АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Головуючий у 1 інстанції Савлук Т.В.
Справа №755/5502/16-ц
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 листопада 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді Кравець В.А.,

суддів: Лапчевської О.Ф., Слободянюк С.В.,

за участю секретаря Синявського Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 30 вересня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) по охороні, утриманню та експлуатації земель водного фонду м. Києва «Плесо», треті особи: генеральний директор Комунального підприємства виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) по охороні, утриманню та експлуатації земель водного фонду Пікалов Денис Олександрович, Київська міська профспілка працівників житлово-комунального господарства та сфери послуг про визнання незаконними наказів про звільнення та скорочення посади працівника, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2016 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому, з урахуванням уточнених вимог, просив визнати незаконними підпункт 1.10 пункту 1 наказу Комунального підприємства виконавчого органу КМР (КМДА) по охороні, утриманню та експлуатації земель водного фонду м. Києва «Плесо» від 29.02.2016 року №34-к/тр в частині звільнення його з посади заступника начальника служби утримання водних об'єктів, визнати незаконними накази від 10.12.2015 р. №164 «Про затвердження змін до організаційної структури» та від 11.12.2015 р. №165 «Про затвердження змін до штатного розпису» Комунального підприємства виконавчого органу КМР (КМДА) по охороні, утриманню та експлуатації земель водного фонду м. Києва «Плесо» в частині скорочення посади заступника начальника служби утримання водних об'єктів, поновити його на посаді заступника начальника служби утримання водних об'єктів Комунального підприємства виконавчого органу КМР (КМДА) по охороні, утриманню та експлуатації земель водного фонду м. Києва «Плесо», стягнути з відповідача середній з заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 55993 грн. 00 коп.

В мотивування вимог посилався на те, що з 02 червня 2015 року обіймав посаду заступника начальника служби утримання водних об'єктів Комунального підприємства «Плесо». 29 лютого 2016 року його було звільнено із займаної посади у зв'язку з скороченням штату працівників на підставі п.1 ст.40 КЗпП України. Вважає його звільнення незаконним та проведеним з грубим порушенням норм трудового законодавства, оскільки затвердження та введення в дію штатного розпису КП «Плесо» в новій редакції було проведено тільки з метою усунення із займаних посад небажаних працівників, прикриваючись при цьому новим штатним розписом, який став формально підставою для звільнення окремих працівників, в тому числі позивача, який був головою первинної профспілкової організації, та не давав згоду на звільнення працівників підприємства, членів профспілкової організації. При скороченні посади не враховано обставини, які дають позивачу переважне право залишитись на роботі, a саме: відсутність за цей час будь-яких дисциплінарних стягнень, тривалий час роботи на підприємстві, наявність у позивача на утриманні двох неповнолітніх дітей та дружини, яка на даний час перебуває у відпустці по догляду за дитиною. Крім того, згідно зі штатним розписом, затвердженим наказом №25 від 13 березня 2015 року, що діяв на день ознайомлення позивача з попередженням про майбутнє вивільнення та на день його звільнення у службі утримання водних об'єктів існувало три посади заступника начальника служби, однак відповідачем не враховано переважне право на залишення на роботі серед працівників, які обіймають аналогічні посади. При попередженні про звільнення та на дату звільнення позивачу було надано на ознайомлення перелік вакантних посад на підприємстві, які не відповідали кваліфікації та спеціальності позивача, в той же час обов'язок щодо працевлаштування працівника покладається на власника підприємства з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору. На день звільнення позивач був членом виборного органу первинної профспілкової організації КП «Плесо» Київської міської професійної спілки працівників житлово-комунального господарства та сфери послуг, відповідач направив до профспілкового комітету подання про надання згоди на розірвання з позивачем трудового договору, однак рішенням первинної профспілкової організації від 11 лютого 2016 року, яке оформлено протоколом №9, відмовлено у наданні згоди на звільнення позивача, аналогічне рішення, оформлене постановою 25.02.2016 року №9, прийняте вищестоящим виборним органом профспілки, проте незважаючи на відсутність згоди профспілки на звільнення позивача, керівник підприємства видав наказ про звільнення.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 30 вересня 2016 року у задоволенні позову - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на те, що рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки не відповідають обставинам справи та наявним в матеріалах справи доказам.

Вказує, що у структурному підрозділі відповідача - Службі утримання водних об'єктів станом на 16 грудня 2015 р. (день ознайомлення позивача з попередженням про майбутнє вивільнення) існувало 3 ідентичні посади заступника начальника служби утримання водних об'єктів, які обіймали, відповідно, позивач та ще 2 працівника - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 Натомість, попередження про майбутнє вивільнення було вручено лише йому.

Тобто, відповідачем взагалі не розглядалося питання про переважне право на залишення на роботі, чим порушено положення статті 42 Кодексу.

Зазначив, що не відповідає дійсності висновок суду про відсутність посади заступника начальника служби утримання водних об'єктів у штатному розписі, затвердженому генеральним директором 17.12.2015 року, у якому зазначено, що у службі утримання водних об'єктів (СУВО) наявні 2 штатні одиниці заступника начальника служби (Код КП 12222) (додаток 20 до пояснень відповідача від 20.07.2016).

У попередженні про наступне вивільнення від 16.12.2015 p. йому запропоновано лише 1 посаду некваліфікованого працівника (робітника з благоустрою мобільної бригади), що є порушенням наведених положень законодавства та актів судової практики, а також суперечить змісту довідки про наявність 14 вакантних посад (додаток 24 до пояснень відповідача від 20.07.2016 p.).

Крім того, наведений перелік вакантних посад є неповним та не містить окремих посад, зокрема введених до штатного розпису відповідача на підстав наказу №165 від 14.12.2015 року та тих, які з'явилися у штатному розписі, який вводився в дію з 01.03.2016 року і на які б він міг претендувати, якби вони були йому запропоновані.

Наприклад, у відділі кадрової роботи та з спеціальних питань введено нову посаду провідного фахівця, а до відділу матеріально-технічного та господарського забезпечення введено посаду провідного товарознавця з МТЗ, у мобільній бригаді (спеціалізованій) введено посаду робітника з благоустрою (бригадира).

Профспілковий комітет не дав згоди на розірвання трудового договору та навів відповідне правове обґрунтування своєї відмови.

A оскільки він був ще й головою профспілкового комітету, тобто членом профспілкового органу підприємства, то з урахуванням приписів ч. 3 ст. 252 КЗпП України відповідне подання на звільнення члена профспілкового комітету розглядав також вищий виборний орган цієї профспілки - президія Київської міської профспілки працівників житлово-комунального господарства та сфери послуг, яка своєю постановою від 25.02.2016 p. № 5 також не надала згоди на звільнення, навівши при цьому відповідне правове обґрунтування своєї відмови.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1, його представник ОСОБА_5 та представник Київської міської профспілки працівників житлово-комунального господарства та сфери послуг - ОСОБА_6 апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити з вищевказаних підстав.

Представник відповідача ОСОБА_7 проти апеляційної скарги заперечував, просив рішення суду у справі залишити без зміни.

Заслухавши доповідь судді Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив із того, що у відповідача мали місце зміни в організації виробництва праці, зокрема, скорочення чисельності штату працівників, при звільненні позивача були дотримані вимоги трудового законодавства, також його було повідомлено про наступне вивільнення не пізніше ніж за два місяці.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Частиною 1 ст.303 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом встановлено, що Комунальне підприємство виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) по охороні, утриманню та експлуатації земель водного фонду м. Києва «Плесо» засновано на комунальній власності територіальної громади м. Києва та входить до сфери управління Головного управління контролю за благоустроєм м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації).

Підприємство створено відповідно до рішення виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів від 03.07.1995 року №204 «Про заходи щодо охорони, утримання та експлуатації внутрішніх водойм м. Києва»

Комунальне підприємство виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) по охороні, утриманню та експлуатації земель водного фонду м. Києва «Плесо» є юридичною особою та діє на підставі Статуту, затвердженого рішенням виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів від 03.07.1995 року №204 (в редакції розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 08.04.2008 №502. (а.с.186-205 т.1)

10 грудня 2015 року генеральним директором Комунальне підприємство виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) по охороні, утриманню та експлуатації земель водного фонду м. Києва «Плесо» Д. Пікаловим видано наказ №164 «Про затвердження змін до організаційної структури» на виконання листа Департаменту міського благоустрою та збереження природного середовища від 02.10.2015 року №064-9882, п.п.1,2 Протоколу наради у директора Департаменту міського благоустрою та збереження природного середовища питань виконання заходів з санітарного очищення територій пляжів та зон відпочинку біля води закріплених за КП «Плесо» сторонньою підрядною організацією в 2015 році від 23.10.2015 року №25, п.2 протоколу наради питань освоєння КП «Плесо» бюджетних коштів по об'єкту «Регулювання рівня води водойм озеро Глінка з виконанням берегоукріплення та благоустрою південної її частини» виділених на здійснення капітальних видатків в 2015 році в рамках «Програми економічного і соціального розвитку м. Києва на 2015 рік», погодженого директором Департаменту міського благоустрою та збереження природного середовища 05.12.2015 року та з метою оптимізації організаційної структури, враховуючи потреби підприємства, наказано вивести із структури підприємства: директора з питань будівництва та розвитку прибережної інфраструктури; планово-економічний відділ; відділ бухгалтерського обліку та фінансів; виробничо-технічний відділ; ввести до структури підприємства відділ бухгалтерського обліку та планування. (а.с.126-127 т.1)

Судом першої інстанції вірно встановлено, що в КП «Плесо» у зв'язку з необхідністю оптимізації структури підприємства та відсутністю необхідного бюджетного фінансування, інших несприятливих факторів та кризових явищ, які відбулися в країні та впливали на виплату заробітної плати за рахунок бюджетних коштів, відбулося скорочення чисельності працівників підприємства.

11 грудня 2015 року генеральним директором Комунального підприємства виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) по охороні, утриманню та експлуатації земель водного фонду м. Києва «Плесо» Д. Пікаловим видано наказ №165 «Про затвердження змін до штатного розпису», наказано вивести із штатного розпису посади, серед іншого, службу утримання водних об'єктів: заступника начальника служби - 1,0; провідного інженера лісового господарства - 1,0. (а.с.128-134 т.1)

За наказом генерального директора підприємства Д.Пікалова від 29 лютого 2016 року за №34-к/тр звільнено ОСОБА_1, заступника начальника служби утримання водних об'єктів, з 26 лютого 2016 року, у зв'язку зі скороченням штату працівників і відмовою від переведення на іншу роботу, пункт 1 ст.40 Кодексу законів про працю України.

Підстава: попередження про наступне вивільнення від 16.12.2015 р., лист від 18.02.2016 р. №296 щодо надання переліку вакантних посад; рішення профспілкового комітету (протокол від 11.02.2016 р. №9), постанова №5 від 25.02.2016 р. Президії Київської міської профспілки працівників житлово-комунального господарства та сфери послуг; без обґрунтування відмови. (а.с.171 т.1)

Відповідно до ч. 1 ст.62 Господарського кодексу України підприємство - самостійний суб'єкт господарювання, створений компетентним органом державної влади або органом місцевого самоврядування, або іншими суб'єктами для задоволення суспільних та особистих потреб шляхом систематичного здійснення виробничої, науково-дослідної, торговельної, іншої господарської діяльності в порядку, передбаченому цим Кодексом та іншими законами.

Згідно ч. 3 ст. 64 цього Кодексу підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис.

Тобто, власник на свій розсуд має право формувати штат і структуру підприємства, установи або організації, змінити чисельність працівників певного фаху і кваліфікації та чисельність одних посад зменшити, здійснити звільнення працівників, що не забороняє одночасно прийнявши рішення про прийняття на роботу працівників іншого фаху і кваліфікації, змінити чисельність інших посад.

Враховуючи зазначене, при вирішенні трудового спору щодо поновлення на роботі працівника, звільненого у зв'язку зі скороченням чисельності штату працівників, суд зобов'язаний перевірити наявність підстав для звільнення та дотримання відповідачем порядку вивільнення працівника за ініціативою власника або уповноваженого ним органу, зокрема, чи мало місце скорочення чисельності штату або чисельності працівників. Проте, суд не має права вирішувати питання про доцільність змін в організації виробництва та наступне скорочення штату працівників, а також наявність підстав для утворення інших структурних підрозділів та їх функціональне навантаження. Вирішення вказаних питань належить до виключної компетенції роботодавця (власника або уповноваженого ним органу).

Зі змісту ст. 40 ч. 1 п. 1 КЗпП України скорочення чисельності штату працівників охоплюється поняттям змін в організації виробництва і праці, що в свою чергу може містити скорочення одних підрозділів підприємства, установи, організації із вивільненням їх працівників і одночасне створення інших підрозділів із наповненням їх новими посадами, що в кінцевому результаті може мати місце кількісну більшість фактичних працівників в підприємстві, установі чи організації в цілому, однак це не може свідчити про те, що зміни в організації виробництва та праці і відповідно скорочення чисельності штату працівників не мали місце, оскільки такі внутрішні процеси формування структури і штату працівників вирішує виключно власник або уповноважений ним орган на свій розсуд.

Виходячи з норм трудового законодавства не передбачено право суду перевіряти доцільності скорочення працівників, оскільки власник підприємства або уповноважений ним орган самостійно вирішує питання організаційної структури, чисельності та штатів працівників, ці питання стосується суто внутрішньої господарської діяльності окремого суб'єкта господарювання і не є предметом доказування у судових спорах.

Така позиція висловлена Судовою палатою у цивільних справах Верховного Суду в ухвалі від 28.01.2009 у справі № 6-14292св08.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 51 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною другою статті 40 цього Кодексу встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Як зазначено у положеннях ч.1 ч. 42 КЗпП при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається, зокрема: сімейним - при наявності двох і більше утриманців; (п.1); особам, в сім'ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; (п.2); працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; (п.3).

Згідно з частинами першою та третьою статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов'язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Вжиття роботодавцем заходів для працевлаштування працівника на іншому підприємстві чи після розірвання з працівником трудового договору відповідно до вимог частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України не є обов'язком роботодавця.

Власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

При цьому роботодавець зобов'язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. Оскільки обов'язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 Кзпп України роботодавець є таким, що виконав цей обов'язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з'явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення. Вказана правова позиція міститься в Постанові Верховного Суду України у справі №6-40цс15 від 01 квітня 2015 року.

В порядку ст. 49-2 Кодексу законів про працю України, ОСОБА_1 попереджено про наступне звільнення з посади заступника начальника служби утримання водних об'єктів з 29 лютого 2016 року, з пропозицією переведення на посаду робітника з благоустрою мобільної бригади (спеціалізованої) з посадовим окладом 3100,00 грн., факт отримання попередження засвідчено особистим підписом та містить власноручний запис про відмову від запропонованої посади. (а.с.165 т.1)

До винесення наказу про звільнення позивача із займаної посади підприємством вживались заходи для належного повідомлення ОСОБА_1 про перелік усіх вакантних посад на підприємстві для ознайомлення та визначення щодо переведення на одну із запропонованих посад відповідно до кваліфікаційних вимог шляхом направлення листів за місцем проживання ОСОБА_1 (лист від 18.02.2016 р. вих.№296 (а.с.167,168 т.1), які особисто отримано позивачем, що підтверджується зворотними поштовими повідомленнями про вручення, та складена довідка про перелік вакантних посад станом на 29 лютого 2016 року, яка надана позивачу для ознайомлення та містить власноручний запис позивача «не згоден» (а.с.169,170 т.1).

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачу не було запропоновано усі наявні на час його звільнення посади, спростовуються матеріалами справи, а саме проставленим підписом під переліком вакантних посад про незгоду перейти на запропоновані посади, позивач не виявив бажання перейти на інші посади, запропоновані йому, із заявою про переведення на іншу вакантну посаду не звертався.

З матеріалів справи вбачається, що за наказом по підприємству від 11 грудня 2015 року №165 «Про затвердження змін до штатного розпису» зі служби утримання водних об'єктів виведена посада заступника начальника служби утримання водних об'єктів, яку обіймав позивач, тому в розрізі даного спору не має підстав для висновку про переважне право на залишення на роботі, оскільки позивач обіймав посаду, яка за штатним розписом була одна.

В той же час, до кола працівників, серед яких визначаються особи, які мають переважне право на залишення на роботі, і працівники, які не мають таких переваг, а тому підлягають звільненню, входять всі працівники, що займають таку ж посаду і виконують таку ж роботу на підприємстві.

У відповідності до штатного розпису підприємства на 2016 рік, затвердженого генеральним директором Пікаловим Д.О. 17 грудня 2015 року, у Службі утримання водних об'єктів, яка є структурним підрозділом КП «Плесо» та діє на підставі Положення про службу утримання водних об'єктів КП Плесо», затверджена генеральним директором КП «Плесо» Д. Пікаловим 02.06.2015 року, посада «заступника начальника служби утримання водних об'єктів» відсутня. (а.с.135-158, 159-160, 161-62 т.1)

Отже, на момент звільнення позивача вакантна посада, яка відповідала б його професії та кваліфікації була відсутня, позивач відмовився від запропонованих посад, які були вільним станом на 29 лютого 2016 року, наведені позивачем доводи, що він мав переважне право на залишення на роботі, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки позивач обіймав посаду, яка за штатним розписом в структурному підрозділі, була лише одна, а наявність на підприємстві інших посад заступників начальників служб, які не підпадали під скорочення, та не були вільними на час звільнення позивача, не може розцінюватись як наявність у позивача переважного права на залишення на роботі в розумінні положень ст.42 КЗпП України, оскільки вирішення питання щодо скорочення численності штату та проведення перестановки (перегрупування) працівників при проведенні звільнення за скороченням штату, відноситься до виключної компетенції власника підприємства.

Установивши наявність обставин, передбачених пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суд дійшов обґрунтованого висновку, що звільнення ОСОБА_1 відбулось з дотриманням вимог трудового законодавства.

Крім того, суд першої інстанції, з'ясовуючи обставини щодо дотримання відповідачем вищенаведених статей трудового законодавства, встановив, що позивачем дотримано норми трудового законодавства щодо доцільності дій про скорочення чисельності або штату працівників, оскільки власник або уповноважений орган має право на свій розсуд вносити зміни в штатний розпис, як зазначалось вище.

З матеріалів справи убачається, що з 23 квітня 2015 року ОСОБА_1 був головою профспілкового комітету Комунального підприємства «Плесо», що підтверджується Протоколом №48/1 засідання профспілкового комітету КП «Плесо» від 23 квітня 2015 року.

11 лютого 2016 року відбулось засідання профспілкового комітету КП «Плесо», яке оформлено протоколом №9 від 11 лютого 2016 року, з розгляду подань адміністрації підприємства до профспілкового комітету КП «Плесо» про надання згоди на розірвання трудового договору з працівниками підприємства, які є членами профспілкових організацій, за пунктом 1 статті 40 КЗпП України, за результатами розгляду подання підприємства профспілковим комітетом прийнято рішення не дати згоду на розірвання трудового договору з ОСОБА_1 - заступником начальника служби утримання водних об'єктів. (а.с.183-185 т.1)

25 лютого 2016 року Президією Київської міської профспілки працівників житлово-комунального господарства та сфери послуг винесено постанову за №5 «Про розгляд подання адміністрації КП «Плесо» на звільнення працівників-членів профкому», на підставі якої відмовлено у наданні згоди на звільнення за п.1 ст.40 КЗпП України ОСОБА_1

Відмова Київської міської профспілки працівників житлово-комунального господарства та сфери послуг у наданні згоди на розірвання трудового договору з ОСОБА_1 ґрунтується на тому, що при проведенні процедури скорочення адміністрацією не взято до уваги, що на підприємстві таку ж посаду «заступника начальника служби» в «Службі утримання водних об'єктів» обіймають ще два працівника, але попередження про скорочення штату вручено тільки ОСОБА_1, крім того, при скороченні чисельності чи штату переважне право на залишення на роботі надається працівнику з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці (ст.42 КЗпП України), вданому випадку профільна освіта, тривалий безперервний стаж роботи на підприємстві на відповідальних посадах (13 років обіймав посаду начальника служби утримання гідротехнічних споруд.; порушено ст.42 п.п.1,2,3 КЗпП України, на утриманні є непрацююча дружина та двоє малолітніх дітей. (а.с.71 т.1)

Відповідно до частини третьої статті 252 КЗпП України, частини третьої ст. 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», звільнення членів виборного профспілкового органу підприємства, установи, організації (у тому числі структурних підрозділів), його керівників, профспілкового представника (там, де не обирається виборний орган профспілки), крім додержання загального порядку, допускається за наявності попередньої згоди виборного органу, членами якого вони є, а також вищестоящого виборного органу цієї профспілки (об'єднання профспілок).

Згідно до ч. 3 ст. 22 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» у разі, якщо роботодавець планує звільнення працівників з причин економічного, технологічного, структурного чи аналогічного характеру або у зв'язку з ліквідацією, реорганізацією, зміною форми власності підприємства, установи, організації, він повинен завчасно, не пізніше як за три місяці до намічуваних звільнень надати первинним профспілковим організаціям інформацію щодо цих заходів, включаючи інформацію про причини наступних звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про терміни проведення звільнень, а також провести консультації з профспілками про заходи щодо запобігання звільненням чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом'якшення несприятливих наслідків будь-яких звільнень.

Відповідно до ч. ч. 1-5 ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, працівником органу внутрішніх справ, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства.

Відповідно до частини сьомої статті 43 КЗпП України рішення виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинне бути обґрунтованим. У разі якщо в рішенні немає обґрунтування відмови в наданні згоди на розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника).

Згідно з частиною шостою статті 39 Закону України "Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності" рішення профспілки про ненадання згоди на розірвання трудового договору має бути обґрунтованим. У разі, якщо в рішенні немає обґрунтування відмови у згоді на звільнення, роботодавець має право звільнити працівника без згоди виборного органу профспілки.

Висновок про правильне застосування зазначених норм матеріального права викладено, зокрема, у постановах Верховного Суду України від 24 вересня та від 22 жовтня 2014 року.

Відповідно до цього висновку за змістом вищезазначених норм права суд, розглядаючи трудовий спір, повинен з'ясувати, чи містить рішення профспілкового комітету власне правове обґрунтування такої відмови. І лише у разі відсутності у рішенні правового обґрунтування відмови у наданні згоди на звільнення працівника власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації і таке звільнення є законним у разі дотримання інших передбачених законодавством вимог для звільнення.

В аспекті положень частини сьомої статті 43 КЗпП України і частини шостої статті 39 Закону України "Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності" та з урахуванням вище зазначеного висновку слідує, що оскільки необґрунтованість рішення профспілкового комітету породжує відповідне право власника на звільнення працівника, а обґрунтованість такого рішення виключає виникнення такого права, то суд зобов'язаний оцінювати рішення профспілкового органу на предмет наявності чи відсутності ознак обґрунтованості.

Враховуючи, що у зазначених нормах зміст поняття обґрунтованості рішення профспілкового органу закон не розкриває, то така обґрунтованість повинна оцінюватись судом виходячи із загальних принципів права і засад цивільного судочинства (стаття 8 Конституції України, стаття 3 ЦК України, статті 1, 213 ЦПК України) та лексичного значення (тлумачення) самого слова "обґрунтований", яке означає "бути достатньо, добре аргументованим, підтвердженим науково, переконливими доказами, доведеним фактами".

Отже рішення профспілкового органу про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути достатньо, добре аргументованим та містити посилання на правове обґрунтування незаконності звільнення працівника або посилання на неврахування власником фактичних обставин, за яких розірвання трудового договору з працівником є порушенням його законних прав.

Висновок про обґрунтованість чи необґрунтованість рішення профспілкового комітету про відмову у наданні згоди на звільнення працівника може бути зроблений судом лише після перевірки відповідності такого рішення нормам трудового законодавства, фактичних обставин і підстав звільнення працівника, його ділових і професійних якостей.

Аналогічна правова позиція викладена в Постановах Верховного Суду України від 19.05.2015 року №21-107а15 та 01.07.2015 року №6-119цс15.

Суд обґрунтовано відхилив доводи позивача про незаконність звільнення внаслідок того, що профспілкова організація не надала згоди на його звільнення, пославшись на правову позицію Верховного Суду України, викладену у постановах від 24 вересня 2014 року у справі № 6-104цс14 та від 01 липня 2015 року у справі № 6-119цс15 та перевіряючи дотримання відповідачем при звільненні з роботи позивача вимог ч. 7 ст. 43 зазначеного Кодексу та ч. 6 ст. 39 Закону України від 15 вересня 1999 року № 1045-XIV «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», оскільки рішення профспілкового органу про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору не містить правового обґрунтування такої відмови, при цьому суд не вдався до оцінки обґрунтованості самого рішення.

Враховуючи, що у зазначених нормах зміст поняття обґрунтованості рішення профспілкового органу закон не розкриває, то така обґрунтованість повинна оцінюватись судом виходячи із загальних принципів права і засад цивільного судочинства (ст. 8 Конституції України, ст. 3 ЦК України, ст. ст. 1, 213 ЦПК України).

Судова колегія звертає увагу на те, що підприємство має право самостійно визначати свою організаційну структуру, звільнення позивача відбулося без порушень трудового законодавства, оскільки профспілкову організацію повідомлено завчасно, неодноразово запропоновано позивачу вакантні місця на підприємстві, від яких він відмовився, відповідачем було надіслано до профспілкової організації подання про надання згоди на його звільнення, наведені профспілкою організацію доводи щодо наявності у позивача переважного права на залишення на роботі, за наявності підстав визначених у ст.42 КЗпП України, не знайшли свого підтвердження, тому рішення профспілкового комітету не містить правового обгрунтування. А тому відповідач з урахуванням положень ч. 7 ст. 43 КЗпП України мав право звільнити позивача з роботи.

За таких обставин та з підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального права, правильним є висновок суду про відмову в задоволенні позову у зв'язку з недоведеністю та необґрунтованістю заявлених позовних вимог, адже судом не встановлено порушень законодавства при звільненні позивача з роботи, натомість на підставі наявних у справі доказів установлено, що звільнення позивача з роботи відбулося із дотриманням чинного законодавства.

В силу ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відсутні в апеляційній скарзі доводи, які б давали підстави до скасування рішення суду, оскільки при розгляді справи у апеляційному суді скаржник не надав будь - яких переконливих доказів на спростування висновків суду першої інстанції.

Ухвалюючи рішення у справі, суд повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, надав їм належну оцінку згідно з положеннями ст. ст. 10, 58-60, 212 ЦПК України, достатньо повно установив обставини справи, правильно визначився із характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст. ст. 213, 214, 315 ЦПК України, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст.218, 303,304,307,308, 313-315,317 ЦПК України, колегія суддів -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 30 вересня 2016 року в справі залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги до цього суду.

Головуючий

Судді