Справа № 214/3901/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

27 жовтня 2016 року Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, у складі:

головуючого - судді Прасолова В.М.

при секретарі Горбуновій Л.С.

за участю представника позивача ОСОБА_1В

за участю представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Кривому Розі цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Південний ГЗК» про стягнення моральної шкоди, суд, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просить: стягнути з Публічного акціонерного товариства «Південний ГЗК» (далі за текстом «ПАТ») на свою користь 290000 гривень в порядку відшкодування моральної шкоди, без утримання податку з доходу фізичних осіб та інших обовязкових платежів.

В обґрунтування позову наводить наступне. Він, ОСОБА_3І, працював в умовах, які характеризувались перевищенням гранично допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища на підприємстві відповідача 14 років 9 місяців: з 26 листопада 1984 року по 12 листопада 1985 року слюсарем з ремонту рухомого складу дільниці з ремонту локомотивів ЦРС УЗТ , ПАТ "Південний ГЗК"; з 29 травня 2002 рок по 10 березня 2016 року монтером колії, УЗТ, ПАТ "Південний ГЗК". В лютому 2016 року рішенням ЛЕК Українського науково-дослідного інституту протокол № 322 промислової медицини йому було встановлене професійне захворювання: «Радикулопатія попереково- рижова L5, S1 та шийна С5, С6 білатерально, переважyо зліва, із вираженими статико- динамічними порушеннями, стійким больовим і м'язово-тонічним синдромами, нейродистрофією у вигляді остеоартрозу та періартрозу колінних суглобів, ПФ першого ступеня, остеоартрозу і періартрозу ліктьових суглобів, ПФ першого ступеня, двобічного плечолопаткового періартрозу, ПФ першого ступеня, периферичним нейросудинним синдромом». Професійне захворювання було встановлене на підставі даних Санітарyо-гігієнічної характеристики умов праці від 25 грудня 2013 року № Ф-2/2-11-3-7736, виданої Криворізьким міським Управлінням Головного управління Держсанепідслужби у Дніпропетровській області, доповненням до санітарно-гігієнічної характеристики умов праці від 25 липня 2014 року №2/2-11-3/1477, виданого ВСП "Криворізьке міськрайонне Управління Головного управління Держсанепідслужби у Дніпропетровській області" де вказано, що позивач працював в шкідливих умовах, підпадав під вплив підвищених параметрів фізичного навантаження. По факту професійного захворювання було проведено розслідування комісією створеною на підприємстві, про що був складений акт розслідування професійного захворювання від 16 березня.2016 року де вказано, що працюючи на підприємстві відповідача? позивач виконував роботи в умовах, які характеризувались перевищенням гранично допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища: умови праці за важкістю праці відносяться до 3 класу 2 ступеню шкідливості, статичне навантаження за зміну при утриманні вантажу двома руками, кг/с: -72600 при СН до 70000; потужність зовнішньої роботи при роботі з переважною участю м'язів плечового поясу, Вт: 47,4 при СН 23-45; маса підіймання та переміщення вантажу (підіймання і переміщення (разове) вантажів, чергуючи з іншою роботою), кг: 30-33 при СН до 30; робоча поза: періодичне перебування у незручній позі до 50 % часу зміни, % зміни: 42,6 при СН до 25; нахили тулуба, рази: 101-300 при СН 51-100. Вважає, що відповідач протягом тривалого часу, грубо порушував ст.13 Закону України «Про охорону праці» та ст. 153 КЗпП України, що саме і призвело до виникнення у нього професійного захворювання, цей факт визнали члени комісії з розслідування професійного захворювання, та зазначили в п. 16 акту розслідування професійного захворювання. У відповідності до ст. 153 КЗпП України, на всіх підприємствах, в установах, і організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Умови праці на робочому місці, безпека технологічних процесів, машин, механізмів, устаткування та інших засобів виробництва, стан засобів колективного та індивідуального захисту, що використовуються працівником, а також санітарно-побутові умови повинні відповідати вимогам нормативних актів про охорону праці. Власник або уповноважений ним орган повинен впроваджувати сучасні засоби техніки безпеки, які запобігають виробничому травматизму, і забезпечувати санітарно-гігієнічні умови, що запобігають виникненню професійних захворювань працівників. Власник або уповноважений ним орган не вправі вимагати від працівника виконання роботи, поєднаної з явною небезпекою для життя, а також в умовах, що не відповідають законодавству про охорону праці. У разі неможливості повного усунення небезпечних і шкідливих для здоров'я умов праці власник або уповноважений ним орган зобов'язаний повідомити про це орган державного нагляду за охороною праці, який може дати тимчасову згоду на роботу в таких умовах. У відповідності до ст. 158 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний вживати заходів щодо полегшення і оздоровлення умов праці працівників шляхом впровадження прогресивних технологій, досягнень науки і техніки, засобів і механізації та автоматизації виробництва, вимог ергономіки, позитивного досвіду з охорони праці, зниження та усунення запиленості та загазованості повітря у виробничих приміщеннях, зниження інтенсивності шуму, вібрації, випромінювань тощо. Аналогічні вимоги передбачені ст. 21 Закону України «Про охорону праці». Наполягає, що вина підприємства полягає в тому, що згідно діючого законодавства - статті 13 Закону України "Про охорону праці", підприємство зобов'язано було створити безпечні і нешкідливі умови праці. Вказаною нормою, передбачено, що роботодавець за невиконання вимог ст. 13 вказаного Закону несе безпосередню відповідальність. Оскільки він, позивач, втратив своє здоров'я, та працездатність з вини підприємства, вважає, що відповідач по справі повинен відшкодувати позивачу моральну шкоду, наявність якої полягає у наступному. Винним у заподіянні позивачу фізичної і моральної шкоди є підприємство ПАТ, яке у порушенні діючого на той час законодавства не створило нешкідливі і безпечні умови праці, не виконувало передбачені законом і нормативними актами норми і права охорони праці, гігієнічні регламенти і нормативи, не приймало заходів для облегшення або зменшення впливу шкідливих факторів на робочих місцях. Факт провини підприємства підтверджується актом розслідування профзахворювання, висновком Українського НДІ промислової медицини № 322 від 25 лютого 2016 року, копіями виписок з амбулаторної картки позивача. Вважає, що вказані документи свідчать про зв'язок противоправної поведінки і шкоди, яка завдана позивачу як суб'єкту трудових правовідносин. Згідно ч.1 ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться, якщо порушення його законних прав призвело до моральних страждань, утрати нормальних життєвих зв'язків і вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Наполягає, що оскільки професійне захворювання виникло внаслідок порушення адміністрацією підприємства, де він працював, що воно саме і визнало в акті розслідування, норм з безпеки праці під час виконання трудових обов'язків, то заподіяна моральна шкода випливає з трудових правовідносин і має відшкодовуватися роботодавцем, який не створив безпечних умов праці. За висновком МСЕК від 26 квітня 2016 року позивачу була встановлена втрата професійної працездатності 30% та 3 група інвалідності з 11 квітня 2016 року з переоглядом у 2017 році. Згідно рекомендацій МСЕК позивач потребує ВМП, забезпечення лікарськими засобами, санаторно-курортне лікування. Таким чином, внаслідок отримання професійного захворювання він, позивач, став інвалідом, не має змоги вести звичне життя, тому що змушений постійно перебувати на обліку у ЛПЗ, приймати ліки, бо без них його стан погіршується і він взагалі не може вести нормальне життя. Працювати він, позивач, не може, навіть допомогти по господарству своїй родині також не має змоги, бо відчуває стійкий біль в шийному і попереково-крижовому відділах хребта з іррадіацією переважно в ліву ногу по задній поверхні ноги до п'яти, із шиї біль іррадіює в потилицю, в руки, біль та обмеження рухів у ліктьових., плечових та колінних суглобах, ниючі болі і оніміння рук, мерзлякуватість кистей, часті судоми м'язів рук та ніг, слабкість в руках. Також, його турбує утруднена хода, часте і часом нападоподібне запаморочення, хитання при ході, що посилюється при фізичному навантаженні на м'язи плечового поясу. Все це ставить під загрозу його життя. Це є висновками лікарів, що підтверджуються виписками з його медичної карти. Він, позивач, більше не може працювати на своїй дачі, не може обробляти землю, що позбавило його можливості годувати свою сім'ю. 14 років та 9 місяців він, позивач, працював на підприємстві відповідача, був опорою і підтримкою для своїх дітей. Фактично був головним годувальником своєї сім'ї, тепер же за станом здоров'я він не може повноцінно забезпечувати свою родину, усі державні компенсації ідуть на медичну реабілітацію та придбання ліків, крім того, сім'я позивача тепер несе додаткові витрати на нього. Від цього почуває себе неповноцінною людиною. В зв'язку з професійним захворюванням змінилися його образ та якість життя, що завдає йому моральних страждань, наприклад при відвідуванні магазину він, позивач, неспроможний нести сумки самостійно цим займається його дружина. Коли йде по вулиці з маленьким пакетиком, а жінка поруч несе великі сумки , це, на його думку, викликає неприхований осуд з боку оточуючих, що завдає моральних страждань та хвилювань. Ці хвороби змінили його життя назавжди, не може няньчити своїх онуків, піти з ними на прогулянку, бо найменший різкий рух викликає не тільки шалений біль, а й може «замкнути» спину, таким чином це ставить під загрозу життя онуків, навіть підняти їх на руки, він не здатний. При цьому захворюванні повне одужання неможливе, і перспектива в майбутньому переносити болі, постійно лікуватись спричиняє йому моральні страждання. Як передбачено ст.23 ч.2 ЦК України, моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом чи або іншим ушкодженням здоров'я. Рішенням Конституційного Суду України від 27.01.2004 року № 1-рп/2004 передбачено, що відповідно до статей 23, 1167 ЦК України моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних і душевних стражданнях, яких він зазнає у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; як наслідок, моральна шкода, заподіяна умовами виробництв спричинює порушення таких особистих немайнових прав, як право на життя, право на охорону здоров'я тощо; ушкодження здоров'я, заподіяні потерпілому під час виконання трудовіх обов'язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, спричинюють йому моральні та фізичні страждання. Вважає, що наявність фізичних страждань і викликає моральні страждання, адже фізичний біль неможливо переносити без душевного болю. Саме такої позиції він, позивач, дотримувався при визначенні розміру моральної компенсації. Для того, щоб покращити свій емоційний стан, йому потрібно активно підтримувати своє здоров'я, для уникнення подальшого прогресування хвороби та погіршення стану здоров'я, а також попередження розвитку більш тяжких захворювань, які дуже часто виникають при загострені професійних захворювань. Хоча вже ніколи не вдасться наблизити стан його здоров'я до норми, але полегшити страждання можливо. Свої моральні і душевні страждання оцінює в 290000 гривень. Зазначає, що у наслідок винних дій і бездіяльності адміністрації підприємства, відчуває як фізичні так і моральні страждання і переживання, викликані ушкодженням його здоров'я в результаті фізично шкідливих і небезпечних факторів при виконанні трудових обов'язків. У відповідності до ст. 43 Конституції України, кожен має право на належні безпечні і здорові умови праці. Відповідно частині 3 ст. 23 ЦК розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини факту душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості й реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вона є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. Яв вбачається зі змісту акту розслідування профзахворювання, комісія встановила порушення закону, що призвели до профзахворювання, тобто вину відповідача, який не забезпечив належні умови прані. Розраховуючи суму моральної компенсації виходив з наступних міркувань: оцінка моральної шкоди є річ глибоко суб'єктивна та він, позивач, сам визначає, яка саме сума може бути достатньою компенсувати шкоду за всі моральні та фізичні страждання, нанесені позивачу відповідачем порушенням його права на безпечні умови праці. В даний час розмір мінімальної заробітної плати складає 1450 грн. Оцінює розмір моральної шкоди, заподіяної професійним захворюванням, отриманим ним при виконанні трудових обов'язків у розмірі 200 мінімальних розмірів заробітних плат: 1450 гри. х 200 = 290 000грн., де 1450 грн. мінімальний розмір заробітної плати. Одним із ключових моментів вирішення питання про розмір моральної шкоди, є сума компенсації за заподіяну позивачу моральну шкоду в розмірі 290000 гривень, які просить стягнути з відповідача. Рішенням Конституційного Суду України від 08.10.2008 року №20 рп-08 по справ № 1-32/2008 встановлено, що громадяни, які потерпіли на виробництві від нещасного випадку, або професійного захворювання, мають право на відшкодування морально шкоди відповідно до ст. 1167 ЦК України та ст.237-1 КЗпП України за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Відповідно до ст. 1167 ЦК України, моральна шкода завдана фізичній або юридичній особі неправомірними діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала. Згідно п. ч. 1 ст. 268 ЦК України відносини з приводу відшкодування моральної шкоди, пов'язаної з ушкодженням здоров'я, випливають з порушення немайнових прав, а тому не мають строку позовної давності. У відповідності до ч. 4 Закону України «Про охорону праці» державна політика в області охорони праці базується на принципах пріоритету життя і здоров'я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення незалежних, безпечних умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які постраждали від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримала повністю та надала пояснення, в яких підтвердила зміст позову.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала, підтвердила свої письмові заперечення, в яких навела наступне. Вважає заявлені позовні вимоги безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. Частина 1 ст. 1167 ЦК України передбачає можливість відшкодування моральної шкоди виключно за наявності вини особи, яка її заподіяла. Для відшкодування шкоди у зв'язку із каліцтвом працівника, або іншим ушкодженням його здоров'я, поряд із іншим, має встановлюватись вина особи. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності, обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди (немайнової шкоди) підлягають наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Вважає, що до юридичних фактів, які має довести позивач у зазначеній категорії справ, зокрема, належить доведення факту завдання моральної шкоди та розмір такої шкоди. Відповідно п.5 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.95 № 4, обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою та протиправним діянням заподіювача, а також вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Вважає, що наявність вини ПАТ не встановлена у визначеному законом порядку. Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до п.63 Порядку «Про деякі питання розслідування та обліку нещасних випадків на виробництві, професійних захворювань та аварій на виробництві», затвердженого постановою КМУ №1232 від 30.11.2011 (далі - Порядок) до хронічного професійного захворювання належить захворювання, що виникло після багатократного та/або тривалого впливу шкідливих виробничих факторів.

Звертає увагу суду на те, що згідно позовної заяви стаж роботи позивача за професією складає 14 роки 9 місяців, хоча для отримання права на пенсію за віком на пільгових умовах, відповідно до п. а ч. 1 ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення" йому було достатньо пропрацювати в таких умовах 10 років.

З викладеного вбачає, що позивач значно перевищив необхідний для отримання права на пільгову пенсію час роботи у шкідливих та важких умовах, при цьому, останній знав про їх негативний вплив на його здоров'я, та умисно не вчиняв заходів для усунення шкоди для себе, наприклад - переведення на іншу, менш шкідливу роботу, в межах професії. З доданих документів до позовної заяви не вбачається, що за період роботи на ПАТ позивач звертався до закладів медичного обслуговування зі скаргами на стан здоров'я. Наполягає, що покладання позивачем провини за виникнення у нього профзахворювання тільки на відповідача, є неправомірним.

Відповідно до вимог ст. 158 КЗпП України відповідачем вжито усіх передбачених законодавством заходів щодо полегшення і оздоровлення умов праці працівників та зокрема, позивача, а саме: попередні та періодичні медичні обстеження стану здоров'я; забезпечення працівників спецодягом, спецвзуттям, лікувально-профілактичним харчуванням та іншими засобами індивідуального захисту; оздоровлення працівників в санаторіях, профілакторіях, будинках відпочинку, туристичних базах та інше.

Відповідно до ст. 14 Закону України «Про охорону праці», на працівника покладено обов'язок дбати про особисту безпеку і здоров'я в процесі виконання будь-яких робіт. При укладанні трудового договору до відома позивача було доведено наявність на його робочому місті шкідливих та небезпечних виробничих факторів, їх можливий вплив на стан здоров'я, право працівника на пільги та компенсацію за працю в таких умовах. Позивач, працюючи на той час на підприємстві, працював добровільно і відповідно до вимог ст. 5 Закону України "Про охорону праці" був попереджений про наявність шкідливих і небезпечних факторів на виробництві. Наполягає, що вимоги Закону України "Про охорону праці» ПАТ виконано в повному обсязі. Свої позовні вимоги ОСОБА_3 обґрунтовує, зокрема, положенням ст. 237-1 Кодексу законів про працю України.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Наполягає, що для стягнення моральної шкоди, позивач повинен довести факт порушення ПАТ його законних прав, яке призвело до моральних страждань. Вважає, що положення статті 237-1 КЗпП України не поширюються на правовідносини осіб, які працюють на умовах трудового договору (контракту) на підприємствах, в установах, організаціях, незалежно від форми власності та господарювання, і які підлягають загальнообов'язковому державному страхуванню, пов'язані з відшкодуванням моральної шкоди у зв'язку з нещасним випадком на виробництві та професійним захворюванням, які призвели до втрати працездатності. Стаття 153 КЗпП України також не є самостійною підставою для покладання на роботодавця обов'язку по відшкодуванню працівнику моральної шкоди заподіяної умовами виробництва, яка спричинила втрату потерпілим професійної працездатності. Із наведених позивачем обставин не вбачається, яким саме чином ПАТ порушило законні права та інтереси позивача і як наслідок, він отримав моральні страждання. Статтями 23, 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

У судовому засіданні досліджені наступні письмові докази: акт розслідування (а.с.4-5), довідки МСЕК (а.с.6-7), медичний висновок (а.с.8-9), виписки: з медичних карток, виписки-епікризи, виписний епікриз (а.с.10, 11-12, 13, 14-15, 16, 17, 18-19, 20, 21, 22, 23, 24, 25, 26, 27, 28, 29, 30, 31, 32, 33, 34, 35, 36), трудова книжка (а.с.37-40).

Суд, відповідно до ст. 58 ЦПК України вважає належними доказами досліджені у судовому засіданні письмові докази: трудова книжка (а.с.37-40), акт розслідування (а.с.4-5), так як ці докази містять інформацію щодо предмета доказування, а саме про місце, тривалість та умови роботи позивача, причин виникнення хронічного професійного захворювання.

Суд, відповідно до ст. 58 ЦПК України вважає належними доказами досліджені у судовому засіданні письмові докази: довідки МСЕК (а.с.6-7), медичний висновок (а.с.8-9), виписки: з медичних карток, виписки-епікризи, виписний епікриз (а.с.10, 11-12, 13, 14-15, 16, 17, 18-19, 20, 21, 22, 23, 24, 25, 26, 27, 28, 29, 30, 31, 32, 33, 34, 35, 36), так як ці докази містять інформацію щодо предмета доказування, а саме про виникнення у позивача захворювань, характеру захворювання та його тривалості.

Суд, відповідно до ст. 59 ЦПК України вважає досліджені у судовому засіданні зазначені письмові докази допустимими, так як ці докази одержані без порушення порядку, встановленого законом.

Суд, оцінюючи відповідно до ст. 212 ЦПК України, всебічно, повно, обєктивно та безпосередньо, досліджені наявні у справі докази, які суд знаходить достовірними, вважає, що у судовому засіданні встановлені наступні факти та обставини.

Позивач з 1982 року по 1985 рік працював на посаді слюсаря з ремонту рухомого складу дільниці з ремонту локомотивів з 29 травня 2002 рок по 10 березня 2016 року на посаді монтеру колії, на підприємстві відповідача.

При цьому, позивач працював в умовах з перевищенням гранично допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища та трудового процесу, які були допущені ПАТ, а саме: при статичному навантаженні за зміну при утриманні вантажу двома руками, кг/с: -72600 при нормі до 70000; при потужності зовнішньої роботи при роботі з переважною участю м'язів плечового поясу, Вт: 47,4 при нормі 23-45; при масі підіймання та переміщення вантажу, кг: 30-33 при нормі до 30; при робочій позі: періодичне перебування у незручній позі до 50 % часу зміни, 42,6 при нормі до 25; при нахилах тулуба, рази: 101-300 при нормі 51-100.

Позивач з 2007 року звертався до лікарів з приводу головного болю, нудоти, шуму в вухах, підреберної болі, задухи, оніміння кінцівок, порушення сну, 3 2010 року звертався до лікарів зі тім ж скаргами а також на біль в поперековому відділі хребта з іррадіацією в ніжні кінцівки, які мають місце на протязі декількох років. В 2013 році настало значене погіршення стану, виставлений діагноз: радикулопатія попереково-крижова, двосторонній плечолопатковий періартроз, артроз ліктьових та колінних суглобів.

У зв'язку із вказаними розладами здоровя, позивач на протязі 2007 2015 років, проходив стаціонарне лікування, після проходження якого, позивачу рекомендовано медикаментозне лікування, нагляд лікаря, санаторно-курортне лікування.

У лютому 2016 року рішенням ЛЕК Українського науково-дослідного інституту протокол № 322 промислової медицини йому, позивачу, встановлене професійне захворювання: «Радикулопатія попереково-крижова L5, S1 та шийна С5, С6 білатерально, переважно зліва, із вираженими статико-динамічними порушеннями, стійким больовим і м'язово-тонічним синдромами, нейродистрофією у вигляді остеоартрозу та періартрозу колінних суглобів, ПФ першого ступеня, остеоартрозу і періартрозу ліктьових суглобів, ПФ першого ступеня, двобічного плечолопаткового періартрозу, ПФ першого ступеня, периферичним нейросудинним синдромом».

26 квітня 2016 року МСЕК була встановлено, що внаслідок вказаних захворювань, позивач втратив 30% професійної працездатності та встановлена 3 група інвалідності з 11 квітня 2016 року з переоглядом у 2017 році, згідно рекомендацій МСЕК позивач потребує ВМП, забезпечення лікарськими засобами, санаторно-курортне лікування.

За наслідками розслідування причин виникнення професійного захворювання у позивача, було встановлено, що причиною виникнення цього захворювання є шкідливі умови на підприємстві з перевищенням нормативних показників.

Встановленим судом фактам та обставинам, відповідають правовідносини, які регулюються нормами Конституції України, ЦК України, КЗпП України, Законом України «Про охорону праці», Законом України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності».

Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці.

У відповідності до ст. 153 КЗпП України, на всіх підприємствах, в установах, і організаціях, створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Умови праці на робочому місці, безпека технологічних процесів, машин, механізмів, устаткування та інших засобів виробництва, стан засобів колективного та індивідуального захисту, що використовуються працівником, а також санітарно-побутові умови, повинні відповідати вимогам нормативних актів про охорону праці. Власник або уповноважений ним орган повинен впроваджувати сучасні засоби техніки безпеки, які запобігають виробничому травматизму, і забезпечувати санітарно-гігієнічні умови, що запобігають виникненню професійних захворювань працівників. Власник або уповноважений ним орган не вправі вимагати від працівника виконання роботи, поєднаної з явною небезпекою для життя, а також в умовах, що не відповідають законодавству про охорону праці. У разі неможливості повного усунення небезпечних і шкідливих для здоров'я умов праці власник або уповноважений ним орган зобов'язаний повідомити про це орган державного нагляду за охороною праці, який може дати тимчасову згоду на роботу в таких умовах.

У відповідності до ст. 158 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний вживати заходів щодо полегшення і оздоровлення умов праці працівників шляхом впровадження прогресивних технологій, досягнень науки і техніки, засобів і механізації та автоматизації виробництва, вимог ергономіки, позитивного досвіду з охорони праці, зниження та усунення запиленості та загазованості повітря у виробничих приміщеннях, зниження інтенсивності шуму, вібрації, випромінювань тощо. Аналогічні вимоги передбачені ст. 21 Закону України «Про охорону праці».

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Згідно зі ст. 9 Закону України «Про охорону праці» відшкодування шкоди, заподіяної працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я, здійснюється Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності».

Відповідно до ч. 8 ст. 36 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їхніх сімей не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень ЦК України та Кодексу законів про працю України.

На час встановлення позивачеві втрати професійної працездатності Законом України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» вже не було передбачено обов'язку Фонду відшкодовувати позивачу моральну шкоду, тому таку шкоду згідно з правилами ст. 237-1 КЗпП України, позивачеві повинен відшкодовувати роботодавець, а, отже, відповідач.

Окрім того, відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, під моральною шкодою, слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Суд приходить до переконання, що з досліджених судом висновку МСЕК, акту розслідування хронічного професійного захворювання, виписок із медичних карток стаціонарного хворого, вбачається, що ПАТ не було забезпечене дотримання гранично допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища та трудового процесу, а тому саме у зв'язку з порушенням роботодавцем прав позивача на належні, безпечні і здорові умови праці, настали негативні для позивача наслідки у вигляді погіршення здоров'я, які, в свою чергу, потягнули за собою стійку втрату професійної працездатності на 30% та завдали моральних страждань позивачу.

Суд вважає необґрунтованими та відкидає доводи відповідача про те, що отримання позивачем професійного захворювання та моральних страждань відбулося з вини позивача, який знав за роботу у шкідливих та важких умовах та про їх негативний вплив на його здоров'я, умисно не вчиняв заходів для усунення шкоди для себе, не перевівся на іншу, менш шкідливу роботу, в межах професії, що покладення позивачем провини за виникнення у нього профзахворювання тільки на відповідача, є неправомірним. При цьому, суд виходить з того, що припинити роботу внаслідок наявності шкідливих факторів є не обовязком, а правом робітника, в той час, як створення належних умов праці є беззаперечним обовязком роботодавця.

Суд вважає необґрунтованими та відкидає заперечення представника відповідача, згідно яких, відповідач не порушував вимоги законодавства про охорону праці. При цьому, суд бере до уваги, що наявність порушень законодавства про працю встановлена актом розслідування від 16 березня 2016 року, яким підприємству запропоновано провести заходи щодо запобіганню професійних захворювань, забезпечити постійний контроль за застосуванням засобів малої механізації.

На підставі ст.ст.15, 23 ЦК України позивач, як особа, яка зазнала фізичного болю та страждань у звязку з ушкодженням здоровя, та у звязку з протиправною поведінкою до неї самої, має право на відшкодування моральної шкоди, яка їй завдана.

Вирішуючи питання про розмір моральної шкоди, суд, керуючись вимогами ст. 23 ЦК України, враховує такі критерії визначення її розміру, як ступінь вини підприємства, посадові особи якого не створили належних та здорових умов праці для позивача, глибину душевних страждань позивача, пов'язаних з таким станом його здоров'я, який примушує періодично звертатися до лікарів за лікуванням, що порушило звичний склад життя позивача та потребує додаткових зусиль для його організації. Крім того, суд вважає, що в судовому засіданні не знайшли свого підтвердження всі обставини, на які посилався позивач, а саме неможливість внаслідок захворювання працевлаштуватися, неможливість працювати на дачі, няньчити онуків. Враховуючи викладене, суд приходить до переконання, що розмір моральної шкоди, завданої позивачу, повинен бути визначеним у розмірі 80000 гривень. З урахування положень ч.1 ст.1167 ЦК України ця моральна шкода повинна бути відшкодована відповідачем, діями якого, повязаними з порушенням прав позивача на безпечні умови праці, завдана моральна шкода.

Таким чином, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази, суд на підставі ст. 10 ЦПК України згідно якої кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається та ст. 11 ЦПК України згідно якої цивільні справи розглядаються в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, суд вважає, що позовні вимоги належить задовольнити частково.

Суд вважає, що позивач обґрунтовано, у відповідності до ст. ст. 15, 16 ЦК України звернувся за захистом своїх прав до суду.

На підставі ст. 88 ЦПК України, з відповідача в дохід держави підлягає стягненню 551 грн. 20 грн. у рахунок сплати судового збору.

На підставі викладеного, керуючись ст. 43 Конституції України, ст.ст. 153, 158, 237-1 КЗпП України, ст.ст.15, 23, 1167 ЦК України, ст.ст. 9, 21 Закону України «Про охорону праці», ст. 36 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», ст. ст. 10, 11, 15, 57-60, 88, 208-210, 212-215, 218 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» - задовольнити частково.

Стягнути на користь ОСОБА_3 з Публічного акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» 80000 грн. 00 коп. у рахунок відшкодування завданої моральної шкоди.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» в дохід держави 551 грн. 20 грн. у рахунок сплати судового збору.

На рішення може бути подана апеляційна скарга протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя В.В. Прасолов