Справа № 362/542/13-ц Головуючий у І інстанції Орда О. О.
Провадження № 22-ц/780/2098/16 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 4 12.07.2016
УХВАЛА

Іменем України

12 липня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

Головуючого судді Олійника В.І.,

суддів: Матвієнко Ю.О., Сліпченка О.І.,

при секретарі Петленко І.О.,

розглянувши матеріали цивільної справи за апеляційними скаргами ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 03 лютого 2016 року в справі за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_4 до ОСОБА_6, ОСОБА_5, ОСОБА_7 про припинення права власності та за зустрічним позовом ОСОБА_6, ОСОБА_5 до ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_8, Іванковичівської сільської ради Васильківського району Київської області, 3-ті особи: ОСОБА_7, Приватний нотаріус Васильківського районного нотаріального округу ОСОБА_9М, про визнання рішення та державного акту на право приватної власності на землю недійсним, визнання недійсним договору купівлі продажу земельної ділянки,-

в с т а н о в и л а :

22 січня 2013 року позивачі ОСОБА_4, ОСОБА_2 та ОСОБА_7П звернулися до суду з вказаним позовом про припинення права власності і просили позбавити права на частку у спільному майні ОСОБА_6Ф, ОСОБА_5 та ОСОБА_7Г в розмірі 1/12 частки, яка належить кожній на праві власності, що підтверджується свідоцтвами про право на спадщину шляхом виплати грошової компенсації вартості часток, які внесені на депозит суду, вартість яких визначена на підставі експертного будівельно-технічного дослідження. Також просили визнати за кожним з них (позивачів) право власності в розмірі 1/12 частки житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: Київська область, Васильківський район, село Іванковичі, вулиця Шкільна, 11, які належать відповідачам на праві власності.

При цьому посилались на те, що 31 травня 1986 року їм та їх брату ОСОБА_10 після смерті їх матері ОСОБА_11М були видані свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок №11 по вулиці Шкільній в с.Іванковичі Васильківського району Київської області. 06.05.1989 року помер ОСОБА_10. 18.04.2005 року після смерті ОСОБА_10П на 1/4 частину житлового будинку №11 по вулиці Шкільній в с.Іванковичі Васильківського району Київської області були видані свідоцтва про право на спадщину за законом ОСОБА_6, ОСОБА_5, ОСОБА_7 (по 1/12 кожній). Відповідачі ніколи не користувалися цим будинком і не приймали участі у його утриманні. Згідно висновку експертного будівельно-технічного дослідження від 13.07.2012 року вартість 1/4 частини будинку становить 9018 грн. 93 коп. Враховуючі наявними всі підставі, які передбачені ст. 365 ЦК для припинення права особи на частку в спільному майні, просили позов задовольнити.

23 листопада 2011 року ОСОБА_6, ОСОБА_5 та ОСОБА_7 звернулись до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_3 та ОСОБА_2, в якому просили поділити житловий будинок №11 по вулиці Шкільній в с.Іванковичі Васильківського району Київської області в натурі між співласниками, які є сторонами по справі, визнати недійсним рішення Іванковичівської сільської ради Васильківського району Київської області про передачу у приватну власність ОСОБА_4 земельної ділянки загальною площею 0,330 га по вулиці Шкільній 11 в с.Іванковичі Васильківського району Київської області (цільове призначення - для обслуговування житлового будинку та ведення особистого селянського господарства), визнати недійсним державний акт від 10 квітня 1996 року про право власності на земельну ділянку загальною площею 0,330 га по вулиці Шкільній 11 в с.Іванковичі Васильківського району Київської області (цільове призначення - для обслуговування житлового будинку та ведення особистого селянського господарства), виданий на імя ОСОБА_4П та визначити порядок користування земельною ділянкою по вулиці Шкільній, 11 в с.Іванковичі Васильківського району Київської області пропорційно розміру часток у спільній власності на будинок. Свої вимоги обгрунтували тим, що 08 лютого 1980 року між ОСОБА_6Ф та ОСОБА_10П було зареєстровано шлюб. 31 травня 1986 року ОСОБА_10 після смерті матері було отримано свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/4 частину житлового будинку №11 по вулиці Шкільній в с.Іванковичі Васильківського району Київської області. 06 травня 1989 помер її чоловік - ОСОБА_10, після смерті якого вони т ОСОБА_6Ф (дружина) та його доньки ОСОБА_7Г та ОСОБА_5Г отримали свідоцтва про право на спадщину за законом по 1/12 кожна на житловий будинок №11 по вулиці Шкільній в с.Іванковичі Васильківського району Київської області. Відповідачі перешкоджають користуватися будинком, встановили замки та не допускають їх до будинку, і при цьому рідко приїзжають та користуються будинком, не підтримують його в належному стані та не надають змогу робити це їм (позивачам). Можливість поділу будинку визначена висновком №7361/10-15 судово-будівельної експертизи від 22.06.2011 року, згідно якого житловий будинок №11 по вулиці Шкільній в с.Іванковичі Васильківського району лише при умові влаштування прибудови та зміни існуючого обємно- планувального рішення приміщення, но це неможливо оскільки власником земельної ділянки є відповідачка ОСОБА_4П, про що позивачі взнали лише під час розгляду справи в суді. Рішенням Іванковичівської сільської ради Васильківського району від 09.09.1995 року передано ОСОБА_4 земельну ділянку загальною площею 0,330 га по вулиці Шкільній, 11 в с.Іванковичі Васильківського району Київської області (цільове призначення - для обслуговування житлового будинку та ведення особистого селянського господарства) та на підставі цього рішення їй було видано державний акт на право власності на вищезазначену земельну ділянку, і у звязку з чим просили позов задовольнити.

В подальшому Васильківським міськрайонним судом Київської області за заявою ОСОБА_7 її вимоги були залишені без розгляду.

ОСОБА_5 та ОСОБА_6 подали позовну заяву в новій редакції до ОСОБА_4, ОСОБА_3 та ОСОБА_2, Іванковичівської сільської ради Васильківського району Київської області, третя особа: ОСОБА_7, про визнання недійсним та скасування рішення органу місцевого самоврядування та державного акту на право власності на землю, в якій просили з урахуванням уточнених позовних вимог визнати недійсним рішення Іванковичівської сільської ради Васильківського району Київської області про передачу у приватну власність ОСОБА_4 земельної ділянки загальною площею 0,330 га по вулиці Шкільній 11 в с.Іванковичі Васильківського району Київської області (цільове призначення - для обслуговування житлового будинку та ведення особистого селянського господарства), визнати недійсним державний акт від 10 квітня 1996 року про право власності на земельну ділянку загальною площею 0,330 га по вулиці Шкільній 11 в с.Іванковичі Васильківського району Київської області (цільове призначення - для обслуговування житлового будинку та ведення особистого селянського господарства), виданий на імя ОСОБА_4П

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 11.07.2013 року позов задоволено. Визнано недійсним та скасовано рішення 6-ої сесії 22-го скликання Іванковичіської сільської ради Васильківського району Київської області від 09 вересня 1995 року та державний акт на право приватної власності на землю серії КВ №3039 від 10 квітня 1996 року загальною площею 0,330 га по вулиці Шкільній, 11 в с.Іванковичі Васильківського району Київської області для будівництва та обслуговування житлового будинку та ведення селянського господарства, яке рішенням Апеляційного суду Київської області від 19 грудня 2013 року скасовано та в задоволенні позову ОСОБА_5 та ОСОБА_6 до ОСОБА_4, ОСОБА_3 та ОСОБА_2, Іванковичівської сільської ради Васильківського району Київської області, третя особа: ОСОБА_7 про визнання недійсним та скасування рішення органу місцевого самоврядування та державного акту на право власності на землю відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 11.07.2013 року та рішення Апеляційного суду Київської області від 19 грудня 2013 року скасовані та справу направлено на новий розгляд.

Ухвалою судді Васильківського міськрайонного суду Київської області від 16.05.2014 року справу прийнято до провадження та призначено до судового розгляду.

26.08.2014 року ОСОБА_6 та ОСОБА_5 подали уточнену позовну заяву до ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_2, Іванковичівської сільської ради Васильківського району Київської області, ОСОБА_8, треті особи: ОСОБА_7, Приватний нотаріус Васильківського районного нотаріального округу ОСОБА_9М , про визнання недійсним та скасування рішення органу місцевого самоврядування та державного акту на право власності на землю, визнання недійсним договору купівлі-продажу земельні ділянки від 10 травня 2005 року, в якому просили визнати частково недійсним рішення Іванковичівської сільської ради Васильківського району Київської області про передачу у приватну власність ОСОБА_4 земельної ділянки загальною площею 0,330 га по вулиці Шкільній, 11 в с.Іванковичі Васильківського району Київської області (цільове призначення - для обслуговування житлового будинку та ведення особистого селянського господарства), визнати недійсним державний акт від 10 квітня 1996 року про право власності на земельну ділянку загальною площею 0,330 га по вулиці Шкільній 11 в с.Іванковичі Васильківського району Київської області (цільове призначення - для обслуговування житлового будинку та ведення особистого селянського господарства), виданий на імя ОСОБА_4П та визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 10 травня 2005 року між ОСОБА_4П та Очерет -ОСОБА_12

Позивачі ОСОБА_4, ОСОБА_2, ОСОБА_7П та їх представник ОСОБА_13І в судовому засіданні позов про припинення права на частку підтримали, просили задовольнити, а в задоволенні позову ОСОБА_6Ф та ОСОБА_5Г просили відмовити.

Відповідачі ОСОБА_6Ф та ОСОБА_5Г та їх представник ОСОБА_14П в задоволенні позову ОСОБА_4, ОСОБА_2, ОСОБА_7П про припинення права на частку в майні просили відмовити з тих підстав, що ніхто не може бути протиправно позбавленим права власності з тих підстав, що власник не проживає в спірному будинку або не виконує обовязку з його утримання. Крім того висновок експерта на підставі якого визначалась ринкова вартість 1/4 частини спірного будинку вже застарів, а експертиза по справі не призначалась. Щодо заявленого ними позову просили задовольнити з підстав наведених у ньому, щодо строку позовної давності зазначили про те, що ОСОБА_4П приватизовано всю земельну ділянку на своє імя і вони дізналися про це лише в 2009 році, коли звернулися з позовом про виділення в натурі частини житлового будинку та визначення порядку користування земельною ділянкою, в ході якого було встановлено, що ОСОБА_4П вся земельна ділянка приватизована на її імя, а тому ці вимоги були залишені без розгляду, в звязку з чим ними не пропущено строк позовної давності.

Представник відповідача по справі за позовом ОСОБА_6Ф та ОСОБА_5 заперечувала проти задоволення даного позову, зазначивши, що на момент смерті матері відповідачів діяло законодавство, згідно якого при переході права власності на будівлю право користування земельною ділянкою не переходить. Підтверджень того, що ділянка, яка перебувала в користуванні померлої в розмірі 0,40 га та земельні ділянки, на які виданий державний акт ОСОБА_4П це одна і та ж земельна ділянка не надано. Ці земельні ділянки розташовані в різних місцях, і взагалі за адресою: Шкільна, 11 в с.Іванковичі розташовані чотири земельні ділянки. Враховуючи. що сторони по справі не проживали в селі. вони мали права в разі отримання спадщини отримати тільки земельну ділянку розміром 0,3-0,6 соток. а отже позивачами не доведено що земельна ділянка, яка була продана, належала померлій ОСОБА_11М, а отже могла бути успадкована.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 03 лютого 2016року відмовлено в задоволенні позовних вимог.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з підстав порушення судом норм матеріального та процесуального права ставиться питання про скасування рішення в частині відмови у задоволенні їхніх позовних вимог і в цій частині ухвалення нового рішення по суті їхніх позовних вимог та залишення без змін рішення в частині заявлених позовних вимог до них.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 з підстав порушення судом норм матеріального та процесуального права ставиться питання про зміну рішення, а саме, визнання частково недійсним рішення 6 сесії 22 скликання Іванковичської сільської Ради від 9 венресня 1995 року про передачу ОСОБА_4 земельної ділянки площею 0,33 га по вулиці Шкільній, 11, визнання недійсними Державних актів серії КВ №3039 від 10 квітня 1996 року на імя ОСОБА_4 та серіїАГ №235054 від 11 липня 2006 року на імя Очерет ОСОБА_12 та визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_8

Колегія суддів вважає, що апеляційні скарги необхідно відхилити, виходячи з наступних підстав.

Згідно свідоцтва про право на спадщину від 31.05.1986 року, виданого ОСОБА_15, старшим державним нотаріусом Васильківської державної нотаріальної контори та зареєстрованого в реєстрі за №І-945 спадкоємцями щодо майна померлої 28 листопада 1985 року ОСОБА_11 є ОСОБА_4, ОСОБА_10, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 в рівних частках кожний (по 1/4 частині) житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходиться в с.Іванковичі Васильківського району Київської області.

06 травня 1989 року помер ОСОБА_10

Згідно свідоцтв про право на спадщину за законом від 18 квітня 2005 року спадкоємцями 1/4 частини житлового будинку №11 по вулиці Шкільній в с.Іванковичі Васильківського району Київської області після померлого 06 травня 1989 року ОСОБА_10 є його дружина ОСОБА_6 та дочки ОСОБА_5 та ОСОБА_7.

За рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 28 жовтня 2011 року «відповідно до висновку №7631/10-15 судово-будівельної експертизи від 22.06.2011 року, призначеної за клопотанням позивачів, розділити будинковолодіння №11 по вулиці Шкільній в с. Іванковичі на ізольовані 3/4 та 1/4 частини не можливо, оскільки не можна забезпечити рівень комфорту проживання не нижче вимог, що регламентовані державними будівельними нормами, частка житлової кімнати площею 11,3 кв.м становить 17/100 частин, переобладнати цю житлову кімнату в ізольовану квартиру можливо лише за умови влаштування прибудови та зміни існуючого обємно планувального рішення приміщення. Приймаючи до уваги те. що облаштування ізольованої квартири з кімнати площею 11,3 кв.м неможливе, влаштування прибудови на даний час також неможливе, так як власником всієї земельної ділянки площею 0,192 га для обслуговування житлового будинку є відповідачка ОСОБА_4П, що підтверджується державним актом на право приватної власності на землю, виданому їй 10.04.1996 року. Крім того, при такому варіанті виділу значно зменшується частка позивачів з 25/100 до 17/100 частин. Отримувати компенсацію вартості їх часток у праві власності позивачі не хочуть»

Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

ОСОБА_4П є власником земельної ділянки площею 0,330 га, яка розташована в с.Іванковичі по вулиці Шкільній, 11 (цільове призначення - для обслуговування житлового будинку та ведення особистого селянського господарства), що підтверджується державним актом на право приватної власності на землю серії КВ № 3059 від 10.04.1996 року.

Відповідно до висновку №0218 експертного будівельно-технічного дослідження від 13 липня 2012 року дійсна (ринкова) вартість 1/4 частини домоволодіння №11 по вулиці Шкільній в с.Іванковичі Васильківського району Київської області з урахуванням вартості земельної ділянки площею 0,192 га та без врахування вартості гаража під літ «Г» і веранди І станом на момент складання висновку становить 493 816 грн. 76 коп.

Згідно квитанцій від 21.01.2013 року ОСОБА_2, ОСОБА_4П та ОСОБА_7П на депозитний рахунок суду внесено 9018 грн. 93 коп.

Відповідно до ст.365 Цивільного кодексу України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї.

Припинення права власності на частку спільного майна одного із співвласників можливо лише при сукупності усіх умов, передбачених ч.1 ст.365 ЦК України.

Згідно з ч.2 ст.365 ЦК України суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Як зазначено в Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» при неможливості виділу частки будинку в натурі, власнику, що виділяється присуджується грошова компенсація.

Розмір грошової компенсації визначається за угодою сторін, а за відсутності такої угоди - судом за дійсною вартістю будинку на час розгляду справи.

Під дійсною вартістю будинку розуміється грошова сума, за яку він може бути проданий у даному населеному пункті чи місцевості.

Згідно з висновком №0218 експертного будівельно-технічного дослідження від 13 липня 2012 року експертом визначена лише залишкова вартість спірного будинку, дійсна ринкова вартість спірного будинку визначена з урахуванням вартості земельної ділянки, яка перебуває у власності ОСОБА_4, а отже не може братися до уваги, так як не визначає дійсну ринкову вартість лише спірного будинку, право власності на яке позивачі просять припинити та враховуючи те, що сторонами клопотання про призначення експертизи не заявлялось, суд позбавлений був можливості самостійно визначити ринкову вартість1/4 частини спірного будинку.

Також позивачі в даному позові посилались на п.3 ч.1 ст.365 Цивільного кодексу України як на обґрунтування підстав для задоволення своїх вимог, зазначаючи, що для припинення права на частку у спільному будинку наявні всі умови, передбачені ст.365 ЦК України, але суд вірно не прийняв до уваги таку позицію позивачів у справі, оскільки під час судового розгляду було встановлено, що сторони у справі не проживають у спірному будинку, спірний житловий будинок ні позивачами, ні відповідачами не використовується як постійне місце проживання, оскільки сторони постійно проживають та зареєстровані у м. Києві, а відповідно є незрозумілим з чого виходили позивачі у справі при обґрунтуванні неможливості спільного володіння і користування спірним майном з відповідачами у справі, зважаючи на те, що відповідні правовідносини щодо спільного користування спірним майном ще не виникли, а тому висновки позивачів про неможливість спільного володіння і користування спірною квартирою є необґрунтованими і передчасними.

Відповідно до ч.3 ст.10 та ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом та ст.61 цього Кодексу.

Згідно ч.2 ст.59 ЦПК України обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ч.3 ст.60 ЦПК України доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Згідно ч.4 ст.60 ЦПК України доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

За ч.ч.1, 2 ст.321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

На підставі викладеного, суд вірно прийшов до висновку, що позов ОСОБА_4, ОСОБА_2, ОСОБА_7П до ОСОБА_6Ф, ОСОБА_5, ОСОБА_7Г про припинення права власності на нерухоме майно задоволенню не підлягав через недоведеність та необґрунтованість, оскільки позивачами не надано доказів в обґрунтування обставин, на які вони посилаються як на підставу для задоволення своїх вимог, одночасно під час судового розгляду було встановлено обставини, якими спростовуються доводи позивача у справі, при цьому також не визначена ринкова вартість 1/4 частки спірного будинку.

Щодо позову року ОСОБА_6, ОСОБА_5 до ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_2, Іванковичівської сільської ради Васильківського району Київської області, ОСОБА_8, про визнання недійсним та скасування рішення органу місцевого самоврядування та державного акту на право власності на землю, визнання недійсним договору купівлі-продажу земельні ділянки від 10 травня 2005 року то судом встановлено наступне.

Згідно свідоцтва про право на спадщину від 31.05.1986 року, виданого ОСОБА_15, старшим державним нотаріусом Васильківської державної нотаріальної контори та зареєстрованого в реєстрі за №І-945 спадкоємцями померлої 28 листопада 1985 року ОСОБА_11 є ОСОБА_4, ОСОБА_10, ОСОБА_3 та ОСОБА_2, які успадкували в рівних частках кожний (по 1/4 частині) житловий будинок з надвірними будівлями, який знаходиться за адресою: Київська область, Васильківський район, с.Іванковичі.

Згідно довідки виконавчого комітету Іванковичівської сільської ради Васильківського району Київської області №34-02/12 від 22.02.2012 року в земельно-шнуровій книзі згідно наказу №56 від 15.02.1973 року за ОСОБА_11М за адресою: Київська область, Васильківський район, с. Іванковичі, вул. Шкільна, 11 рахувалась земельна ділянка площею 0,400 га.

06 травня 1989 року помер ОСОБА_10, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії IV-БК № 354899.

За ст.106-1 Земельного кодексу Української РСР (яка діяла) на момент спірних правовідносин) перехід права власності на будівлю, розташовану в сільському населеному пункті, не тягне за собою переходу права користування присадибною земельною ділянкою. Надання присадибної земельної ділянки особі, до якої перейшло право власності на будівлю, провадиться на загальних підставах відповідно до вимог цього Кодексу. У випадках переходу в спадщину права власності на розташований у сільському населеному пункті жилий будинок до спадкоємців, якщо вони не мають права на одержання в установленому порядку присадибної земельної ділянки, а також придбання громадянами, які постійно проживають у містах і селищах міського типу, жилого будинку в сільській місцевості для сезонного або тимчасового проживання або наявності у них у цій місцевості жилого будинку на праві особистої власності, який вони бажають використовувати для зазначеної мети, цим особам надається у користування земельна ділянка для утримання жилого будинку і виробництва сільськогосподарської продукції в порядку і розмірах, що визначаються законодавством Союзу РСР.

09 грудня 1989 року ОСОБА_6, яка діяла в своїх інтересах та інтересах малолітньої доньки ОСОБА_5 звернулась до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_10

Відповідно до вимог ст.548 ЦК Української РСР (в редакції 1963 р.), яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями.

Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

18 квітня 2005 року ОСОБА_6, ОСОБА_7Г та ОСОБА_5Г отримали свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_10, а саме, на житловий будинок №11 по вулиці Шкільній в селі Іванковичі Васильківського району по 1/12 частині за кожним.

Відповідно до ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять всі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

На підставі рішення 6 сесії 22 скликання Іванковичівської сільської ради від 09.09.1995 року ОСОБА_16П отримала Державний акт про право приватної власності на землю на її ім'я площею 0,192 га При цьому сільська рада виділила їй і іншу земельну ділянку площею 0,138 га.

Таким чином, ОСОБА_4П було передано у власність земельну ділянку площею 0,192 га. та земельну ділянку площею 0,138 га.

Згідно з ч.1 ст.42 Земельного кодексу України (в редакції яка діяла на момент спірних правовідносин) громадяни, яким жилий будинок, господарські будівлі та споруди і земельна ділянка належать на праві спільної сумісної власності, використовують і розпоряджаються земельною ділянкою спільно. Використання і розпорядження земельною ділянкою, що належить громадянам на праві спільної часткової власності, визначаються співвласниками цих об'єктів і земельної ділянки пропорційно розміру часток у спільній власності на даний будинок, будівлю, споруду.

Відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки від 10 травня 2005 року ОСОБА_4П продала ОСОБА_8Ю земельну ділянку площею 0,138 га. (цільове призначення - для особистого підсобного господарства), що знаходиться за адресою: Київська область, Васильківський район, с.Іванковичі, вул. Шкільна, 11, про що на державному акті приватним нотаріусом зроблено відповідну відмітку про перехід права власності на зазначену частину.

Згідно з витягом з державного реєстру земель про присвоєння кадастрового номера земельній ділянці 07 жовтня 2010 року земельній ділянці площею 0,192 га., яка розташована за адресою:Київська область, Васильківський район, с. Іванковичі, вул.Шкільна, 11 та належить на праві приватної власності ОСОБА_4П присвоєно кадастровий номер :01:019:0287.

Проданій частині земельної ділянки у розмірі 0,138 га. також було присвоєно інший кадастровий номер.

Суд прийшов до вірного висновку, що на час приватизації земельної ділянки з цільовим призначенням - для будівництва житлового будинку ОСОБА_4П порушено право позивачів як співвласників будинку, передбачене ст.42 Земельного кодексу України (який діяв на час виникнення спірних правовідносин) на отримання земельної ділянки пропорційно розміру часток у спільній частковій власності на спірний будинок, при цьому чинний на момент смерті ОСОБА_11М та ОСОБА_10П Земельний кодекс не передбачав перехід права користування земельною ділянкою в разі переходу права власності на житловий будинок, доказів що частина земельної ділянки відповідно до частки в праві власності на успадкований після смерті ОСОБА_10 О,М житловий будинок або земельна ділянка з цільовим призначенням - для ведення особистого підсобного господарства, які були надані ОСОБА_4П згідно рішення сільської ради перебували в користуванні померлого ОСОБА_10П, спадкоємцями якого є ОСОБА_6Ф та ОСОБА_5Г суду не надано, отже відповідно до статті 1225 ЦК України до спадкоємців померлого ОСОБА_10П якими є позивачі по справі, не перейшло право користування спірними земельними ділянками.

Отже зазначене вище оспорюване рішення від 09 вересня 1995 року Іванковичівської сільської ради Васильківського району Київської області в частині передачі у власність земельної ділянки загальною площею 0,192 га (цільове призначення - для обслуговування житлового будинку, що знаходиться за адресою: Київська область, Васильківський район, с.Іванковичі, вул. Шкільна, 11 прийняте з порушенням вимог закону, а тому воно підлягає визнанню недійсним, оскільки порушує права позивачів щодо користування земельною ділянкою відповідно до належних їм частин житлового будинку.

Державний акт на право власності на земельну ділянку є правовстановлюючим документом, який видається на підставі рішення відповідного органу місцевого самоврядування, тому вимога про скасування державного акта на право приватної власності на земельну ділянку загальною площею 0,192 га, цільове призначення для обслуговування житлового будинку , що знаходиться за адресою: Київська область, Васильківський район, с. Іванковичі, вул. Шкільна, 11 є похідною та залежить від доведеності незаконності рішення органу місцевого самоврядування.

Згідно із положеннями ст. ст. 55, 124 Конституції України, ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За правилами ст.71 ЦК України (1963 року), ст.ст. 256, 257 ЦК України (2003 року) позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до вимог ч.1 ст.80 ЦК України (1963 року), ч. ч.3, 4 ст.267 ЦК України (2003 року) позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Подаючи до суду заяву про застосування строку позовної давності та відмову у позові з цих підстав, представник відповідачів ОСОБА_4, ОСОБА_7П та ОСОБА_2П посилалась на те, що про порушення своїх прав позивачі дізналися ще в 2006 році , а отже ними пропущено строк позовної давності до суду зі зверненням з даним позовом.

Позивачі і представник позивачів у судовому засіданні 03.02.2016 року пояснили, що вперше про порушення права на земельну ділянку за адресою: село Іванковичі Васильківського району району Київської області, вулиця Шкільна, 11, позивачі дізналися у 2009 року. Вважають, що за таких обставин строк позовної давності позивачами не пропущено.

Проте суд вірно критично оцінив такі пояснення, оскільки позивачі ОСОБА_6Ф та ОСОБА_5Г в судовому засіданні, яке відбулося 25.01.2016 року на неодноразові питання суду про момент, коли позивачі дізналися про порушення свого права на земельну ділянку, зазначали, що про те, що вся земельна ділянка знаходиться в користуванні ОСОБА_4П вони дізналися ще в 2005 році, та на запитання суду чому до суду звернулися лише в 2011 році повідомили що намагалися врегулювати питання мирним шляхом. Цей факт також підтверджується показами допитаного в судовому засіданні свідка ОСОБА_17, який повідомив, що позивачі звертались до сільської ради з питанням щодо надання земельної ділянки у власність, проте їм було повідомлено, що земельна ділянка належить на праві власності ОСОБА_4

Стаття 256 ЦК України визначає позовну давність як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Отже, позовна давність це строк, протягом якого особа може реалізувати належне їй матеріальне право на отримання судового захисту порушеного цивільного права чи інтересу шляхом предявлення в належному порядку нею чи іншою уповноваженою особою позову до суду.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (стаття 267 ЦК України).

Визначення початку відліку позовної давності міститься у статті 261 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України за загальним правилом перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що позовна давність є строком предявлення позову особою, право якої порушене, до суду з позовом.

При цьому предявлення позову особою, право якої порушене, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Згідно з вимогами ч.ч.1, 2 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Таким чином, враховуючи що позивачі дізналися про порушення свого права ще в 2005 році заява представника відповідачів про застосування строку позовної давності та відмови у позові в частині визнання недійсним рішення та державного акту про право власності на земельну ділянку площею 0,192 га. (цільове призначення - для обслуговування житлового будинку яка розташована за адресою: Київська область, Васильківський район, село Іванковичі, вул. Шкільна, 11 з підстав пропуску строку позовної давності підлягала до задоволення.

Щодо надання земельної ділянки загальною площею 0,138 га (цільове призначення - для ведення особистого підсобного господарства, що знаходиться за адресою: Київська область, Васильківський район, село Іванковичі, вулиця Шкільна, 11 у власність ОСОБА_4, то в цій частині рішення Іванковичівської сільської ради Васильківського району Київської області в частині передачі у власність вищезазначеної земельної ділянки рішення прийнято з врахуванням вимог чинного на той момент Земельного кодексу, так як надавалась ОСОБА_4П на загальних підставах, доказів перебування цієї земельної ділянки в користуванні померлого ОСОБА_10П суду також не надано, а отже право користування цією земельною ділянкою не входило до спадкової маси померлого ОСОБА_10П згідно ст.1225 ЦК При цьому так як скасування державного акту на земельну ділянку на вищезазначену земельну ділянку є похідним, то в цій частині позов теж не підлягав до задоволення.

Вимога щодо визнання недійсним укладеного між ОСОБА_4П та Очерет - ОСОБА_12Ю договору купівлі-продажу земельної ділянки від 10 травня 2005 року не підлягала до задоволенню, так як є похідною від вимоги про скасування рішення про надання земельної ділянки загальною площею 0,138 га (цільове призначення - для ведення особистого підсобного господарства), що знаходиться за адресою: Київська область, Васильківський район, с. Іванковичі, вул. Шкільна, 11 у власність ОСОБА_4П та державного акту на право власності на вищезазначену земельну ділянку, виданого на імя ОСОБА_4.

За положеннями ст.ст.203, 215, 216 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 ст.203 цього Кодексу. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочин, а в разі неможливості такого повернення, відшкодувати вартість одержаного.

Разом із тим, згідно зі ст.388 ЦК України власник має право витребувати своє майно з чужого незаконного володіння. Однак, якщо майно за плату придбане у особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не повинен був знати (добросовісний набувач), то власник вправі витребувати це майно від набувача лише в разі, коли майно загублене власником або особою, якій майно було передане власником у володіння, або викрадено у того чи іншого, або вибуло з їх володіння іншим шляхом поза їх волею.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_8 є добросовісним набувачем вказаної ділянки. Доказів зворотнього, як вірно вказав суд, позивачами не надано. Питання, які пов'язані з припиненням права власності добросовісного набувача на придбане майно врегульовані статтями 330, 388 ЦК України, які встановлюють вичерпний перелік підстав, за наявності яких, придбане добросовісним набувачем майно не переходить у його власність і може бути витребуване у нього. Тобто способом захисту прав в такому випадку є вимоги про витребування майна від добросовісного набувача.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п.22 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 7 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», згідно яких якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 ЦК). Якщо в такій ситуації (саме так обґрунтовано підставу позову) пред'явлений позов про визнання недійсними договорів про відчуження майна, суду під час розгляду справи слід мати на увазі правила, встановлені статтями 387, 388 ЦК. У зв'язку із цим суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів.

З викладених вище підстав суд вірно вважав, що захист прав позивачів в цій частині відповідно до позовних вимог та вимог закону необхідно здійснювати шляхом витребування майна у набувача шляхом пред`явлення віндикаційного позову відповідно до ст.388 ЦК України, а не визнання недійсний договору купівлі-продажу.

Також позивачами до ОСОБА_2П та ОСОБА_7П не предявлено жодної вимоги, а тому в цій частині позов також не підлягає до задоволення.

З огляду на вищенаведене, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку щодо відмови у задоволенні позовних вимог сторін.

Таким чином, доводи апеляційних скарг про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційних скарг та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційні скарги слід відхилити, а рішення суду залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 відхилити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 03 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду Київської області набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий: Олійник В.І.

Судді: Матвієнко Ю.О.

ОСОБА_18