Справа № 694/970/16-ц
провадження 2/694/491/16
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А І Н И
20.09.2016 року м. Звенигородка
Звенигородський районний суд Черкаської області в складі:
головуючої судді Сакун Д. І.,
при секретарі Матвієнко А. А.,
за участю позивача ОСОБА_1 ,
представника позивача ОСОБА_2 ,
відповідача ОСОБА_3 ,
представника відповідача ОСОБА_4 ,
представника органу опіки та піклування
Звенигородської міської ради Корчевської А.В.,
представника служби у справах дітей
Звенигородської РДА Жмурко О.С.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Звенигородка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи без самостійних вимог на стороні позивача: Орган опіки та піклування Звенигородської міської ради, Служба у справах дітей Звенигородської районної держадміністрації про позбавлення батьківських прав,-
ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3 , треті особи Служба у справах дітей Звенигородської РДА, Орган опіки і піклування Звенигородської міської ради про позбавлення батьківських прав.
Враховуючи наведене просила суд позбавити батьківських прав ОСОБА_3 , відносно малолітньої дитини: сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Під час судового розгляду позивачка та її представник позов підтримали та просили його задовольнити. Позивачка пояснила, що відповідач жодного разу не відвідував дитину з часу коли сину виповнилося 1 рік і 3 місяці. Жодного разу не телефонуав, зі святами не вітав, життям дитини не цікавився і зустрітися не намагався. Так само і його батьки не намагалися побачити онука та не цікавилися його життям. Позивач має значну заборгованість по аліментам, як на утримання дитини, так і на її утримання. Вона перебуває у повторному шлюбі і на даний час дитина з півторарічного віку проживає разом з нею, її чоловіком та його батьками. Син вважає її чоловіка рідним батьком, а його батьків відповідно бабусею і дідусем. Про існування біологічного батька відповідача йому невідомо. ЇЇ новий чоловік піклується про дитину як про рідну, повністю забезпечує, возить на оздоровлення, хоче офіційно її усиновити. Вважає, що для дитини буде великою моральною травмою дізнатися про те, що її новий чоловік не є його рідним батьком.
Відповідач ОСОБА_3 позовні вимоги не визнав, проти задоволення позову заперечував. Вказав, що позивачка не надавала йому можливості спілкуватися з дитиною, переховувала сина від нього. Потім вона змінила місце проживання і телефон, внаслідок чого він був позбавлений можливості бачитися з дитиною, оскільки його місцезнаходження йому було невідомо. Рішення комісії з питань захисту прав дитини Звенигородської РДА від 25.03.2011 р. не намагався реалізувати з тієї самої причини, крім того згідно даного рішення зустрічі з дитиною повинні були здійснюватися в присутності матері, що його не влаштовувало. З приводу того, що позивачка не надавала дитину він нікуди не звертався, разом з тим і докази ухилення позивачки від надання дитини надати не може. У якому дитячому садочку перебувала дитини не знає, у яку школу пішла здогадується зі слів друзів, оскільки місто невелике. На перше вересня до дитини не з`явився оскільки був зайнятий важливими волонтерськими справами. Аліменти на утримання дитини не сплачував принципово, оскільки позивачка не надавала можливості спілкуватися з дитиною. Разом з тим вказав, що таку можливість мав, оскільки до 2014 року працював та отримував офіційну заробітну плату. Почав сплачувати аліменти після звернення позивачки до суду з позовом про позбавлення батьківських прав (перебування справи у провадженні судді ОСОБА_7 ), оскільки злякався, що може бути позбавлений батьківських прав. Чому на даний час не сплатив заборгованість сказати не може. З доходу який він отримував під час перебування в зоні проведення АТО аліменти не сплачував, оскільки постанова про стягнення аліментів на адресу військової частини не надходила, а відтак вважає що його вини в цьому немає. Отримані грошові кошти вже витрачені, а відтак погасити заборгованість немає можливості, проте він буде намагатися у подальшому це зробити. Зараз перебуває на обліку в центрі зайнятості та отримує допомогу по безробіттю. Вважає, що зараз для дитини буде менша травма дізнатися про існування іншого батька аніж у дорослому віці. На даний час проживає у громадянському шлюбі та власних дітей не має. Зазначає, що бажає спілкуватися зі своєю дитиною та виправити допущені помилки. Просив суд у задоволенні позову відмовити.
Представник третьої особи Служби у справах дітей Звенигородської РДА Жмурко О. С. показала, що хоча висновки служби і датовані 2014 роком, проте вони відповідають дійсності. Дані висновки робилися на час звернення позивачки до суду з позовом, а дана справа перебувала тривали й час на розгляді іншого судді. На сьогоднішній день обставини викладені у висновках не змінилися. Вказала, що представниками служби разом з психологом і в присутності матері проводилася бесіда з дитиною, за результатами якої дитина вказала, що вона проживає разом з мамою і татом (новим чоловіком позивачки) та бабусею і дідусем, інших родичів вона не має. Умови проживання дитини дуже добрі, нова родина дуже його любить та піклується про нього. Зазначила, що дійсно на розгяді комісії на даний час перебуває заява відповідача про зміну годин зустрічі з дитиною, проте засідання комісії не відбулося через відсутність кворуму та неявку позивачки, яка про свою відсутність завчасно попередила, оскільки перебувала із дитиною на морі. Крім того вказує, що ця заява подана відповідачем вже після відкриття провадження у справі. Просила суд позов задоволити.
Представник третьої особи Органу опіки і піклування Звенигородської міської ради Корчевська А. В. показала, що хоча висновки служби і датовані 2014 роком, проте вони відповідають дійсності. Вважає, що оскільки відповідач більш ніж п`ять років не мав бажання спілкуватися з дитиною, аліменти не сплачував, відтак своїх батьківських обов`язків не виконував, то його необхідно позбавити батьківських прав. Вважає поведінку відповідача і бажання спілкуватися з дитиною, яке виникло після звернення позивачки до суду не щирими. Просила суд позов задоволити.
Свідок ОСОБА_6 вказав, що він є чоловіком позивачки і вони проживають разом з нею та сином (так він називає ОСОБА_5 ) з того часу, як йому виповнилося півтора року, а почав виховувати сина коли йому було 1 рік і три місяці. Вважає його своєю рідною дитиною та бажає його офіційно усиновити, саме з цією метою подано даний позов. Відповідача ніколи не бачив, знає про його існування зі слів дружини. Вони з родиною проживають разом близько п`яти років, проте відповідач ніколи до їх домоволодіння не приходив, дружині не телефонував, з дитиною не спілкувався. Дитина взагалі не знає про існування відповідача, а своїм татом вважає саме його. Він повністю забезпечує дитину, вони щорічно їздять на оздоровлення, він та його батьки возили дитину у садочок та зараз возять до школи і забирають, регулярно спілкується з викладачами в школі сина.
Свідок ОСОБА_8 є свекром позивачки, розповів, що позивачка з сином проживають разом з ними у їхньому домоволодінні близько 5 років. Дитину вони вважають своєю рідною, хочуть усиновити. Забезпечують дитину всім необхідним, створюють належні умови для гармонійного розвитку. Відповідача він жодного разу не бачив, про його бажання спілкуватися з дитиною нічого не чув, він ніколи не вітав дитину з жодними святами, жодного разу не телефонував. Дитина вважає його рідним дідусем.
Свідок ОСОБА_9 є свекрухою позивачки, вказала, що позивачка з сином проживають разом з ними, у їхньому домоволодінні, з часу коли дитині виповнилося 1,5 років. Вони є однією родиною і дуже люблять хлопчика, вважають його рідним онуком. Дитина забезпечена повністю за їх рахунок. Дитина вважає її рідною бабусею. Про існуввання відповідача дитині невідомо. Вона особисто відповідача жодного разу не бачила, про те, що він має бажання спілкуватися з дитиною ніколи не чула. Вони возять дитину на оздоровлення, сприяють її розвитку. Всі свята святкують з дитиною, проте відповідач жодного разу сина не вітав, подарунків не передавав, та не телефонував.
Всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, заслухавши пояснення сторін, третіх осіб, допитавши свідків, суд приходить до наступних висновків. Суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.
ОСОБА_1 ( ОСОБА_10 ) та ОСОБА_3 являються батьками малолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується відповідною копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 10.02.2010 р. (а.с. 11)
Рішенням Звенигородського районного суду від 27.12.2010 року на користь позивачки було стягнуто з ОСОБА_3 аліменти в розмірі 1/4 частини з усіх видів доходів, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно на утримання сина ОСОБА_5 (а.с. 14)
Рішенням Звенигородського районного суду від 23.12.2010 року на користь позивачки було стягнуто з ОСОБА_3 аліменти аліменти на утримання дружини у розмірі 200грн. (а.с. 16)
Рішенням Звенигородського районного суду від 07.06.2011 року шлюб між ОСОБА_1 ( ОСОБА_10 ) та ОСОБА_3 було розірвано. Спору про місце проживання малолітньої дитини між сторонами немає, малолітній ОСОБА_5 проживає разом з матір`ю. (а.с. 12)

11 серпня 2012 року позивачкою зареєстровано шлюб з ОСОБА_6 , що підтверджується відповідним свідоцтвом серії НОМЕР_2 від 11.08.2012р. (а.с. 13)

Згідно висновку органу опіки і піклування при виконавчому комітеті Звенигородської міської ради, який був зроблений з урахуванням довідок відповідних установ, з урахуванням опитувань сусідів за місцем проживання дитини, та рішення комісії з питань захисту прав дитини Зенигородської РДА, орган опіки і піклування вважає, що доцільно позбавити ОСОБА_3 батьківських прав по відношенню до малолітнього сина ОСОБА_5 (а.с. 18). Вказаний висновок затверджено рішенням виконавчого комітету Звенигородської міської ради № 202 від 11.06.2014р. (а.с. 19).
Відповідно до висновку служби у справах дітей Звенигородської районної державної адміністрації №607/01-42 від 29.12.2014р, служба вважає за доцільне позбавити ОСОБА_3 батьківських прав по відношенню до малолітнього сина ОСОБА_5 (а.с. 20).
У відповідності до довідок виконавчого комітету Звенигородської міської ради від 08.04.2014р., 23.04.2014 та 15.07.2016 ОСОБА_1 проживає в АДРЕСА_1 разом з сином ОСОБА_5 , чоловіком ОСОБА_6 та його батьками ОСОБА_8 та ОСОБА_9 (а.с. 32, 46, 47)
Вироком Звенигородського районного суду від 11.11.2014 р. ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 164 КК України (злісне ухилення від сплати встановлених рішенням суду коштів на утримання дитини) та призначено покарання у виді обмеження волі на строк один рік.(а.с. 33)
Як вбачається з актів обстеження умов проживання від 30.04.2014 р. та від 06.05.2016 р. малолітній ОСОБА_5 проживає разом з матір`ю, її чоловіком ОСОБА_6 та його батьками ОСОБА_8 та ОСОБА_9 і для нього створені усі необхідні умови для належного проживання та виховання. (а.с. 34, 41)
Як вбачається з довідки про доходи від 16.05.2016 р. ОСОБА_3 за період з 11.03.2015 року по 05.04.2016 року мав дохід в розмірі 93687,64 грн. (а.с. 39)
Згідно довідки МВ ДВС Білоцерківського міськрайонного управління юстиції заборгованість ОСОБА_3 по аліментам станом на 30.05.2016 р. складає 46173,44 коп.
Відповідно до довідок ДНЗ «Малятко» від 4.12.2014 р., 29.04.2014 р. та 11.05.2016 р. батько ОСОБА_5 сина не приводив, не відвідував і не забирав з дитсадку. (а.с.42, 43, 44).
Вирішуючи даний спір, суд вважає необхідним керуватись наступним.

У відповідності до статті 150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Аналогічні обов`язки батьків передбачені у статті 12 Закону України «Про охорону дитинства».
У статті 164 Сімейного кодексу України визначено вичерпний перелік підстав для позбавлення батьківських прав особи, в тому числі у разі ухилення батьків від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дитини.
Позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов`язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків. Ухилення батьків від виховання дитини, як підстава позбавлення батьківських прав, можлива лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Пунктом 15 Постанови Пленуму Верховного суду України № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав» від 30.03.2007 року визначено, що позбавлення батьківських прав ( тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують , та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.
При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьків обов`язків по вихованню, а також встановити, що батьки ухиляються від їх виконання свідомо, тобто, що вони систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжують не виконувати свої батьківські обов`язки.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.
Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними.
Ст. 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою та відповідальністю своїх батьків і у всякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості, малолітня дитина не повинна крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Переважне право батьків перед іншими особами на особисте виховання дитини, на те, щоб малолітня дитина проживала з ними закріплено і в положеннях ст.ст.151, 160,163 СК України.
У рішенні Європейського суду від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» зазначено, що при позбавленні батьківських прав суди повинні враховувати, що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини.
В судовому засіданні встановлено, що відповідач є особою, яка злісно ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків. З цього приводу він був притягнений до кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 164 КК України (злісне ухилення від сплати встановлених рішенням суду коштів на утримання дитини).
Не спростовувалися такі висновки і самим відповідачем, оскільки як він пояснив у судовому засіданні, аліменти на дитину він не сплачував свідомо «на зло позивачці», при цьому пояснити, який взаємозв`язок має невиконання обов`язку по утриманню дитини до його неприязних відносин з позивачкою, останній не зміг.
Суд не вважає переконливими доводи відповідача щодо сплати аліментів у подальшому з огляду на те, що маючи можливість здійснювати таку сплату відповідач свідомо намагається уникнути цього. Так обгрунтовуючи несплату аліментів з значного доходу за 2015-2016 роки він послався на те, що обов`язок по відрахуванню аліментів лежав на військовій частині, відтак його вина у несплаті аліментів відсутня. Про те, що відрахування на аліменти не здійснювались йому відомо не було, а усі отримані кошти були витрачені на волонтерські потреби. Після повернення з зони проведення АТО він перебуває на обліку у центрі зайнятості та ані роботи, ані доходів не має. Враховуючи наведене він своєї вини у несплаті аліментів не вбачає, хоча про те, що такий обов`язок законодавець покладає саме на нього, а не на інші органи йому відомо.
Часткову сплату аліментів суд не може врахувати як належне виконання обов`язків по утриманню дитини, а оцінює їх виключно як намір відповідача не бути позбавленим батьківських прав, оскільки така сплата була здійснена вже після надходження позову про позбавлення батьківських прав до суду протягом червня-сепня 2016 року (а.с.95-97). Такий висновок суду підтверджено і відповідачем у судовому засіданні, де він вказав, що «почав сплачувати кошти після подання позову, оскільки злякався, що його позбавлять батьківських прав».
До пояснень відповідача про те, що він був позбавлений можливості спілкуватися з дитиною, оскільки позивачка з дитиною змінили місце проживання та номери телефонів, а відтак він не знав, де знаходиться дитина, суд ставиться критично. Більш того суд констатує, що пояснення надані відповідачем у судовому засіданні з цього приводу суперечать одне одному та спростовуються численними матеріалами справи.
Так, відповідачка дійсно змінила своє місце проживання та реєстрації після укладення повторного шлюбу, переїхавши жити до нового чоловіка, де вона разом з дитиною проживає і на день розгляду справи, що підтверджується численними довідками, наявними в матеріалах справи. Проте, як вбачається з вироку Звенигородського районного суду Черкаської області від 11.11.2014 р., яким ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 164 КК України, позивачка надавала пояснення в якості потерпілої в судовому засіданні при розгляді даної кримінальної справи, відтак при встановленні її особи мала вказувати своє місце реєстрації та проживання. До того ж у матеріалах кримінального провадження обов`язково мали міститися вказані відомості, а відповідач зобов`язаний був з ними ознайомитися. Крім того, відомості про місце проживання/реєстрації позивачки, засоби зв`язку містяться і в матеріалах виконавчого провадження, за яким відповідач є боржником, відтак він також мав можливість отримати вказану інформацію, а відтак і бути поінформованим про місце проживання дитини.
Крім того, пояснення надані в судовому засіданні відповідачем з приводу того, що знайомі казали у яку школу пішла дитина, проте він не прийшов навіть на перший дзвінок, оскільки був заклопотаний іншими важливими справами, суд також розцінює як небажання спілкуватися з дитиною та приймати участь у важливих моментах її життя.
Відповідач також вказав, що він не знає ані які дитячі садочки відвідувала дитина, ані хто є викладачами дитини, ані на які хвороби дитина хворіла, що свідчить про його явну байдужість до вказаного.
Також, суд не вважає переконливим такий доказ бажання спілкуватися з дитиною, як звернення відповідача до органу опіки задля встановлення годин зустрічей з дитиною. Сам відповідач у судовому засіданні вказав, що не вчиняв дій по реалізації вказаного рішення після його винесення у 2011 році, оскільки він не хотів спілкуватися з дитиною в присутності позивачки.
Посилання відповідача на його звернення до органу опіки з заявою про зміну порядку зустрічей з дитиною суд також не приймає до уваги, оскільки воно здійснене вже у серпні 2016 року, тобто після подання даного позову (а.с. 98).
Так само і заяву батьків відповідача, щодо сприяння у вирішенні питання про спілкування з дитиною суд розцінює критично. Так вказана заява також подана у серпні 2016 року і містить сумнівні посилання на те, що позивачка хоче вивезти дитину до ОСОБА_11 . При цьому відповідач у судовому засіданні не зміг пояснити, з яких міркувань виходили його батьки, зазначаючи таку інформацію та вказав, що «батьки не робили спроб спілкуватися з дитиною, оскільки і він з нею не спілкувався».
Відтак вказані заяви суд розцінює виключно, як тактичні прийоми захисту при розгляді даної справи.
Будь-яких належних і допустимих доказів, що свідчили б про вчинення зі сторони позивачки перешкод у спілкуванні відповідача з дитиною останнім не надано.
Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у п. 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння, вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості.
Відповідно до ч.1ст.17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Незважаючи на те, що матеріали справи містять позитивні характеристики відповідача, які надані йому під час проходження військової служби (а.с.88) його поведінка по відношенню до дитини цим виправдана бути не може. Європейський суд у своїх рішеннях вказує, що позбавлення батьківських прав повинно бути виправдане інтересами дитини, і такі інтереси повинні мати переважний характер над інтересами батьків. Рішення національного суду, повинні бути в першу чергу дійсно спрямовані на захист «прав і свобод» дитини. Відповідно ці рішення повинні мати законну мету в значенні пункту 2 статті 8 Конвенції. Аналіз того, що має найкраще задовольняти інтереси дитини, є дуже важливим у таких справах (рішення від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України»). Відповідно до практики Європейського суду між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (див., наприклад, рішення від 27 листопада 1992 р. у справі «Олсон проти Швеції (№ 2)»), і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які у залежності від природи та важливості можуть переважати над інтересами батьків. (рішення від 7 серпня 1996 р. у справі «Йогансен проти Норвегії»).

Так суд, проаналізувавши докази у даній справі не погоджується з думкою відповідача про те, що зараз для дитини буде менша травма дізнатися про існування іншого батька аніж у дорослому віці. Судом встановлено, що дитина вважає своїм батьком іншу особу чоловіка позивачки ОСОБА_6 , який має бажання усиновити дану дитину. Так само, як і батьків ОСОБА_6 дитина вважає рідними бабусею та дідусем. Дитина має свою сім`ю, у якій її вважають рідною, оточують любов`ю та турботою, всесторонньо сприяють її розвитку та задовольняють усі її потреби.
При ухваленні рішення суд, відповідно до вимог п. 2 Декларації прав дитини від 20.11.1959 р., також враховує, що дитині повинні бути надані можливості і сприятливі умови, які б дозволили їй розвиватися розумово, морально, духовно і в соціальному відношенні здоровим і нормальним шляхом в умовах свободи і гідності при найвищому забезпеченні інтересів дитини.
Відповідач ОСОБА_3 не створює цих умов для життя і розвитку дитини.
Виходячи з цих встановлених обставин суд вважає що інтереси дитини зростати зі своєю родиною, якою дитина вважає чоловіка матері та його батьків (оскільки сім`єю згідно тлумачень Європейського суду є не лише сім`я з юридичним статусом, а також інші зв`язки, які існують де-факто і характеризуються достатньою сталістю) в даному випадку переважають над інтересами відповідача.

Вирішуючи даний спір, суд враховує також висновки служби у справах дітей Звенигородської районної державної та Органу опіки і піклування Звенигородської міської ради про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 , оскільки в Рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» встановлено, що вирішуючи справи про позбавлення батьківських прав, суд зобов`язаний дотримуватися вимог ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод у частині права заявників на повагу до сімейного життя, зокрема, судове рішення має бути побудоване на з`ясованих обставинах: чи були мотиви для позбавлення батьківських прав доречними і достатніми, чи здатне рішення про позбавлення батьківських прав забезпечити належний захист дитини, чи було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини, чи ґрунтується висновок органу опіки на достатній доказовій базі, чи мали батьки достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання.
Суд не приймає до уваги доводи відповідача про те, що наявні в матеріалах справи висновки відповідних компетентних органів не відповідають дійсності оскільки зроблені у грудні 2014 року. Так, як вбачається з матеріалів справи позивачка зверталася з позовом до суду на початку лютого 2015 року (а.с. 76) і вказані висновки готувалися.ю як докази в обгрунтування позовних вимог. Разом з тим, дана справа розглядалася більш ніж півтора року і була передана на розгляд іншого суду, де за заявою позивачки залишена без розгляду, внаслідок неможливості їздити в територіально віддалений від м. Звенигородки суд. Крім того, представники третіх осіб органів, які надавали вказані висновки, у судовому засіданні вказали на відповідність зазначених у них даних обставинам, які склалися на сьогоднішній день.
Відповідно до ч.7, 8 ст.7 СК дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.
Відповідно до ст.171 СК дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору про позбавлення батьківських прав. Разом з тим, в судовому засіданні встановлено, що дитина не знайома з відповідачем і своїм батьком вважає ОСОБА_6 , що підтверджується, як поясненнями сторін, показами свідків, так і протоколом бесіди від 12.09.2016 р. з дитиною за участю психолога. За таких обставин, з метою недопущення морального травмування дитини, суд вважає за доцільне розглянути справу без врахування думки дитини.
Відповідачем у відповідності до статті 60 ЦПК України доводи позивачки та покази свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 іншими доказами не спростовані.
Відповідно до положень статей 10 та 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог.
Позивачкою доведено, що поведінка відповідача відносно їх малолітнього сина є свідомим нехтуванням ним своїми батьківськими обов`язками.
З огляду на наведене суд, враховуючи характер поведінки відповідача та його ставлення до дитини, першочергово враховуючи інтереси дитини, приходить до висновку, що під час розгляду справи встановлено обставин, які є беззаперечними підставами для позбавлення відповідача батьківських прав, у зв`язку з чим, слід задоволити позов і вважає за необхідне позбавити ОСОБА_3 батьківських прав відносно його сина.
Одночасно суд вважає за необхідне роз`яснити відповідачу, що відповідно до вимог ст. 169 СК України батьки, позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав в разі зміни поведінки та обставин, що були підставою для позбавлення батьківських прав.
Також суд вважає необхідним роз`яснити відповідачу, що відповідно до ч. 2 ст. 166 СК України, особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини.
Згідно ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Суд вважає, що з відповідача слід стягнути судові витрати по справі у відповідності до ч.1 ст.88 ЦПК України у вигляді судового збору на користь позивача. Крім того згідно з п.2 ч.3 ст. 79 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом судової справи належать витрати на правову допомогу.
Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.
В матеріалах справи міститься договір про надання правової допомоги від 18 липня 2016 року, укладений між ОСОБА_1 та адвокатом Павленком С. І. та додаткова угода до нього, а також розрахунок витрат на правову допомогу, з яким суд погоджується та квитанції про оплату таких витрат на суму 4000,00грн..
Керуючись ст.ст.10, 11, 57, 60, 88, 208, 209, 212-215, 218 ЦПК України, на підставі ст. 164 Сімейного кодексу України, суд, -
в и р і ш и в :
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи без самостійних вимог на стороні позивача: Орган опіки та піклування Звенигородської міської ради, Служба у справах дітей Звенигородської районної держадміністрації про позбавлення батьківських прав задовольнити.
Позбавити батьківських прав ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Звенигородки Черкаської області, зареєстрованого та проживаючого за адресою АДРЕСА_2 , не працюючого, відносно малолітньої дитини: сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Звенигородка, Черкаської області, проживаючого по АДРЕСА_1 (свідоцтво про народження серія НОМЕР_3 , видане 10.02.2010 року відділом реєстрації актів цивільного стану Звенигородського районного управління юстиції Черкаської області, актовий запис № 24).
Стягнути із ОСОБА_3 на користь позивачки ОСОБА_1 понесені витрати, пов`язані із сплатою судового збору в сумі 551,20 грн. та оплатою за надану юридичну допомогу в сумі 4000 грн.
Повний текст рішення виготовлений 22 вересня 2016 року.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом 10 днів з дня його проголошення до Апеляційного суду Черкаської області через Звенигородський районний суд. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.
Суддя Д.І. Сакун