УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 липня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

СитнікО.М., Завгородньої І.М., ПаріновоїІ.К.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, Публічного акціонерного товариства «Перший Український міжнародний банк», треті особи: приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Жукова Юлія Вікторівна, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Калініченко ОлександрВолодимирович, про визнання недійсним договору іпотеки, за касаційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_8 на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 01 березня 2011 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 вересня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2010 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5, Публічного акціонерного товариства «Перший Український міжнародний банк» (далі - ПАТ «ПУМБ») про визнання недійсним договору іпотеки.

Посилалася на те, що 22 квітня 2008 року між ПАТ «ПУМБ» та ОСОБА_5 укладений договір іпотеки, за яким останній, на забезпечення виконання ОСОБА_3. своїх зобов'язань за кредитним договором, передав в іпотеку банку домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1. Оскільки позивачка та ОСОБА_5 перебувають у шлюбі і спірне домоволодіння було придбано під час перебування у шлюбі, воно є спільною сумісною власністю подружжя. Але позивачка не знала про укладання її чоловіком вказаного іпотечного договору, а тому своєї згоди на укладання договору не надавала. Враховуючи викладене просила визнати недійсним договір іпотеки № 6295280 від 22 квітня 2008 року, укладений між ПАТ «ПУМБ» та ОСОБА_5 та виключити з реєстру іпотек та заборон відчуження запис про іпотеку та заборону відчуження спірного предмета іпотеки.

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 01 березня 2011 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 вересня 2013 року, у задоволенні позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4 - ОСОБА_8, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга не може бути задоволена з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи у касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що 22 квітня 2008 року між ПАТ «ПУМБ» та ОСОБА_5 укладений договір іпотеки № 6295280, за яким останній, на забезпечення виконання ОСОБА_3. своїх зобов'язань за кредитним договором, передав в іпотеку банку домоволодіння та земельну ділянку площею 585 кв. м., за адресою: АДРЕСА_1. Договір посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Жуковою Ю.В. за № 494 (а. с. 8−12).

За змістом частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1−3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства.

Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину.

Враховуючи те, що спірне майно було придбано до набрання чинності СК України, застосуванню підлягала стаття 22 КпШС України.

Так, відповідно до ст. 22 КпШС України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

За змістом статті 60 СК майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, якщо не доведено протилежне.

За змістом статей 572, 575 ЦК України іпотека є видом забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки.

Відповідно до статті 578 ЦК України та статті 6 Закону України «Про іпотеку» майно, що є у спільній власності, може бути передане у заставу (іпотеку) лише за згодою усіх співвласників.

Така згода за своєю правовою природою є одностороннім правочином. Згідно із частиною першою статті 219 ЦК України у разі недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення одностороннього правочину такий правочин є нікчемним.

Разом з тим, відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним.

Так, пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозв'язку слід дійти висновку, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа − контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 30 березня 2016 року у справі № 6-533цс16.

Як вбачається із копії анкети майнового поручителя у графі «сімейний стан» зазначено «не одружений» (а. с. 24).

Крім того, як вбачається з фотокопії паспорта поручителя, відомості про сімейний стан ОСОБА_5 відсутні (а. с. 25).

Таким чином, банк, як іпотекодержатель, не знав і не міг знати, що предмет іпотеки є спільною сумісною власністю подружжя. Інших підстав визнання договору іпотеки недійсним ОСОБА_4 у позовній заяві не зазначала і суд, відповідно до ст. 11 ЦПК України, розглянув справу у межах заявлених позовних вимог.

Інші доводи касаційної скарги на правильність висновків судів не впливають та їх не спростовують.

Згідно ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_8 відхилити.

Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 01 березня 2011 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 вересня 2013 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:

СитнікО.М., Завгородня І.М., ПаріноваІ.К.