Справа № 161/6205/16-ц
Провадження № 2/161/2605/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 липня 2016 року Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі головуючого - судді Подзірова А.О., при секретарі Кубяк О.В., з участю сторін, представників відповідача та третьої особи: ОСОБА_1 та ОСОБА_2, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Луцьку позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою.

Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20 січня 2010 року у справі № 2-293/10 у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5, ОСОБА_4 про виділення частки із складу земельної ділянки, яке було змінено рішенням апеляційного суду Волинської області від 17 березня 2010 року та ухвал апеляційного суду Волинської області від 02 червня 2015 року та 07 липня 2014 року у даній справі, позивачу виділено в натурі 21/100 частки зі складу земельної ділянки, яка знаходиться по вул. Вишневій 14 у місті Луцьку в розмірі 143,9 кв.м на праві особистої власності для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

Право власності на виділену відповідно до рішення суду вищезазначену земельну ділянку було ним зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 31.03.2016 року.

Проте, як вбачається з технічної документації із землеустрою щодо поділу та обєднання земельних ділянок громадянину ОСОБА_3 згідно рішення апеляційного суду Волинської області від 17.03.2010 р. на виділеній йому у приватну власність земельній ділянці знаходиться паркан з калиткою, який споруджений відповідачем, що позбавляє позивача можливості повноцінно користуватися вказаною земельною ділянкою і відповідно порушує його права як власника земельної ділянки.

На підставі наведеного, просить усунути відповідачем ОСОБА_4 перешкоди у користуванні належною йому на праві власності земельною ділянкою розміром 143,9 кв.м., яка знаходиться у м. Луцьку по вул. Вишневій 14, шляхом знесення за власний рахунок паркану.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_4 та її представник ОСОБА_1 в судовому засіданні позов не визнали, просили суд відмовити в задоволенні позову за безпідставністю.

Третя особа ОСОБА_5 та його представник ОСОБА_2 в судовому засіданні позов не визнали, просили суд відмовити в задоволенні позову за безпідставністю.

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши та оцінивши представлені по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20 січня 2010 року у справі № 2-293/10 у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5, ОСОБА_4 про виділення частки із складу земельної ділянки, позов задоволено, виділено ОСОБА_3 із складу земельної ділянки по вул. Вишневій, 14 в м. Луцьку 26/100 часток, що становить 174,2 кв.м. до квартири № 2 житлового будинку, згідно схематичного плану, який міститься в висновку № 0-290 судової будівельно технічної експертизи від 19.10.2009 року (а.с. 3 5). Рішенням апеляційного суду Волинської області від 17 березня 2010 року рішення Луцького міськрайонного суду від 20 січня 2010 року скасовано і ухвалено нове рішення. Позов ОСОБА_3 задоволено частково, виділено ОСОБА_3 зі складу земельної ділянки, що знаходиться по вул. Вишневій, 14 в м. Луцьку, 21/100 частку, що становить 143,9 кв.м., згідно схематичного плану до висновку експерта № О-290 від 19.10.2009 року, залишено у спільному користуванні ОСОБА_3 та ОСОБА_4 1/100 частку, що становить 6 кв.м, земельної ділянки, яка знаходиться по вул. Вишневій, 14 в м. Луцьку, згідно схематичного плану до висновку експерта № О-290 від 19.10.2009 року; залишено у спільному користуванні ОСОБА_3 та ОСОБА_5 10/100 частки, що становить 67,1 кв.м. земельної ділянки, яка знаходиться по вул. Вишневій, 14 в м. Луцьку (а.с. 6-9).

Право власності на виділену відповідно до рішення суду вищезазначену земельну ділянку було зареєстровано ОСОБА_3 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 31.03.2016 року, що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна (а.с. 13 ).

Відповідно до частини другої статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Відповідно ч 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно ч.3 ст. 373 ЦК України власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення.

З технічної документації із землеустрою, судом встановлено, що до позивача ОСОБА_3 перейшла у власність земельна ділянка на якій ще до її поділу знаходився паркан з калиткою (а.с. 18).

Пунктом 33 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» передбачено, що застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого.

Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані (статті 57 - 59 ЦПК), на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки.

Позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню незалежно від того, на своїй чи на чужій земельній ділянці або іншому об'єкті нерухомості відповідач вчиняє дії (бездіяльність), що порушують право позивача.

Із доданих до матеріалів справи письмових доказів, пояснень сторін, судом не встановлено, що саме відповідач після набуття у власність позивачем земельної ділянки площею 143,9 кв.м. по вул. Вишневій 14 у м. Луцьку, збудувала на ній паркан. Крім того, спірна земельна ділянка до її поділу у 2010 році знаходилась у спільній частковій власності ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 та сам паркан так само знаходився у спільній власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

За таких обставин, враховуючи недоведеність факту порушення права власності на земельну ділянку позивача, а саме, що відповідач збудував паркан та чинить перешкоди позивачу, щодо знесенню паркану, у користуванні належною йому на праві власності земельною ділянкою розміром 143,9 кв.м., яка знаходиться по вул. Вишневій, 14 в м. Луцьку, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_5, про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою слід відмовити.

На підставі керуючись ст.ст. 3, 10, 11, 57, 60, 88, 212-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_5, про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: А.О. Подзіров