Справа № 381/1077/16-ц Головуючий у І інстанції Чернишова Є. Ю.
Провадження № 22-ц/780/4702/16 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 56 01.11.2016
УХВАЛА

Іменем України

01 листопада 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Березовенко Р.В., Приходька К.П.,

за участі секретаря Нагорної Г.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 18 квітня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» про захист прав споживача, визнання договору недійсним та стягнення коштів,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

В березні 2016 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом про захист прав споживача, визнання договору недійсним та стягнення коштів. Заявлені вимоги мотивував тим, що 06 червня 2015 року він знайшов оголошення про продаж акційного автомобіля Daewoo Nexia на сайті auto.ria.ua і звернувся до представника ТОВ «Євролізинг Україна» для його купівлі. Представником компанії було надано йому на аркуші паперу банківські реквізити для оплати частини коштів (предоплати) за автомобіль, цього ж дня він здійснив перерахування коштів на рахунок ТОВ «Євролізинг Україна» в розмірі 20000 грн. Представник відповідача не надав йому достатнього часу прочитати значний за обсягом договір фінансового лізингу, після вивчення договору він дізнався, що замість погодженої ціни автомобіля було зазначено ціну більше ніж на 20000 грн. Крім того, як він зрозумів пізніше, ним було сплачено адміністративний платіж, який не передбачено Законом України «Про фінансовий лізинг», і який відповідно до умов договору фінансового лізингу від 06 червня 2015 року не підлягає поверненню лізингоодержувачу і не є частиною вартості автомобіля. Таким чином його було введено в оману щодо істотних умов договору. Крім того, укладаючи договір з відповідачем, він вважав, що дана компанія має всі необхідні дозволи, однак ТОВ «Євролізинг Україна» не має ліцензії на надання фінансових послуг, а саме фінансового лізингу. Також договір фінансового лізингу не було нотаріально посвідчено, а отже він є нікчемним. Умови договору є несправедливими, порушують принцип рівності сторін договору. Просив визнати недійсним договір фінансового лізингу № Д01419 від 06 червня 2015 року і застосувати наслідки недійсності правочину шляхом стягнення з ТОВ «Євролізинг Україна» на його користь кошти у розмірі 20000 грн.

Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 18 квітня 2016 року позов задоволено, визнано недійсним договір фінансового лізингу № Д01419 від 06 червня 2015 року, стягнуто з ТОВ «Євролізинг Україна» на користь позивача кошти у розмірі 20000 грн. і на користь державного бюджету судовий збір в сумі 551,20 грн.

Відповідач ТОВ «Євролізинг Україна», не погоджуючись із рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 18 квітня 2016 року, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне зясування обставин, що мають значення для справи, порушення та неправильне застосування судом норм матеріального права, просив скасувати рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 18 квітня 2016 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову. Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, вказував, що задоволення вимоги позивача щодо визнання недійсності договору, який є розірваним, неправомірне. Доводив справедливість умов договору в частині виключення відповідальності лізингодавця за якість предмета лізингу без зазначення відомостей про продавця. Вважав помилковими висновки суду першої інстанції про необхідність ліцензування діяльності з надання послуг фінансового лізингу, оскільки діяльність з надання послуг фінансового лізингу субєктами господарювання, що не є фінансовими установами, має відповідати вимогам Положення № 21 від 22 січня 2004 року. Доводив, що нотаріальне посвідчення договору фінансового лізингу чинним законодавством також не передбачено.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

Задовольняючи позов ОСОБА_2 про захист прав позивача, визнання договору недійсним та стягнення коштів, суд першої інстанції виходив із наявності несправедливих умов договору, відсутності ліцензії у відповідача на здійснення відповідної діяльності та відсутності нотаріального посвідчення договору.

Колегія суддів погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Із матеріалів справи колегія суддів вбачає, що 06 червня 2015 року між ТОВ «Євролізинг Україна», в особі представника ОСОБА_3, який діє на підставі довіреності №145 від 10.02.2015 року, (лізингодавець) та ОСОБА_4 (лізингоодержувач) було укладено Договір № Д 01419 фінансового лізингу з додатками, за умовами якого ТОВ «Євролізинг Україна» зобовязалось придбати у свою власність предмет лізингу автомобіль Daewoo Nexia та передати його у користування позивача, який, в свою чергу, зобовязався сплачувати за користування автомобілем періодичні лізингові платежі щомісячно в розмірі 121,35 доларів США, що еквівалентно 2791,05 грн. Договір передбачав право позивача отримати автомобіль у власність за умовами повної сплати його вартості та інших витрат.

Згідно п. 4.1 зазначеного договору, автомобіль буде передано Лізингоодержувачу не пізніше 120 робочих днів з дати отримання на поточний рахунок Лізингодавця наступних платежів: адміністративного платежу, авансового платежу, комісії за передачу предмета лізингу, у разі наявності, оплати різниці за вже сплаченого авансового платежу.

Відповідно до п. 8.2. цього договору сторони погодили, що вартість предмету лізингу, на момент укладання договору становить 7501,31 доларів США, що еквівалентно 172530 грн. з ПДВ.

Згідно п. 1.4 зазначеного договору, лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобовязання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За вищенаведеними зобовязаннями відповідає продавець.

Умовами договору фінансового лізингу передбачено, що лізингоодержувачем на користь лізингодавця підлягає сплаті адміністративний платіж за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладання договору незалежно від призначення платежу у квитанції про сплату. Розмір адміністративного платежу відображається у Додатку №1 до Договору і становить погоджений сторонами відсоток від вартості предмету лізингу, визначений в розмірі 10 % від предмету лізингу. Відповідно до положень договору адміністративний платіж не є частиною авансового платежу чи лізингових платежів. Складові лізингових платежів, їх суми та дати платежів, визначені у Графіку лізингових платежів у Додатках № 1 до цього договору, які є його невідємною частиною.

Судом встановлено, що 06 червня 2015 року позивачем було сплачено 20000 грн. за договором фінансового лізингу № Д01419.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відносини, що виникають у звязку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг».

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною.

Так, за змістом ч. 5 цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір.

Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (ч. 6 ст. 18 Закону).

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживачу.

Аналізуючи норму ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобовязань, включаючи умови про взаємозалік, зобовязання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обовязків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2,3 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у звязку з розірвання або невиконанням ним договору (п. 4 ч. 3 ст. 18 Закону).

Судом першої інстанції встановлено, що аналіз змісту спірного договору фінансового лізингу від 06 червня 2015 року, укладеного між сторонами дає підстави прийти до висновку, що в договорі пунктом 1.4 повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обовязків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства.

Згідно пункту 1.4 договору, лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобовязання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За вищенаведеними зобовязаннями відповідає продавець.

За змістом ст. 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобовязання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію, тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодежувачем солідарну відповідальність за зобовязанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу.

Таким чином, як встановлено судом першої інстанції, оскільки вибір продавця предмета лізингу за договором здійснює відповідач, так як в договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має завертатись споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару, то пункт 1.4 договору, щодо усунення лізингодавця від відповідальності в частині якості, комплектності, справності тощо суперечить положенням статті 808 ЦК України.

Окрім того, згідно п. 4 ч. 1 ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії.

Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (п. 11-1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»).

Відповідно до частини першої статті 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Судом не встановлено наявності ліцензії у відповідача для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб, що свідчить про відсутність такого дозволу (ліцензії), та що суперечить вимогам законодавства.

Обставин відсутності такої ліцензії ТОВ «Євролізинг Україна» не заперечується.

Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, повязаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.

Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Так, судом першої інстанції встановлено, що договір фінансового лізингу від 06 червня 2015 року, укладений між ОСОБА_2 та ТОВ «Євролізинг Україна», нотаріально посвідчено не було.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

За таких обставин суд першої інстанції обґрунтовано визнав договір недійсним і застосував наслідки недійсності правочину.

Доводи апеляційної скарги щодо дотримання принципу добросовісності, відсутності дисбалансу договірних прав та обовязків сторін і не завдання шкоди споживачеві, а також відносно відсутності необхідності ліцензування діяльності з надання послуг фінансового лізингу і необовязковості нотаріального посвідчення спростовуються доказами, наявними в матеріалах справи, та суперечать ст. ст. 628, 799, 806, 808 ЦК України, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», п. 4 ч. 1 ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

Крім того, дані доводи суперечать правовим позиціям Верховного Суду України, викладеним у Постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15, які є обовязковими для всіх судів України.

Не ґрунтуються на вимогах закону доводи апеляційної скарги щодо неможливості визнати недійсним розірваний договір, оскільки недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю, а у разі розірвання договору зобовязання припиняється з моменту досягнення домовленості про розірвання договору, і таким чином при визнанні договору недійсним зобовязання, які існували до його розірвання, також вважаються недійсними.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі і не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду першої інстанції без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» відхилити.

Рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 18 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Березовенко Р.В.

ОСОБА_5