Справа № 308/2187/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 липня 2016 року м. Ужгород

Ужгородський міськрайонний суду Закарпатської області в складі:

судді - Бедьо В.І.

за участю секретаря судових засідань - Пазяк С.М.

за участю позивачки - ОСОБА_2 та її представника - ОСОБА_3

третьої особи - ОСОБА_4 та його представника - ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в місті Ужгород справу за позовом ОСОБА_2, в інтересах ОСОБА_6 до Виконавчого комітету Ужгородської міської ради, з третьою особою на стороні відповідача ОСОБА_4 про визнання недійсним рішення виконавчого комітету Ужгородської міської ради № 211 від 21.10.1988 «Про передачу в оренду приміщення, переобладнання квартир, будинків, затвердження актів технічного стану будинків», -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовною заявою про визнання недійсним рішення виконавчого комітету Ужгородської міської ради № 211 від 21.10.1988 «Про передачу в оренду приміщення, переобладнання квартир, будинків, затвердження актів технічного стану будинків».

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивач зазначає, що працювала у Державному підприємстві «Шляхово-експлуатаційної дільниці № 859» та стояла на черзі по місцю роботи на отримання квартири, яку відповідно отримала в 1987 році загальною площею 106 кв. м. Зазначену квартиру, яка знаходиться в АДРЕСА_7 остання переобладнала, збільшила, здійснила газифікацію, водопостачання на підставі рішення Ужгородського міськвиконкому від 26.08.1988 року № 156 «Про надання дозволу на проведення добудови та перебудови» за власні кошти.

ОСОБА_2 вказує на те, що у зазначеній квартирі вона проживала з матір'ю ОСОБА_8 та сином - інвалідом дитинства І групи - ОСОБА_6.

У відповідності до позовної заяви 21.10.1988 року Виконавчий комітет Ужгородської міської ради видав рішення № 211 «Про передачу в оренду приміщення, переобладнання квартир, будинків, затвердження актів технічного стану будинків» (п. 2.1), яким ОСОБА_9 надав у найм квартиру АДРЕСА_8, яке на думку ОСОБА_2 є незаконним та спонукало останню 15.11. 2013 року звернутись із заявою - повідомленням до відділу Ужгородського РВ УМВС України в Закарпатській області про кримінальне правопорушення, вчинене ОСОБА_4 та посадовими особами виконавчого комітету Ужгородської міської ради - неправомірна передача в найм квартири АДРЕСА_2.

За заявою позивачки було відкрито кримінальне провадження за № 0001935 за ч. 1 ст. 190 КК України.

Постановою слідчого від 20.02.2015 року вказане кримінальне провадження було закрито з тих підстав, що надання ОСОБА_4 квартири в найм здійснено на підставі рішення № 211 від 21.10.1988 року колективного органу - виконкому Ужгородської міської ради, що виключає в діях ОСОБА_4 ознак кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України.

Разом з тим ОСОБА_2 вказує на те, що після вивчення матеріалів вказаного кримінального провадження встановлено, що оскаржуване рішення є незаконним з тих підстав, що ОСОБА_4 на квартирному обліку в Ужгородській міській раді та ШЕД - 859 не перебував, а відповідно права на отримання в найм квартири АДРЕСА_2 не мав, тоді як вказаним рішенням квартира надана інспектору Ужгородської митниці - ОСОБА_10, тобто сторонній особі.

Відтак, на момент передачі квартири АДРЕСА_2 в найм ОСОБА_4 балансоутримувачем будинку, в якому знаходилась квартира, було ДП «ШЕД -859», відповідно на думку позивача Виконавчий комітет Ужгородської міської ради не мав правових підстав розпоряджатись вказаним житловим фондом без прийняття відповідного рішення самим підприємством, що відповідно на думку позивача є додатковою підставою для скасування оскаржуваного рішення та поновлення порушених прав позивачки та її недієздатного сина - ОСОБА_6, оскільки оспорюваним рішенням їх частково позбавлено право користування квартирою.

Підставою подачі позову позивачка вказує бажання її, як матері сина - інваліда, забезпечити його та його піклувальника (після її смерті) житлом, оскільки його брат - ОСОБА_4, який є третьою особою по справі, відмовляється піклуватись про хворого брата.

На підставі вищевикладеного позивач просить визнати недійсним п. 2.1 рішення виконавчого комітету Ужгородської міської ради від 21.10.1988 року № 211 «Про передачу в оренду приміщення, переобладнання квартир, будинків, затверджених актів технічного стану будинків».

Позивач та його представник в судовому засіданні позов підтримали, просили задовольнити з підстав, викладених у змісті позовної заяви.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, хоч повідомлявся про дату та час судового засідання, причина неявки суду невідома.

Третя особа та його представник в судовому засіданні заперечили щодо задоволення позовних вимог з підстав, викладених письмових запереченнях на позов.

Суд, заслухавши пояснення учасників судового процесу, розглянувши подані документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті встановив наступні обставини.

Рішенням сесії виконавчого комітету Ужгородської міської ради народних депутатів № 211 від 21.10.1988 «Про передачу в оренду приміщення, переобладнання квартир, будинків, затвердження актів технічного стану будинків» було вирішено: переобладнати і закріпити приміщення, прийняти на комунальний баланс будинку; відмінити пункт № 177 від 14.09.1988 року про дозвіл ШЕД - 859 на використання приміщення квартири АДРЕСА_8 як гуртожитку; Житлово-експлуатаційному об'єднанню укласти договір найму з інспектором Ужгородської таможні гр. ОСОБА_10 на квартиру АДРЕСА_3, яка складається з 2-х кімнат площею 20 кв. м., кухні і санвузла (склад сімї - 2 чоловіки: ОСОБА_4 та його баба - ОСОБА_8

Вказане рішення позивач ОСОБА_2, яка виступає в інтересах свого недієздатного сина ОСОБА_6 вважає незаконним та таким, що порушує безпосередньо право її та сина на користування квартирою АДРЕСА_8

Отже, предметом даного позову є визнання незаконним рішення виконавчого комітету Ужгородської міської ради, на підставі якого право найму на житлове приміщення - квартиру АДРЕСА_2 яке використовувалось як гуртожиток, набув ОСОБА_11, який відповідно виступає третьою особою у даній справі, та ОСОБА_8, яка у відповідності до матеріалів справи померла.

Правовідносини, що випливають із встановлених обставин регулюються Житловим Кодексом України та спір підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки особа звертається до суду про захист порушеного права на житло, що відповідає правовій позиції Верховного Суду України, що висловлена у постанові № 6-14цс 16 від 02.03.2016 року.

Відповідно до ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Положеннями ч.1 ст. 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення.

У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема визнання правочину недійсним; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

З пояснень позивачки та її представника вбачається, що фактично такі оспорюють права ОСОБА_12 на проживання у АДРЕСА_9, аргументуючи, що такі отримані ним незаконно, на підставі незаконного рішення виконавчого комітету Ужгородської міської ради, таким чином такі не можуть реалізувати свої законні права на користування житловою площею, яка була отримана ОСОБА_2 і яка з її слів була нею відремонтована та облаштована.

Перевіривши вказані твердження сторони позивача, дослідивши надані письмові докази, судом встановлені наступні обставини.

У відповідності до архівного витягу № 72 рішенням Виконавчого комітету Ужгородської міської ради народних депутатів № 25 від 28.02.1996 року вирішено видати ордери на 40-каквартирний житловий будинок по АДРЕСА_10

П. 1.13 Рішення вирішено видати ордер ОСОБА_2, працівниці Ужгородської митниці, проживаючої з сімєю у складі 3-х чоловік у 2-хкімнатній квартирі/неблаговпорядкованій/ по АДРЕСА_11 де на житловій площі 29, 2 кв. м. проживало 4 чоловік, на квартиру № 21, що складається з 2-х кімнат житловою площею 28, 79 кв. м, кухні, ванної. Вказаний ордер видано на підставі спільного рішення адміністрації та профкому Ужгородської митниці, протколу № 2 від 20.12. 95 р. згідно списку черговості, із зняттям з квартирного обліку.

Згідно Архівного витягу № 73 від 04.04.2013 року рішенням Виконавчого комітету Ужгородської міської ради народних депутатів № 85 від 22.05.1996 року надано дозвіл на проведення обміну ОСОБА_2, працівниці Ужгородської митниці, проживаючої в АДРЕСА_12 з гр. ОСОБА_13, пенсіонером, проживаючим в АДРЕСА_11, яка складається з 2-х кімнат житловою площею 31, 0 кв. м, з усіма комунальними послугами. Причиною обміну зазначено: роздільне проживання з сином.

У відповідності до архівного витягу № 74 від 04.04.2013 року рішенням Ужгородської міської ради народних депутатів № 160 від 22.10.1997 року «Про приватизацію державного житлового фонду» задоволено прохання ОСОБА_2, що мешкає у квартирі АДРЕСА_13 і передано вказану квартиру в приватну спільну сумісну власність їй, та членам її сімї - сину ОСОБА_6. При цьому вказано загальну площу квартири 72, 30 кв. м. при розмірі площі, що безоплатно предається - 52.00 кв. м.

Натомість позивач ОСОБА_2 вказує на те, що в 1987 році отримала квартиру площею 106 кв. м. в АДРЕСА_14, яка складалася з кв.5, 7, яку на підставі рішення Ужгородського міськвиконкому від 26.08.1988 року № 156 переобладнала, збільшила, здійснила газифікацію, водопостачання за власні кошти. Разом з тим вказаного рішення позивачем не додано до матеріалів цивільної справи.

З листа Виконавчого комітету Ужгородської міської ради № 510/03-17 від 22.02.2016 року вбачається, що термін зберігання документів з житлових питань відповідно до ст. 755 Переліку типових документів визначений три роки, після чого вони знищуються за встановленим порядком.

Відтак, свою правову позицію позивач фактично доводить тільки довідкою № 4 від 05.02.2014 року, виданою філією «Ужгородська ДЕД» ДП «Закарпатський облавтодор», згідно якої ОСОБА_2 стояла на черзі по місцю роботи на отримання квартири і в 1987 році вона отримала таку в АДРЕСА_14/7, площею 106 кв. м., яку відремонтувала за власний рахунок. В довідці також вказано, що приміщення буля знято з балансу після його приватизації ОСОБА_2 і до комунальної власності не передавалось.

Разом з тим вказана у даній довідці інформація повністю спростовується наявною в матеріалах справи довідкою№ 62 від 22.12. 2011 року, виданою філією «Ужгородська ДЕД» ДП «Закарпатський облавтодор», згідно якої ОСОБА_2 не отримувала квартиру в 1987 р. в ШЕД -859 - 106 м. 2, натомість така отримала квартиру АДРЕСА_4, яка складається з 2-х кімнат житловою площею 31 м1 ( Рішення Ужгородської міської Ради № 177 від 14.09.1988 року.

Як вбачається зі змісту позовної заяви за захистом своїх порушених прав ОСОБА_2 зверталась і в порядку кримінального судочинства подавши заяву до Ужгородського РВ УМВС України в Закарпатській області про вчинення кримінального правопорушення її сином, ОСОБА_4, за ознаками злочину, передбаченими ч. 1 ст. 190 КК України , а саме: введення в оману її та виконкому Ужгородської міської ради шляхом повідомлення неправдивих відомостей про необхідність покращення житлових умов, на підставі чого отримав дозвіл на розділення квартири АДРЕСА_5, що привело до поділу квартири та появи ще однієї квартири під номером 5.

За вказаною заявою слідчим було відкрито кримінальне провадження № 0001935 від 05.12. 2013 року.

В рамках вказаного кримінального провадження було здійснено тимчасовий доступ до інвентаризаційної справи № 2592, в якій міститься інформація про квартири АДРЕСА_9, в ході вивчення якої встановлена відсутність відомостей про перепланування будинку № 67 із гуртожитку в житлові приміщення(поділ на квартири), що відтак унеможливлює встановлення чи спростування доводів заявниці щодо захоплення її квартири під № 7 шляхом перепланування з однієї квартири на дві, а саме: створення квартири під № 5.

Відтак, постановою від 20.02.2015 року вказане кримінальне провадження було закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КК України у звязку з відсутністю в діях ОСОБА_4, складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України, з врахуванням того, що отримання ним квартири у найм відбулось на підставі рішення колективного органу.

У відповідності до положень ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу свої вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу.

Ч. 4 вказаної норми закону регламентовано, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Підсумовуючи отриману на протязі судового розгляду інформацію судом встановлено, що ОСОБА_2 всупереч ст. 60 ЦПК України не надала жодного належного доказу того, що вона та її син - ОСОБА_6 є власниками кв. АДРЕСА_8, оскільки ними не надано ані рішення компетеного органу щодо видачі ордера на вказане житло, ані рішення щодо передачу такого у приватну власність.

У відповідності до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно положень ст. 3 ЦПК України особа має право звернути до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відтак, право на позов має особа, права, свободи або інтереси якої порушені, тобто за захистом тих прав, що їй належить. Тому при зверненні до суду позивач повинен доводити свою юридичну заінтересованість у справі, оскільки завдяки такому підходу реалізується принцип диспозитивності цивільного процессу.

У цьому випадку мається на увазі порушення, невизнання або оспорювання суб'єктивного права конкретної особи або осіб. Це відбувається тоді, коли внаслідок протиправної дії або бездіяльності іншої особи або осіб чиниться порушення, невизнання або оспорювання суб'єктивного права конкретної особи або осіб. В цьому випадку особа, яка оспорює або не визнає право власності конкретної особи або осіб на певне майно, власник певного майна відповідно до ст. 392 ЦК, може пред'явити позов про визнання його права власності.

Отже, щоб звернутися до суду за судовим захистом, досить володіти цивільною процесуальною правоздатністю. Таким чином, суб'єктивне право власності формується як сукупність трьох найголовніших правомочностей: права володіння, права користування, права розпорядження.

Відповідно до вимог статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Враховуючи, що ОСОБА_2 жодних доказів набуття права власності на квартиру 5 в м. Ужгороді, вул. Мукачівська не надала, відповідно у неї відповідно відсутнє право володіння, користування і розпорядження зазначеним нерухомим майном, відтак не доведено, яким чином рішення виконавчого комітету Ужгородської міської ради № 211 від 21.10.1988 «Про передачу в оренду приміщення, переобладнання квартир, будинків, затвердження актів технічного стану будинків» порушило права та законні інтереси її та сина ОСОБА_2, а тому фактично відсутні правові підстави для звернення до суду щодо визнання недійсним оспорюваного рішення.

У відповідності до ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

З огляду на те, що стороною позивача не надано жодних належних доказів того, що оспорюване рішення органу державної влади порушує права та інтереси її та її сина - ОСОБА_6, враховуючи, що суд немає можливості отримати всю необхідну документацію, що стосується утворення, переобладнаня(виділення ) квартири АДРЕСА_6 у звязку з її знищенням, відтак фактично неможливо встановити, чи були дотримані всі норми закону при її передачі в найм ОСОБА_4, відтак у суду відсутні суперечить актам цивільного законодавствасуд відмовляє в задоволенні позову , як необгрунтованому.

Керуючись ст.ст.3, 10,11,60,209,212-215, 218 ЦПК України,ст.ст.16, 15, 21, 215 - 216 ЦК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_2, в інтересах ОСОБА_6 до Виконавчого комітету Ужгородської міської ради, з третьою особою на стороні відповідача ОСОБА_4 про визнання недійсним рішення виконавчого комітету Ужгородської міської ради № 211 від 21.10.1988 «Про передачу в оренду приміщення, переобладнання квартир, будинків, затвердження актів технічного стану будинків» Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Закарпатської області через Ужгородський міськрайонний суд на протязі 10 днів з часу отримання копії рішення - відмовити.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга на протязі 10-и днів з дня отримання його копії до Апеляційного суду Закарпатської області через Ужгородський міськрайонний суд.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду В.І. Бедьо