Справа № 462/1404/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 липня 2016 року Залізничний районний суд міста Львові у складі: головуючого судді Румілової Н.М., при секретарі Кіптіла В.М., за участю представника позивача ОСОБА_1, представника відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Авіакомпанія ВІЗЗ ЕЙР Україна» Бурчевського О.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Авіакомпанія ВІЗЗ ЕЙР Україна», третя особа ЗАТ «КАПС «Кий Авіа», про стягнення матеріальної та моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_4 26.02.2015 року звернулась до суду до Державного підприємства «Міжнародний аеропорт «Львів», Товариства з обмеженою відповідальністю «Авіакомпанія ВІЗЗ ЕЙР Україна» з позовом, що був під час судового засідання уточнений, яким просила стягнути з відповідача ТОВ «Авіакомпанія ВІЗЗ ЕЙР Україна» на свою користь 5780, 73 грн. відшкодування матеріальної шкоди, 2000000 - моральної шкоди, 250 Євро , що еквівалентно 6313,50грн. та судові витрати на правову допомогу у розмірі 2000грн. Свою позовну заяву мотивувала тим, що вона тривалий час працює и проживає в Італії у м.Термолі біля Неаполя. 3.01.3015 року вона приїхала у Львів у короткотривалу відпустку до батьків, прилетіла рейсом з Неаполя. 10 січня 2015 року вона прибула в Міжнародний аеропорт «Львів» для того, щоб відлетіти в Неаполь. Працівник аеропорту ОСОБА_5, оглянувши її документи, зокрема авіаквиток та її паспорт для виїзду за кордон, повідомив їй, що вона не може вилетіти за межі України, оскільки сплив строк дії її закордонного паспорту 8 жовтня 2012 року. Вона пояснила, що дія її паспорта продовжена Посольством України в Італії до 23 липня 2020 року і тому вона пересувається через кордон після 8 жовтня 2012 року, що підтверджується відмітками. Однак ОСОБА_5 не допустив її на борт літака. У зв'язку з цим вона виготовила новий паспорт та 31 січня 2015 року відлетіла в м.Неаполь. Внаслідок таких дій ОСОБА_5 їй заподіяно матеріальну шкоду , вона була змушена виготовити новий закордонний паспорт , у зв'язку з чим витратила на його оформлення 718,30грн., за придбання нового квитка на авіарейс вона витратила 4625,00грн. Крім того, вона не скористалась квитком на автобус Неаполь-Термолі в обидві сторони та змушена була придбати новий , внаслідок чого витратила 15,15 Євро, що станом на 11.02.2015 р. становить 437,43 грн. Всього вона понесла матеріальні збитки у розмірі 5780,73 грн. Також вона отримала моральні страждання , які оцінює в 20000 грн. Крім того, вона вважає, що має право на компенсацію в розмірі 250 Євро у зв'язку з неправомірною відмовою у перевезенні та витратила 2000грн. на правову допомогу.

Представник позивача ОСОБА_1 в судовому засіданні підтримав позовні вимоги, підтвердив викладені у позовній заяві обставини та додав, що позивачка при собі мала посвідку на проживання в Італії- річевуту, показувала її при реєстрації в аеропорту, однак на нього не звернув увагу ОСОБА_5, чим порушив її права. Просив у позові відмовити.

Представник відповідача ТОВ «Авіакомпанія ВІЗЗ ЕЙР Україна» Бурчевський О.М. в судовому засіданні проти позову заперечив, зазначив, що позивачці було відмовлено в вильоті до Італії на законних підставах. Крім того, позивачка не показувала посвідку на проживання в Італії, її ніхто не бачив. Про зазначену посвідку стало відомо тільки під час судового засідання. Просив у позові відмовити.

Представник третьої особи ЗАТ «КАПС «Кий Авіа» в судове засідання не з'явився, про час та розгляд справи повідомлений належним чином, причини неявки суду невідомі.

Суд, вислухавши пояснення осіб, що приймали участь у справі, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи та надавши їм оцінку в їх сукупності, суд приходить до наступного.

Судом встановлено та не заперечувалось сторонами, що позивачка 10 січня 2015 року отримала відмову в Міжнародному аеропорті «Львів» у вильоті до Італії. Також встановлено, що позивачка мала при собі паспорт громадянина України для виїзду за кордон та віз , дія якого сплила 8 жовтня 2012 року. Тобто, позивач, маючи намір на пересікання повітряного кордону, не мала при належним чином оформленого паспорту громадянина України для виїзду за кордон.

Відповідно до Глави 1 Розділу XXIII Загальних умов перевезення пасажирів і багажу ТОВ «Авіалінії Візз Ейр Україна», погоджених з Державною авіаційною службою України (далі за текстом - «Загальні умови», з якими усі без винятку пасажири погоджуються при бронюванні квитка, та які є невід'ємною частиною договору перевезення між перевізником і пасажиром, «Пасажир відповідає за одержання всіх необхідних для подорожі документів: віз, дозволів, довідок тощо, а також за виконання всіх застосованих законів щодо виїзду, в'їзду та транзиту країни відправлення, прибуття та транзиту. Перевізник не несе відповідальності перед пасажиром за наслідки того, що пасажир не одержав такі документи або візи чи не виконав такі застосовані закони.» Аналогічні положення містяться у пунктах 1-2 Глави 1 Розділу XXVI Наказу Міністерства Інфраструктури України №735 від 30.11.2012 «Про затвердження Правил повітряних перевезень пасажирів і багажу»

Зокрема пункт 2 Глави 1 Розділу XXVI зазначеного нормативного акту зазначає, що «На вимогу перевізника пасажир має пред'явити уповноваженим особам перевізника, представникам відповідних державних органів усі документи на виїзд, в'їзд, транзит, щодо стану здоров'я та інші документи, що вимагаються застосованими законами, та дозволити перевізнику зробити і залишити в себе їх копії або будь-яким іншим чином залишити в себе дані, що містяться у відповідних документах. Перевізник має право відмовити в перевезенні пасажиру, який не виконав застосовані закони або документи якого не оформлені належним чином.»

Суд вважає, що ОСОБА_5, виконуючи представницькі функції ТзОВ «Авіакомпанія ВІЗЗ ЕЙР Україна», на які покладені перевірка паспортного режиму, діяв відповідно до Закону України «Про відповідальність перевізників під час здійснення міжнародних пасажирських перевезень», зобов'язаний був перевірити у позивача наявність усіх документів необхідних для виїзду у країну призначення і відмовити йому у перевезенні, у випадку відсутності зазначених документів, оскільки за ст.1 цього Закону "Підприємства (їх об'єднання), установи, організації, фізичні особи - підприємці, які здійснюють міжнародні пасажирські перевезення (далі - перевізники), за невиконання обов'язку перевірити перед початком міжнародного пасажирського перевезення наявність у пасажира документів, необхідних для в'їзду до держави прямування, транзиту, що призвело до перевезення чи спроби перевезення пасажира через державний кордон України без необхідних документів, несуть відповідальність у вигляді штрафу від п'ятисот до однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян за кожного такого пасажира, але не більше двадцяти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян за одне перевезення".

Відповідно до підпункту (іі) пункту (5) Регламенту (ЄС) № 610/2013 Європейського Парламенту та Ради від 26 червня 2013 року про внесення змін та доповнень до Регламенту (ЄС) № 562/2006 Європейського парламенту та Ради про створення Кодексу Співтовариства з правилами, що регулюють пересування осіб через кордони (Шенгенський кодекс про кордони), Конвенції про застосування Шенгенської угоди, Регламентів Ради (ЄС) № 1683/95 та (ЄС) № 539/2001, а також Регламентів (ЄС) № 767/2008 та (ЄС) № 810/2009 Європейського Парламенту та Ради «1. Для запланованого перебування на території Держав-членів тривалістю не більше 90 днів упродовж будь-якого 180-денного періоду, що призводить до того, що, враховуючи 180-денний період, що передує кожному дню перебування, умови для в'їзду громадян третіх країн є такими: «(а) вони мають дійсний проїзний документ або документи, що надають власнику право перетинати кордон за умови відповідності таким критеріям: (і) його чинність поширюється щонайменше на три місяці після запланованої дати відправлення з території Держав-членів. В обґрунтованому надзвичайному випадку особу може бути звільнено від такої вимоги; (іі) його було видано протягом останніх 10 років;»

Таким чином, законодавство Європейського Союзу прямо вимагає від громадян країн, які не є членами Європейського Союзу і які перетинають кордони ЄС, мати зокрема діючий паспорт виданий протягом 10 років до моменту в'їзду.

Паспортний документ позивачки (номер АХ085463) був виданий 08 жовтня 2002 року тобто раніше, ніж за 10 років до моменту запланованого вїзду її до Італії (10 січня 2015 року). Посилання позивача на продовження дії закордонного паспорту консульською установою України в Італії суд не приймає до уваги, оскільки з точки зору Італійської влади, такий продовжений документ не є чинним, а отже не є підставою для в'їзду до шенгенської зони. Зазначене підтверджується листом Відділу прикордонної поліції аеропорту Оріо-аль-Серіо Державної поліції Італійської Республіки від 17.09.2013 Cat.22C/12/2-394-04, який було направлено до відома і виконання компаніям, що здійснюють представництво інтересів іноземних авіперевізників у Італії, та викладено у виді інформації на сайті Міністерства закордонних справ та міжнародного співробітництва Італійської республіки, на що послався представник відповідача як на підставу своїх заперечень.

Відповідно до пункту 1 Статті 1 та Додатку 1 Регламенту Ради (ЄС) №539/2001 від 15 березня 2001 року із переліком третіх країн, громадяни яких повинні мати візи при перетині зовнішніх кордонів, а також тих, громадяни яких звільнені від такої вимоги («Регламент ЄС № 239/2001»), громадяни України повинні мати візу при перетині зовнішніх кордонів Держав-членів.

Позивачка ОСОБА_4 під час реєстрації на рейс не надала дійсної візи на в'їзд до Італійської Республіки, або іншого документу, що надає право в'їзду до зазначеної країни прямування.

Таким чином, суд вважає, що позивачка 10 січня 2015 року в Міжнародному аеропорту «Львів» не надала на реєстрацію належних документів, а тому відповідачем було прийняте рішення відмовити їй у посадці на борт повітряного судна, яке виконувало рейс.

Згідно із ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, , тобто заподіяна моральна шкода відшкодовується тій фізичній чи юридичній особі, права якої були безпосередньо порушені протиправними діями (бездіяльністю ) інших осіб.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної шкоди розглядаються зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень; у випадках, передбачених законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди; при порушенні зобов'язань, які підпадають під дію Закону України "Про захист прав споживачів" чи інших законів, що регулюють такі зобов'язання і передбачають відшкодування моральної шкоди.

У п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 (зі змінами, внесеними постановою від 25 травня 2001 року № 5 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» зазначено, що при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди підлягає обов'язковому з'ясуванню наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Суд вважає, що відповідач будь-якими діями або своєю бездіяльністю не заподіював позивачу моральної шкоди, під якою розуміють втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ.

Тому позов підлягає відмові у повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 212- 215, 218, ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

У позові ОСОБА_4 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Авіакомпанія ВІЗЗ ЕЙР Україна» про стягнення матеріальної та моральної шкоди відмовити.

Рішення може бути оскаржено шляхом подачі апеляційної скарги до Апеляційного суду Львівської області через Залізничний районний суд м. Львова протягом десяти днів, з дня його проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засідання під час проголошення судового рішення- протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя: Н.М.Румілова