Провадження 2/331/1789/2016
24.11.2016 р. м. Запоріжжя
Жовтневий районний суд міста Запоріжжя в складі:
головуючого судді Світлицької В.М.
за участю секретаря Богач А.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Запоріжжя цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14 до Комбінату комунальних підприємств Жовтневого району м. Запоріжжя про визнання права власності, -
Позивачі в судове засідання не зявилися, надали суду заяви про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримують, наполягають на їх задоволенні, проти винесення заочного рішення не заперечують.За клопотанням позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України.
Відповідач у судове засідання не зявилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, заяв суду не надали. Їх неявка не перешкоджає розгляду справи, оскільки матеріалів, наявних у справі достатньо для розгляду її по суті.
Відповідно до ст. 197 ч.2 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Розглянувши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного.
Відповідно до ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку встановленому цивільним процесуальним кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держані та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.
Зі змісту статей 11, 15 ЦК України вбачається, що цивільні права і обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. ОСОБА_14 особа має право на судовий захист.
Судом встановлено, що 21.02.2012 між ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14 та Комбінатом комунальних підприємств Жовтневого району було укладено договір про спільну діяльність.
Відповідно до п.1.1 зазначеного договору про спільну діяльність учасники за договором зобовязуються обєднати свої внески і спільно діяти для досягнення спільної мети. У п. 1.2. метою цього договору зазначено будівництво обєкту «Квітковий павільйон» по проспекту Леніна (на сьогодні Соборний) вулиці Запорізькій в сквері «Індустрія», який споруджується на підставі рішення виконавчого комітету Запорізької міської ради № 432/1 від 28.11.2005 року.
Відповідно до п. 5 договору Учасник 16 (відповідач Комбінат комунальних підприємств Жовтневого району в м. Запоріжжя) зобовязується за цим договором внести як внесок в спільну діяльність право користування земельною ділянкою, яка розташована у м. Запоріжжя по проспекту Леніна, площею 0,2472, яка належить комунальному підприємству на умовах договору оренди, укладеного на підставі рішення від 15.09.2004 № 43 сесії Запорізької міської ради; внести як внесок в спільну діяльність проектну документацію на будівництво квіткового павільйону, узгоджену в установленому порядку і допущену як основний документ для будівництва обєкта, що є предметом цього договору. Незалежно від її вартості вона враховується в 30% частки відповідача, а позивачі зобовязалися здійснити грошові, майнові та інші внески в спільну діяльність, що передбачено п.п. 3.2, 4.1 Договору.
Відповідно до п. 7 вказаного договору було передбачено, що після завершення будівництва і передачі Квіткового павільйону в експлуатацію в установленому порядку кожному Позивачу передається у власність робоче місце, пропорційне його внеску в спільну діяльність, а всього Позивачам передається 70% площі квіткового павільйону. Відповідач, як зазначено було вище, отримує 30% площі квіткового павільйону у власність.
На виконання умов договору позивачі у повному обсязі та своєчасно виконали всі умови Договору, а саме здійснили грошові, майнові та інші внески в спільну діяльність пропорційно визначеним часткам, виконали роботу по оформленню дозвільних документів на будівництво павільйону, за спільні кошти здійснили будівництво квіткового павільйону, оформили в установленому порядку введення обєкта в експлуатацію.
Як вбачається з матеріалів справи, доказом належного завершення будівництва та прийняття обєкта до експлуатації свідчить декларація про готовність обєкта до експлуатації від 05.06.2012 року засвідчена державними організаціями. Державну реєстрацію права власності на 70% нерухомого майна квіткового павільйону, здійснено позивачами, що підтверджується свідоцтвами про права власності на 70% квіткового павільйону. Отже, вказаний обєкт нерухомості було збудовано та введено в експлуатацію саме позивачами, Комбінат комунальних підприємств Жовтневого району м. Запоріжжя ніякої участі в будівництві, облаштуванні, оформленні документації на нього не приймав.
Вищевикладені обставини, підтверджуються рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя по справі № 331/9086/15-ц за позовом фізичних осіб до Комбінату комунальних підприємство Жовтневого району м. Запоріжжя, про розірвання договору про спільну діяльність.
Так, зокрема рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя по справі № 331/9086/15-ц встановлено, що саме позивачі по справі здійснили повне виконання умов договору за свої грошові кошти, що підтверджено належними доказами. Відповідач же по справі своїх обовязків та будь-якої іншої участі в будівництві павільйону не приймав. У звязку з чим і було прийнято обґрунтоване рішення про розірвання договору про спільну діяльність саме на цих підставах.
Як передбачено ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.
Отже, на підставі зазначеної норми ЦПК України обставини щодо повного будівництва, оформлення документів для такого будівництва та введення в експлуатацію Квіткового павільйону саме позивачами по справі, без участі інших осіб, є встановленими судовим рішенням та не підлягають доказуванню.
Таким чином, суд приходить до висновку, що збудувавши та облаштувавши за власний рахунок «Квітковий павільйон» по проспекту Леніна(на сьогодні Соборний) вулиці Запорізькій в сквері «Індустрія», згідно договору про спільну діяльність від 21.02.2012 та приписів статті 331 ЦК України позивачі набули право власності на зазначений обєкт нерухомості.
Крім того, невизнання права власності на 30% квіткового павільйону за позивачами підтверджується й тими обставинами, що відповідач по справі 20.10.2016 здійснив реєстрацію права власності на вказані 30% павільйону за собою на підставі договору про спільну діяльність, який за рішенням суду від 29.03.2016 було розірвано.
Відповідно до ч. 1 ст. 181 ЦК України, до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також обєкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.
Згідно зі ст. 331 ЦК України, право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підстав договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна).
В силу ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, крім випадків і в порядку, встановлених законом.
Власник майна, в силу ч. 1 ст. 391 ЦК України, має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Статтею 41 Конституції України передбачено непорушність права приватної власності. Непорушність права власності полягає в його недоторканості, а в водночас і в недоторканості самого майна власності. Всі особи мають утримуватися від безпідставного заволодіння майном власника та завдання йому шкоди.
Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою стороною, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Статтею 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність права власності не встановлена судом.
Пленум ВСУ в постанові N 20 від 22.12.95 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» вказав, що судовий захист права приватної власності громадян здійснюється шляхом розгляду справ, зокрема, за позовами про визнання права власності на майно.У відповідності до п. 2 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» № 5 від 03 червня 2016 року позов про зняття арешту з майна може бути предявлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно).
Виходячи з вищевикладеного, враховуючи положення ст. ст. 15, 16 ЦК України, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими і підлягають задоволенню.
Керуючись ст. ст. 4, 10, 11, 59, 60, 208, 209, 212, 214-215, 224-226, 292, 294 ЦПК України, суд, -
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Запорізької області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10 денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя: Світлицька В.М.