Справа № 2/331/1091/2016
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 листопада 2016 року місто Запоріжжя

Жовтневий районний суд м. Запоріжжя в складі: головуючого судді Світлицької В.М., при секретарі Богач А.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Запоріжжя цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Поліс» про визнання частково недійсним договору про відступлення права вимоги грошових зобовязань, -

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2016 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Поліс» про визнання частково недійсним договору про відступлення права вимоги грошових зобовязань за фінансовими кредитами та договору про відступлення права вимоги за договорами іпотеки та застосування наслідків недійсних правочинів шляхом визнання недійсними записів, внесених до Державного реєстру іпотек, та зобовязання відповідачів вилучити вказані записи.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 21.03.2008 року між ним та відповідачем - Публічним акціонерним товариством «ВТБ Банк» було укладено кредитний договір № 11.16-01/08-СК та кредитний договір № 11.17-01/08-СК. З метою забезпечення виконання зобовязань по вказаним кредитним договорам між позивачем та відповідачем - Публічним акціонерним товариством «ВТБ Банк» також було укладено 21.03.2008 року іпотечний договір № 11.16-01/08ДИ01 та іпотечний договір № 11.17/08ДИ01, відповідно до умов яких у іпотеку банку було передано нерухоме майно, що належить позивачу на праві власності, а саме: нежиле приміщення ІІ літ. Б-2, що знаходиться за адресою: Запорізька обл., м. Запоріжжя, вул. Жуковського, буд. 29б та нежиле приміщення, що знаходиться за адресою: м. Запоріжжя, вул. Героїв Сталінграду, буд. 7, кв. 21,22.

Між відповідачем - Публічним акціонерним товариством «ВТБ Банк» та відповідачем Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Поліс» 18 листопада 2015 року було укладено Договір про відступлення права вимоги грошових зобовязань за фінансовими кредитами 21 МБ, відповідно до якого Публічне акціонерне товариство «ВТБ Банк» передало (відступило) Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Поліс» свої права вимоги до боржників.

Також між Публічним акціонерним товариством та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Поліс» було укладено договір про відступлення права вимоги за договорами іпотеки та договорами застави, зареєстрований в реєстрі за номером 2367.

Відповідно до п. 3.1.1 Договору № 21МБ від 18.11.2015 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Поліс» стає новим кредитором відносно боржників стосовно їх заборгованостей по кредитним договорам, зазначеним у відповідному Реєстрі прав вимоги, а також їх зобовязань по договорам забезпечення.

Позивач вважає, що укладені між відповідачами договори про відступлення права вимоги є недійсними, виходячи з наступного.

По-перше, за своєю правовою природою вищезазначений договір про відступлення права вимоги грошових зобовязань за фінансовими кредитами 21 МБ від 18.11.2015 року є договором факторингу, сторонами якого є клієнт та фактор. В договорі, що оспорюється, фактором виступає Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Поліс», а клієнтом Публічне акціонерне товариство «ВТБ Банк». Проте, Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Поліс» не має спеціального статусу фінансової установи та ліцензії на здійснення зазначеної послуги.

По-друге, між позивачем та відповідачем - Публічним акціонерним товариством «ВТБ Банк» було укладено споживчій кредит, а отже, відповідачі не мали права укладати договір про відступлення права вимоги грошових зобовязань. Крім того, укладання небанківськими фінансовими установами (фактором) договору факторингу, яким передбачено придбання відступленого права вимоги до боржника фізичної особи порушує вимоги підпункту 2 п. 1 розпорядження № 231Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03.04.2009 року «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг», тому що до фінансової послуги факторингу відносяться фінансування клієнтів, придбання відступленого права грошової вимоги та отримання плати за користування грошовими коштами, які здійснюються виключно з субєктами господарювання, а не фізичними особами.

Також укладанням оспорюваних договорів порушено норми ч. 6 ст. 6 Закону України «про захист персональних даних»,згідно із якою передача персональних даних про фізичну особу без її згоди не допускається, так, Публічне акціонерне товариство «ВТБ Банк» без згоди здійснило незаконне поширення, розповсюдження даних позивача як фізичної особи, а Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Поліс» здійснило їх незаконне збирання і накопичення.

В звязку з вищевикладеним позивач вважає, що Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Поліс» порушені вимоги законодавства щодо укладення договорів відступлення права вимоги, а саме: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Поліс» уклала договір факторингу не маючи на це відповідного дозволу та під час укладання договорів відступлення права вимоги грошових зобовязань за фінансовими кредитами та відступленням права вимоги за договорами іпотеки та договорами застави недодержала вимоги, які необхідні для чинності правочину. А отже, з наведених підстав, оспорювані договори підлягають визнанню недійсними.

У звязку із визнанням недійсними договорів відступлення права вимоги грошових зобовязань за фінансовими кредитами № 21 МБ від 18.11.2015 року та договорів про відступлення права вимоги за договорами іпотеки та договорами застави, зареєстрований в реєстрі за номером 2367 03.12.2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_2 слід застосувати наслідки визнання недійсними цих правочинів шляхом визнання недійсними записів, внесених до Державного реєстру іпотек, та зобовязання відповідача вилучити вказані записи із Державного реєстру іпотек.

На підставі вищевикладеного позивач просить суд визнати частково недійсним договір про відступлення права вимоги грошових зобовязань за фінансовими кредитами № 21 МБ від 18.11.2015 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Поліс» та Публічним акціонерним товариством «ВТБ Банк» в частині відступлення права вимоги грошових зобовязань за кредитними договорами № 11.16-01/08-СК та № 11.17-01/08-СК від 21.03.2008 року, укладеними між ОСОБА_1 та Публічним акціонерним товариством «ВТБ Банк»; визнати частково недійним договір про відступлення права вимоги за договорами іпотеки та договорами застави, зареєстрований в реєстрі за номером 2367 03.12.2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_2 в частині відступлення права вимоги за іпотечними договорами № 11.16-01/08ДИ01 та № 11.17/08ДИ01 від 21.03.2008 року, укладеними ОСОБА_1 та Публічним акціонерним товариством «ВТБ Банк», посвідченими приватним нотаріусом Запорізького нотаріального округу ОСОБА_3; визнати недійсним та вилучити з Державного реєстру іпотек записи про внесення змін до запису № 349632 Державного реєстру іпотек щодо обтяження нежитлового приміщення ІІ літ. Б-2, розташованого за адресою: м. Запоріжжя, вул. Жуковського, буд. 29-б іпотекою від 03.12.2015 року; визнати недійсним та вилучити з Державного реєстру іпотек записи про внесення змін до запису № 349196 Державного реєстру іпотек щодо обтяження нежитлового приміщення, розташованого за адресою: м. Запоріжжя, вул. Героїв Сталінграду, будинок 7, приміщення 22 іпотекою від 03.12.2015 року.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити в повному обсязі.

У судовому засідання представник відповідача - Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» не зявився, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений в установленому законом порядку, про причини неявки суду не повідомив. Заяв з проханням розглядати справу за його відсутності або клопотань, які б перешкоджали розгляду справи до суду не надходило.

У судовому засідання представник відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Поліс» не зявився, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений в установленому законом порядку, про причини неявки суду не повідомив. Заяв з проханням розглядати справу за його відсутності або клопотань, які б перешкоджали розгляду справи до суду не надходило. В матеріалах справи містяться заперечення проти позову ОСОБА_1 з підстав необґрунтованості та недоведеності, просили суду в задоволенні позову відмовити.

Тому суд вважає можливим розглянути справу у відсутності відповідачів, на підставі наявних у матеріалах справи доказів.

Відповідно до ч. 1 ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ч. 3 цієї ж статті Закону, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Аналогічним чином питання обовязків доказування та питання доказів регулює ст. 60 ЦПК України, за якою кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

При цьому слід зазначити, що доказування не може ґрунтуватися лише на припущеннях.

Всебічно і повно зясувавши обставини справи, обєктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, надавши їм оцінку у сукупності з матеріалами справи, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Матеріалами справи встановлено, що 21.03.2008 року між ОСОБА_1 та Публічним акціонерним товариством «ВТБ Банк» було укладено кредитний договір № 11.16-01/08-СК та кредитний договір № 11.17-01/08-СК. З метою забезпечення виконання зобовязань по вказаним кредитним договорам між ОСОБА_1 та Публічним акціонерним товариством «ВТБ Банк» також було укладено 21.03.2008 року іпотечний договір № 11.16-01/08ДИ01 та іпотечний договір № 11.17/08ДИ01, відповідно до умов яких у іпотеку банку було передано нерухоме майно, що належить позивачу на праві власності, а саме: нежиле приміщення ІІ літ. Б-2, що знаходиться за адресою: Запорізька обл., м. Запоріжжя, вул. Жуковського, буд. 29б та нежиле приміщення, що знаходиться за адресою: м. Запоріжжя, вул. Героїв Сталінграду, буд. 7, кв. 21,22.

18.11.2015 року між Публічним акціонерним товариством «ВТБ Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Поліс» було укладено Договір про відступлення права вимоги грошових зобовязань за фінансовими кредитами 21 МБ, відповідно до якого Публічне акціонерне товариство «ВТБ Банк» передало (відступило) Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Поліс» свої права вимоги до боржників.

Також між Публічним акціонерним товариством та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Поліс» було укладено договір про відступлення права вимоги за договорами іпотеки та договорами застави, зареєстрований в реєстрі за номером 2367.

Статтею 512 Цивільного кодексу України визначено, що кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Пунктом 51 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про банкрутство» № 15 від 18.12.2009 року передбачено, що статтею 512 ЦК України встановлено підстави заміни кредитора у зобовязанні, в тому числі й грошовому. Законом не передбачено заборони на перехід прав кредиторів за грошовими зобовязаннями до іншої особи.

Відступлення права вимоги являє собою договірну передачу зобов'язальних вимог первісного кредитора новому кредиторові. При цьому законом передбачена можливість передачі права вимоги кредитора в рамках цивільно-правових договорів, а також використання майнових прав як забезпечення виконання зобов'язань.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 514 Цивільного кодексу України).

Статтею 514 ЦК України встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобовязанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено законом чи договором. Статтею 517 ЦК України передбачено, що первісний кредитор у зобов'язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для її здійснення, що є доказами прав нового кредитора у зобов'язанні.

Відповідно до ст.. 24 Закону України «Про іпотеку» відступлення прав за іпотечним договором здійснюється без необхідності отримання згоди іпотекодавця, якщо інше не встановлено іпотечним договором, і за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобовязанням. Якщо не буде доведено інше, відступлення прав за іпотечним договором свідчить про відступлення права вимоги за основним зобовязанням.

Таким чином, керуючись договором про відступлення права вимоги грошових зобовязань за фінансовими кредитами 21 МБ від 18.11.2015 року та договором про відступлення права вимоги за договорами іпотеки та договорами застави, зареєстрований в реєстрі за номером 2367 право вимоги за кредитним договором № 11.16-01/08-СК та кредитним договором № 11.17-01/08-СК від 21.03.2008 року, а також за іпотечним договором № 11.16-01/08ДИ01 та іпотечним договором № 11.17/08ДИ01 від 21.03.2008 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Поліс» набуло статус нового кредитора згідно ст.ст. 512, 513, 514, 516, 517 ЦК України та відповідно всіх процесуальних прав та обовязків Нового Кредитора (у тому числі прав на отримання всіх платежів, передбачених кредитним договором)

Твердження позивача стосовно того, що договір про відступлення права вимоги грошових зобовязань за фінансовими кредитами 21 МБ від 18.11.2015 року є договором факторингу не приймаються до уваги з огляду на наступне.

За правилами ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Договір факторингу являє собою зобовязальне правовідношення, яке виникає між фактором та продавцем (постачальником) товарів або послугонадавачем (клієнтом), за яким фактор купує у клієнта право вимоги останнього по відношенню до його контрагентів (боржників) за договорами по сплаті заборгованості за поставлені (передані) товари або надані послуги, тим самим фінансуючи діяльність клієнта. До того ж в даному випадку мова йде не про будь-яке окреме відплатне відступлення конкретного права вимоги, а про конкретну дебіторську заборгованість (повністю або частково).

Матеріалами справи підтверджено, що Договір про відступлення права вимоги грошових зобовязань за фінансовими кредитами №21МБ від 18.11.2015 року не містить такої умови, яка передача ТОВ «Фінансова компанія «Поліс» грошових коштів в розпорядження ПАТ «ВТБ Банк» за плату.

Відповідно до правової позиції викладеної у постанові Верховного суду України від 06.07.2015 року у справі №6-301цс15 відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов'язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. Натомість договір факторингу має на меті фінансування однієї сторони договору іншою стороною шляхом надання їй визначеної суми грошових коштів. Ця послуга згідно з договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому право грошової вимоги, передане фактору, не є платою за надану останнім фінансову послугу.

Враховуючи викладене, суд не приймає доводи позивача стосовно того, що Договір про відступлення права вимоги грошових зобовязань за фінансовими кредитами №21МБ від 18.11.2015 року є договором факторингу.

Стосовно твердження позивача щодо відсутності спеціального статусу фінансової установи та ліцензії на здійснення зазначеної послуги, господарський суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Згідно ст.1 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" фінансова установа - юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг та яка внесена до відповідного реєстру у порядку, встановленому законом. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг..

У відповідності до ст.4 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" фінансовими вважаються такі послуги: 1) випуск платіжних документів, платіжних карток, дорожніх чеків та/або їх обслуговування, кліринг, інші форми забезпечення розрахунків; 2) довірче управління фінансовими активами; 3) діяльність з обміну валют; 4) залучення фінансових активів із зобов'язанням щодо наступного їх повернення; 5) фінансовий лізинг; 6) надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту; 7) надання гарантій та поручительств; 8) переказ грошей; 9) послуги у сфері страхування та накопичувального пенсійного забезпечення; 10) торгівля цінними паперами; 11) факторинг; 12) інші операції, які відповідають критеріям, визначеним у пункті 5 частини першої статті 1 цього Закону.

Приписами статті 5 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" визначено, що фінансові послуги надаються фінансовими установами, а також, якщо це прямо передбачено законом, фізичними особами - суб'єктами підприємницької діяльності (далі - суб'єкти підприємницької діяльності). Виключне право або інші обмеження щодо надання окремих фінансових послуг встановлюються законами про діяльність відповідної фінансової установи та нормативно-правовими актами державних органів, що здійснюють регулювання ринків фінансових послуг. Надавати фінансові кредити за рахунок залучених коштів має право на підставі відповідної ліцензії лише кредитна установа. Можливість та порядок надання окремих фінансових послуг юридичними особами, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, визначаються законами та нормативно-правовими актами державних органів, що здійснюють регулювання діяльності фінансових установ та ринків фінансових послуг, виданими в межах їх компетенції.

Згідно ст.7 даного Закону особа набуває статусу фінансової установи після внесення про неї запису до відповідного державного реєстру фінансових установ. У разі якщо відповідно до закону надання певних фінансових послуг потребує ліцензування, фінансова установа має право на здійснення таких послуг лише після отримання відповідних ліцензій. Фінансова установа може розпочати надання фінансових послуг, лише якщо: 1) облікова і реєструюча система відповідає вимогам, встановленим нормативно-правовими актами; 2) внутрішні правила фінансової установи, узгоджені з вимогами законів України та нормативно-правових актів державних органів, що здійснюють регулювання та нагляд за ринками фінансових послуг; 3) професійні якості та ділова репутація персоналу відповідають встановленим законом вимогам.

В матеріалах справи наявні докази реєстрації ТОВ «Фінансова компанія «Поліс» в якості фінансової установи, а саме свідоцтво Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 21.01.2014 року та додаток від 21.01.2014 року до свідоцтва, що надає право здійснювати заявнику послуги з факторингу.

Вищезазначені факти та відповідні ним правовідносини також встановлені Постановою Донецького апеляційного господарського суду № 12/5009/1430/11 від 02.08.2016 року, що додана до матеріалів справи.

Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі сторони або особа, щодо якої встановлені ці обставини.

Аналізуючи вказані вище норми матеріального права, письмові та інші докази по справі в їх сукупності, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Поліс» про визнання частково недійсним договору про відступлення права вимоги грошових зобовязань слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 209, 212, 214-215 ЦПК України, ст. ст. 512, 513, 514, 516, 517, 627, 628 1077, 1078, 180, 1082 ЦК України, Законом України « Про фінансові послуги та державне регулювання ринку фінансових послуг» від 12.07.2001 р. № 2664-ІІІ, Закон України «Про іпотеку» суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Поліс» про визнання частково недійсним договору про відступлення права вимоги грошових зобовязань відмовити.

Відповідно до ч. 1 ст. 294 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: В.М.Світлицька