1166, 1172, ч.1 ст.1191 ЦК України. Також, представник позивача посилався на положення постанов Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 року №6, від 29.12.1992 року №14, та від 31.03.1995 року №4.

Рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 26 січня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням Національний історико-етнографічний заповідник «Переяслав» подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно відхилити, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до положень ч.ч.1, 2 ст.130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством.

Пункт 8 ч.1 ст.134 КЗпП України передбачає, що відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, коли службова особа, винна в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу.

Відповідно до ст.237 КЗпП України суд покладає на службову особу, винну в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу, обов'язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв'язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи. Такий обов'язок покладається, якщо звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якщо власник чи уповноважений ним орган затримав виконання рішення суду про поновлення на роботі.

Відповідно до положень ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Частина 1 ст.1172 ЦК України передбачає, що юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків.

Частина 1 ст.1191 ЦК України закріплює, що особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Згідно з ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Зважаючи на викладене, не підлягали доказуванню обставини, встановлені у рішеннях Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 27.08.2013 року та від 07.05.2015 року, та в ухвалі від 18.08.2015 року у справі №1019/1157/12, а також у рішенні від 27.08.2015 року у справі № 373/1530/15-ц, оскільки зазначені судові рішення набрали законної сили і сторони в них брали участь.

Перебування відповідача на посаді генерального директора НІЕЗ «Переяслав» на момент винесення наказу НІЕЗ «Переяслав» №44-ос від 20.04.2011 року підтверджується копією цього наказу №44-ос, який містить підпис відповідача із зазначенням його посади, а також це встановлено у рішенні від 27.08.2015 року.

У цьому ж рішенні встановлено, що 20.04.2011 року наказом НІЕЗ «Переяслав» №44-ОС про звільнення ОСОБА_3 за підписом генерального директора НІЕЗ «Переяслав» ОСОБА_2 було звільнено ОСОБА_3 з посади старшого інспектора з кадрів за прогули, вчинені 10, 11 березня 2011 року, тобто через відсутність на роботі без поважних причин у зв`язку із самовільним використанням днів щорічної відпустки за відсутності на це згоди і дозволу керівництва.

Наказ було погоджено провідним юрисконсультом та начальником господарчого відділу, а також про ознайомлення ОСОБА_3

Рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 27.08.2013 року наказ НІЕЗ «Переяслав» №44-ос від 20.04.2011 року визнано незаконним та скасовано. ОСОБА_3 поновлено на посаді старшого інспектора з кадрів НІЕЗ «Переяслав» від 21.04.2011 року. З НІЕЗ «Переяслав» стягнуто на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 178628 грн. 75 коп., моральну шкоду в розмірі 15000 грн. та судові витрати у розмірі 1089 грн.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.07.2014 року рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 27.08.2013 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 03.04.2014 року скасовано в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. В іншій частині рішення залишені у силі.

27.08.2014 видано наказ НІЕЗ «Переяслав» №125-ос про скасування наказу №44-ос від 20.04.2011 року про звільнення ОСОБА_3 та поновлення її на посаді старшого інспектора кадрів від 21.04.2011 року.

На підставі наказу НІЕЗ «Переяслав» від 29.08.2014 року №46-од ОСОБА_3 було виплачено 15000 грн. моральної шкоди, а також 1089 грн. судових витрат.

Рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 07.05.2015 року у справі №1019/1157/12 на користь ОСОБА_3 з позивача було стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 134385 грн. 52 коп. і судовий збір у сумі 1665 грн. Рішення набрало законної сили.

Ухвалою Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 18.08.2015 року у справі №1019/1157/12 було розяснено, що виплата ОСОБА_3 середнього заробітку за вимушений прогул на підставі рішення у цій справі від 07.05.2015 року має бути проведена після відрахування із присудженої їй суми 134385 грн. 52 коп. прибуткового податку та інших обовязкових платежів.

Наказом позивача від 19.08.2015 року №82ОС про виплату ОСОБА_3 середнього заробітку за час вимушеного прогулу було наказано бухгалтерській службі здійснити зазначену виплату на підставі вказаних судових рішень.

Відповідно до платіжних доручень №№ 584 - 587, 593 від 25.08.2015 було сплачено 106090 грн. 73 коп., 46998 грн. 95 коп., 18721 грн. 86 коп., 4661 грн. 09 коп., 1665 грн. відповідно.

При цьому, підстави сплати стягнення позивачем у звязку із виконанням судового рішення від 07.05.2015 року у справі №1019/1157/12 у сумі 178137 грн. 63 коп., а не у сумі 134385 грн. 52 коп., як вказано у рішенні, не були належно розяснені представником позивача. У контексті розяснення виконання цього рішення, зробленого у вищевказаній ухвалі від 18.08.2015 року, зважаючи на те, що позивачем не обґрунтовано підстави сплати 178137 грн. 63 коп. у звязку із його виконанням, суд вірно вбачав, що позивачем було проведено зазначені виплати без дотримання порядку та розміру стягнення, встановлених судом.

Підставою визнання наказу НІЕЗ «Переяслав» №44-ос від 20.04.2011 стало те, відсутність ОСОБА_3 на робочому місці 10 та 11 квітня 2011 року керівництвом НІЕЗ «Переяслав» розцінено як прогул, однак судом у рішенні від 27.08.2013 року оцінено добровільну відмову ОСОБА_3 від стаціонарного лікування не як обовязок стати до роботи, а як обраний нею спосіб лікування, навіть помилковий, тобто встановлено поважність причин її відсутності на роботі у вказані дні за станом здоровя. При цьому, керівництвом НІЕЗ «Переяслав» було розглянуто заяву ОСОБА_3 про надання їй відпустки у ті дні, що не було задоволено. Дані про поінформованість керівництва НІЕЗ «Переяслав» щодо поважності причин відсутності ОСОБА_3 на робочому місці 10 та 11 квітня 2011 року, відповідно до змісту рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 27.08.2013, тобто через стан її здоровя, були відсутні.

Другою підставою незаконності наказу НІЕЗ «Переяслав» №44-ос від 20.04.2011 року у рішенні від 27.08.2013 року вказано відсутність погодження звільнення ОСОБА_3 з профспілкою «Захист справедливості» працівників НІЕЗ «Переяслав». При цьому судом встановлено, що на момент звільнення ОСОБА_3 у гендиректора НІЕЗ «Переяслав» були відсутні відомості про те, що вона є членом профспілки. У відповідях на звернення гендиректора НІЕЗ «Переяслав» до профспілок установи (дві профспілки) про членство у них ОСОБА_3, було повідомлено, що вона не є членом профспілок. А на повторний запит керівник профспілки «Захист справедливості» відповідь не надала. ОСОБА_3 не повідомила керівництво НІЕЗ «Переяслав» про своє членство у профспілці «Захист справедливості».

З огляду на вищенаведене, оскільки відсутня вина відповідача у заподіянні матеріальної шкоди, то суд першої інстанції прийшов до правильного висновку щодо відмови у задоволенні позовних вимог.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу Національного історико-етнографічного заповідника «Переяслав» відхилити.

Рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 26 січня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду Київської області набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий: Олійник В.І.

Судді: Матвієнко Ю.О.

ОСОБА_4