Справа № 459/2930/15 Головуючий у 1 інстанції: Новосад М.Д.
Провадження № 22-ц/783/2975/16 Доповідач в 2-й інстанції: Монастирецький Д.І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 липня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Монастирецького Д.І.,

суддів: Кабаля І.І., Копняк С.М.,

секретаря Юзефович Ю.І.,

з участю представника ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» на рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 22 січня 2016 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_2, з участю третьої особи - ОСОБА_3, про звернення стягнення на предмет іпотеки, -

в с т а н о в и л а:

01 вересня 2015 року ПАТ «Укрсоцбанк» звернулося до суду з позовом, в якому просить звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме нерухоме майно - нежитлове приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 178,4 кв.м., шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження з початковою ціною встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності. Свої вимоги мотивувало тим, що 03 серпня 2007 року між АКБ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_3 (позичальник) укладено договір кредиту № 606/33-059, згідно якого Банк надав відповідачу кредит в розмірі 120 000,00 швейцарських франків зі сплатою 10% річних на строк до 03 серпня 2017 року. З метою забезпечення виконання зобов'язання за зазначеним Кредитним договором, 03 серпня 2007 року між АКБ «Укрсоцбанк» та відповідачкою ОСОБА_2 було укладено Договір іпотеки, згідно умов якого відповідачка передала кредитору в іпотеку нерухоме майно, а саме: нежитлове приміщення № 18, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 178,4 кв.м. 19 березня 2008 року між Банком та Позичальником укладено додаткову угоду до Договору кредиту, якою сторони змінили валюту зобов'язання із швейцарського франка шляхом переведення у долари США, внесли зміни і доповнення до Договору, в т.ч. і до п. 1.1 Договору кредиту, який виклали у наступній редакції: кредитор надає позичальнику у тимчасове користування грошові кошти у сумі 118189,72 дол. США зі сплатою 13,5 % річних. Також 20 жовтня 2008 року між Банком та ОСОБА_3 укладено додаткову угоду до Договору кредиту, якою внесено зміни до умов кредитування за Договором кредиту, а саме з 20 жовтня 2008 року встановлено відсоткову ставку за користування кредитом на рівні 15 відсотків. У зв'язку із укладенням вищезазначених додаткових угод, між Банком та іпотекодавцем ОСОБА_2 19 березня 2008 року було укладено Договір про внесення змін до Іпотечного договору, яким сторони узгодили заміну валюти зобов'язання та розмір процентів за користування коштами. Між тим, позичальник взяті на себе зобов'язання по поверненню кредитних коштів належним чином не виконав, внаслідок чого виникла заборгованість за період з 03 вересня 2009 року по 21 серпня 2015 року у сумі 267 318,81 дол. США. Просило позов задовольнити.

Оскаржуваним рішенням у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду оскаржило ПАТ «Укрсоцбанк», вважає його таким, що ухвалене при неповному з'ясуванні обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків обставинами справи, неправильному застосуванні норм матеріального та процесуального права, а відтак підлягає скасуванню. Обґрунтовує це тим, що воно не пропустило строку позовної давності. Вперше строк позовної давності перервався 03 вересня 2009 року, коли воно звернулося до Червоноградського міського суду Львівської області з позовною заявою до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на заставлене майно. 16 листопада 2009 року ухвалено рішення по даній справі, яким позовні вимоги задоволено. Вдруге такий строк було перервано 29 березня 2012 року, коли ним було подано заяву про зміну способу виконання вищезазначеного рішення суду, за наслідком розгляду якої вимоги заяви задоволено, постановлено в рахунок погашення заборгованості за Кредитним договором звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу на прилюдних торгах у межах виконавчого провадження. Втретє такий строк перервався при поданні 04 червня 2014 року позовної заяви до ОСОБА_3, ОСОБА_5 про солідарне стягнення заборгованості. Наслідком розгляду даного позову було повне задоволення їх вимог. Отже строк позовної давності ним не пропущено. Також зазначає, що зобов'язання за договором кредиту № 606/33-059 від 03 серпня 2007 року не припинялися та забезпечені іпотекою до повного виконання зобов'язань за цим Договором, що узгоджується з положеннями статті 599 Цивільного кодексу України. Право вимоги про повернення кредиту і сплату процентів залишалося дійсним і підлягає судовому захисту, оскільки за змістом ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки повинно привести сторони до задоволення вимог кредитора за основним зобов'язанням, і тільки ця обставина може бути підставою для припинення зобов'язання як такого, що вважається виконаним. Крім того, Верховний Суд України у Постанові від 23 вересня 2015 року у справі за № 6-120цс15 виклав наступну правову позицію, а саме: виходячи із системного аналізу ст. ст. 525, 526, 599, 611 ЦК України, змісту кредитного договору слід дійти висновку про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та Цивільного кодексу України. У зв'язку з вищенаведеним, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Позивач будучи належним чином повідомлений, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення йому поштового відправлення (т. 2, а.с. 39), в судове засідання апеляційної інстанції не з'явився, причину своєї неявки суду не повідомив, матеріалів справи достатньо для розгляду справи у його відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - ОСОБА_4, перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно відхилити.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

Частиною 1 ст. 292 ЦПК України передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Пунктом 17 постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24 жовтня 2008 року «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» роз'яснено, що, перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, суд апеляційної інстанції повинен з'ясувати: чи враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення всі факти, що входять до предмета доказування; чи підтверджені обставини (факти), якими мотивовано рішення, належними й допустимими доказами та чи доведені вони; чи відповідають висновки суду встановленим фактам; чи дотримано та чи правильно застосовані норми матеріального й процесуального права. При перегляді судових рішень необхідно виходити з повноважень суду апеляційної інстанції, визначених статтею 307 ЦПК, і відповідних їм підстав щодо перегляду судових рішень в апеляційному порядку, передбачених статтями 308-311 ЦПК. При цьому апеляційний суд керується статтею 307 ЦПК (відповідним пунктом) та нормою ЦПК, що визначає підстави перегляду судового рішення в такому разі, і відповідно до неї та наданих суду апеляційної інстанції повноважень формулює резолютивну частину своєї ухвали чи рішення.

Відповідно до статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором.

Захист цивільних прав це передбачені законом або договором способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Частинами першою та другою ст. 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку, або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (ст. 57 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Крім того, важливим є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Виходячи з вимог ст. ст. 10, 214, 215 ЦПК України, суд повинен сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснювати особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджати про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяти здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом, та встановлювати у рішенні обставини справи (в тому числі пропущення позовної давності), характер правовідносин сторін, правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин, навести мотиви прийнятого рішення: встановлені судом обставини, які мають значення для справи, їх юридичну оцінку, оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог.

Колегія суддів приходить до переконання, що дане рішення суду відповідає зазначеним вимогам закону.

Відмовляючи в позові Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_2, з участю третьої особи - ОСОБА_3, суд першої інстанції прийшовши до висновку, що позивач пропустив трирічний строк пред'явлення вимоги до відповідача звернувшись з відповідним позовом лише 01.09.2015 року, виходив з того, що у зв'язку із застосуванням Банком свого права на повернення кредиту достроково, строк позовної давності щодо звернення Банку із вимогою до ОСОБА_2 як до іпотекодавця - майнового поручителя за кредитним договором № 606/33-059 від 03.08.2007 року на час звернення до суду - сплив, крім того вказав, що будь-яких заяв про визнання поважними причин пропуску строку звернення до суду та його поновлення позивачем не подавалося.

З матеріалів справи вбачається, що 03 серпня 2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (кредитор) та ОСОБА_3 (позичальник) було укладено кредитний договір № 606/33-059, відповідно до якого Банк надав позичальнику грошові кошти у сумі 120 000,00 швейцарських франків зі сплатою 10,0% річних та кінцевим терміном погашення заборгованості за кредитом 08.08.2017 року (п.п. 1.1, 1.2 цього договору) (т. 1, а.с. 19-25).

В подальшому, додатковою угодою № 1 від 19.03.2008 року «Про внесення змін до договору кредиту № 606/33-059 від 03.08.2007 року», сторони змінили валюту кредиту та розмір процентів річних - з швейцарських франків на долар США та з 10% на 13,5% відповідно (т. 1, а.с. 26-27).

20.10.2008 року між Банком та ОСОБА_3 укладено додаткову угоду до Договору кредиту, якою внесено зміни до умов кредитування за Договором кредиту, а саме з 20.10.2008 року встановлено відсоткову ставку за користування кредитом на рівні 15 відсотків (т. 1, а.с. 28).

У забезпечення виконання зобов'язання за зазначеним Кредитним договором, 03.08.2007 року між АКБ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 було укладено Договір іпотеки, згідно умов якого остання передала кредитору в іпотеку нерухоме майно, а саме: нежитлове приміщення № 18, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 178,4 м.кв. (т. 1, а.с. 29-33).

Пунктом 6.3 даного Договору сторони обумовили, що цей Договір діє до моменту припинення основного зобов'язання. Дія цього Договору також припиняється з інших підстав, передбачених чинним законодавством України, зокрема Законом України «Про іпотеку».

19.03.2008 року між Банком та іпотекодавцем ОСОБА_2 було укладено Договір про внесення змін до Іпотечного договору, яким сторони узгодили заміну валюти зобов'язання та розмір процентів за користування коштами (т. 1, а.с. 34-35).

Як вбачається з письмової вимоги Львівської філії ПАТ КБ «Укрсоцбанк» про усунення порушення, вих. № 08.4-05/020 від 23.06.2009 року, у зв'язку із невиконанням ОСОБА_3 умов кредитного договору № 606/33-059 від 03.08.2007 року, боржнику було запропоновано протягом 30 днів з дня отримання вимоги погасити заборгованість, що виникла станом 23.06.2009 року (т. 1, а.с. 89).

16.11.2009 року Червоноградським міським судом Львівської області у справі № 2-2971/09 за позовом ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_2, з участю третьої особи - ОСОБА_3, про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення, ухвалено рішення, яким позов задоволено та звернуто стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 03.08.2007 року (т. 1, а.с. 44-45 Ухвала суду від 26 квітня 2012 року).

У подальшому 26.04.2012 року цим же судом задоволено заяву ПАТ «Укрсоцбанк» про зміну способу виконання рішення суду від 16.11.2009 року (т. 1, а.с. 44-45).

Названі судові рішення набрали законної сили, проте виконані не були з різних причин.

Згідно розрахунку заборгованості за кредитним договором від 03.08.2007 року № 606/33-059 станом на 21.08.2015 року, остання становить 267 318,81 дол. США, що у національній валюті еквівалентно 5 889 239,03 грн. за курсом валюти 22,0308. При цьому, борг складається з 114153,81 дол. США заборгованості за кредитом; 98 928,36 дол. США заборгованості за відсотками; 23 303,93 дол. США пені за несвоєчасне повернення кредиту; 30 932,72 дол. США пені за несвоєчасне повернення відсотків.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).

Визначення поняття зобов'язання міститься у ч. 1 ст. 509 ЦК України.

Відповідно до цієї норми зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1ст. 1048 ЦК України).

Будь-яких належних доказів на спростування розміру заборгованості по тілу кредиту, процентів та пені відповідачем ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції не представлено.

Згідно з пунктом 4.5. Кредитного договору у разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обов'язків, визначених пунктами 3.3.8. цього Договору, протягом більше, ніж 60 календарних днів, строк користування Кредитом вважається таким, що сплив, та відповідно, позичальник зобов'язаний протягом одного робочого дня погасити Кредит в повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання Кредиту та нараховані штрафні санкції (штраф, пеню) (т. 1, а.с. 19-25).

Таким чином, сторони кредитних правовідносин врегулювали у Договорі питання дострокового повернення коштів, тобто зміни строку виконання основного зобов'язання, та визначили умови такого повернення коштів.

З матеріалів справи вбачається, що з 10 грудня 2008 року боржник припинив сплачувати кошти згідно умов Кредитного договору, а тому за визначенням пункту 4.5. вищевказаного Договору строк користування кредитом вважається таким, що сплив через 60 днів, тобто з 03 лютого 2009 року.

Оскільки строк виконання основного зобов'язання було змінено - на 03 лютого 2009 року, то саме з цього моменту у позивача виникло право на звернення до суду щодо захисту своїх порушених прав.

Сторони не заперечують, що у зв'язку з порушенням боржником виконання зобов'язання за Кредитним договором Банк відповідно до умов Кредитного договору, надіслав позичальнику ОСОБА_3 вищезазначену письмову вимогу про усунення порушення за вихідним № 08.4-05/020 від 23.06.2009 року, в якій на підставі п. 4.5. Кредитного договору вимагав терміново повернути всю заборгованість, а саме кредит в повному обсязі та сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції (штраф, пеню). Зобов'язував боржника достроково повернути всю суму кредиту й пов'язаних із ним платежів протягом 30 днів з дня отримання даної вимоги, та вказував, що в протилежному випадку розпочне процедуру звернення стягнення на іпотечне майно (т. 1, а.с. 89).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду.

Таким чином, іпотека як майновий спосіб забезпечення виконання зобов'язання є особливим (додатковим) забезпечувальним зобов'язанням, що має на меті стимулювати боржника до виконання основного зобов'язання та запобігти негативним наслідкам порушення боржником своїх зобов'язань або зменшити їх.

Забезпечувальне зобов'язання (взаємні права та обов'язки) виникає між іпотекодержателем (кредитором за основним зобов'язанням) та іпотекодавцем (боржником за основним зобов'язанням).

Виконання забезпечувального зобов'язання, що виникає з іпотеки, полягає в реалізації іпотекодержателем (кредитором) права одержати задоволення за рахунок переданого боржником в іпотеку майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника.

Частиною п'ятою статті 3 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

У зв'язку з невиконанням боржником вищевказаної вимоги та на підставі п. 4.5 Кредитного договору Банк вперше у вересні 2009 року (в межах строку позовної давності) звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 (іпотекодавця) та третьої особи ОСОБА_3 про стягнення всієї суми заборгованості шляхом звернення стягнення на заставне майно (т. 1 а.с. 38-43).

Як зазначено вище, 16.11.2009 року Червоноградським міським судом Львівської області у справі № 2-2971/09 за позовом ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_2, з участю третьої особи ОСОБА_3 про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення, винесено рішення, яким позов задоволено та в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 606/33-059 від 03.08.2007 року звернуто стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 03.08.2007 року шляхом продажу предмета іпотеки банком з укладенням від імені відповідачки договору купівлі-продажу з покупцем (т. 1, а.с. 44-45 Ухвала суду від 26 квітня 2012 року).

Дане рішення набрало законної сили, проте виконане не було.

Згідно статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку (частина п'ята статті 261 ЦК України).

26.04.2012 року ухвалою Червоноградського міського суду Львівської області задоволено заяву ПАТ «Укрсоцбанк» у справі ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_2, з участю третьої особи ОСОБА_3, про звернення стягнення на предмет іпотеки, та було змінено спосіб виконання рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 16.11.2009 року і в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 606/33-059 від 03.08.2007 року звернуто стягнення на предмет іпотеки (нежитлове приміщення АДРЕСА_1, яке належить ОСОБА_2 на праві приватної власності згідно договору про поділ об'єкта нерухомого майна в натурі № 1677 від 28.07.2007 року) за договором іпотеки від 03.08.2007 року - шляхом продажу на прилюдних торгах у мажах виконавчого провадження (т. 1, а.с. 44-45).

Колегія суддів не приймає до уваги твердження апелянта, що у зв'язку із зверненням Банку в суд із заявою про зміну способу виконання рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 16.11.2009 року та постановленням судом вищевказаної ухвали, перебіг позовної давності переривається, оскільки таке є безпідставним виходячи з наступного.

За змістом частини першої, третьої ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Згідно частини 2 статті 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач, - а тому ні подання заяви про зміну способу виконання рішення, ні постановлена судом ухвала про зміну способу виконання рішення не перериває перебігу позовної давності.

Отже позивач в межах строку позовної давності, а саме з 03 лютого 2009 року по 03 лютого 2012 року, міг звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права, чого не зробив.

Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Повторно, а саме з даним позовом, що є предметом розгляду, Банк звернувся до суду лише 01 вересня 2015 року, тобто зі спливом строку позовної давності.

Про необхідність застосування позовної давності представник відповідача неодноразово заявляв як в клопотанні від 07.12.2015 року так і в запереченні проти позову від 29.12.2015 року (т. 1, а.с. 84-88, 183-189).

Щодо часткової сплати простроченої заборгованості за Кредитом в грудні 2009 року, то така була здійснена боржником після ухвалення 16.11.2009 року Червоноградським міським судом рішення та на його виконання, і будь-якого правового значення для зміни строку виконання основного зобов'язання за Кредитним договором (03 лютого 2009 року) не має та не є доказом вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку у розумінні ч. 1 ст. 264 ЦК України.

З викладеного вбачається, що безпідставним є і твердження позивача - апелянта, що звернувшись 04 червня 2014 року з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_5 про солідарне стягнення заборгованості було перервано строк позовної давності.

Крім того, відповідно до п. 11постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Отже, відмовляючи у задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності, суд має встановити обґрунтованість чи безпідставність позовних вимог, належним чином мотивувати свої висновки. Так, у випадку обґрунтованості позовних вимог суд може відмовити у їх задоволенні у зв'язку з пропуском строку позовної давності. У випадку недоведеності позову суд відмовляє у його задоволенні саме з цих підстав, а не застосовує наслідки пропуску позовної давності.

Тому, з огляду на встановлені фактичні обставини та наведені мотиви, суд першої інстанції правильно застосував норми статей 257, 267 ЦК України та обґрунтовано відмовив Банку в задоволенні позову у зв'язку зі спливом позовної давності.

Колегія суддів погоджується з висновками міського суду, оскільки суд вірно застосував правові норми та ухвалив правильне по суті рішення, дійшовши його на основі повно з'ясованих обставин, підтверджених дослідженими в судовому засіданні доказами.

Належних та допустимих доказів для спростування рішення суду першої інстанції, передбачених статтями 57, 58, 59 ЦПК України, які б мали доказове значення та заслуговували на увагу, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України, апелянтом не представлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Рішення відповідає вимогам закону і зібраним по справі доказам, доводи апеляційної скарги, матеріали справи, зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішення, тому підстав для задоволення скарги немає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 305 ч. 2, 307 ч. 1 п. 1, 308, 313, 314 ч. 1 п. 1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» відхилити.

Рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 22 січня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: Монастирецький Д.І.

Судді: Кабаль І.І.

Копняк С.М.