Дата документу 08.12.2016
Справа №320/7951/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

«08» грудня 2016 року Мелітопольський міськрайонний суд Запорізької області в складі:

головуючого - судді Сметаніної А.В.,

при секретарі - Горбань Н.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Мелітополі цивільну справу за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту смерті, за участю заінтересованої особи: Мелітопольського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції Запорізької області,

В С Т А Н О В И В:

Заявник звернулась до суду із заявою, відповідно до якої просить встановити факт смерті ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця міста Макіївка Донецької області, України, громадянина України, який помер ІНФОРМАЦІЯ_6 в місті Макіївка, Донецької області, Україна.

Заява обґрунтовується тим, що ОСОБА_2 - законний чоловік її доньки - ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_6 ОСОБА_2 трагічно загинув. 11.10.2015 року її фактичне місце проживання було зареєстроване в АДРЕСА_2. Після смерті ОСОБА_2 вона невідкладно звернулась до Мелітопольського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції Запорізької області із заявою про реєстрацію смерті ОСОБА_2, про що надала копію лікарського свідоцтва про смерть ОСОБА_2 №1649 від 20 вересня 2016 року, виданого медичною установою так званої «ДНР». Однак, в реєстрації смерті ОСОБА_2 було відмовлено, оскільки нею були подані документи, які не відповідають вимогам чинного законодавства України. Надати саме такі документи вона не може, оскільки ОСОБА_2 помер на тимчасово окупованій території України, а тому вона змушена звернутись до суду з відповідною заявою.

В судовому засіданні заявник ОСОБА_1 просила суд задовольнити її заяву та додатково зазначила, що померлий ОСОБА_2 є законним чоловіком її рідної доньки. Раніше її прізвище та дівоче прізвище її доньки «ОСОБА_1». Після укладання шлюбу у 1995 році вона змінила своє прізвище на «ОСОБА_1». Її донька також двічі виходила заміж, в 2002 році донька уклала шлюб з ОСОБА_4 та змінила прізвище з «ОСОБА_1» на «ОСОБА_1». В 2007 році шлюб між ними було розірвано. Після реєстрації шлюбу з ОСОБА_2, її донька змінила прізвище з «ОСОБА_1» на «ОСОБА_1». У зв'язку з проведенням антитерористичної операції на тимчасово-окупованій території України, де проживає її родина, її донька - дружина померлого ОСОБА_2 не має можливості звернутися до суду з заявою про встановлення факту смерті чоловіка, оскільки вона постійно проживає в АДРЕСА_3, виїхати звідти не може. Рідна мати померлого ОСОБА_2 також не має можливості виїхати з м. Макіївка, оскільки є людиною похилого віку, хворіє онкологічним захворюванням, їй важко пересуватися, з квартири вона майже не виходить. Також, зазначає, що вона, її донька ОСОБА_3 та померлий ОСОБА_2, хоча і були зареєстровані за різними адресами в м. Макіївка, однак фактично вони проживали однією родиною за адресою: АДРЕСА_1, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, спільно харчувались, сплачували комунальні послуги. Вони проживали однією родиною. По приїзду до м. Мелітополя вона стала на облік як внутрішньо-переміщена особа, її фактичне місце проживання є: АДРЕСА_2. Вона звернулась до реєстраційних органів із заявою про реєстрацію смерті ОСОБА_2 та видачі свідоцтва про його смерть, для можливості в подальшому оформити спадщину, однак їй було відмовлено, оскільки вона не надала документи про смерть, які передбачені українським законодавством.

Представник заінтересованої особи - Мелітопольського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області в судове засідання не з'явилась, від неї надійшла заява про розгляд справи за її відсутності, заперечень по справі немає.

Суд, вислухавши пояснення заявника, вивчивши матеріали цивільної справи, оцінивши зібрані у справі докази, вважає, що заява підлягає повному задоволенню за наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 234 ЦПК України в порядку окремого провадження розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Пунктом 8 ч.1 ст. 256 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи про встановлення смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті.

Згідно ч. 2 ст. 256 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Відповідно до абз.2 ч.1 ст. 257-1 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України за місцем проживання (перебування) заявника.

Згідно копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 08 листопада 1984 року в м. Магдебург, Німеччина народилась ОСОБА_5, батьками якої є: батько ОСОБА_6, мати ОСОБА_7(а.с.9).

Як вбачається з пояснень заявника та копії її паспорту громадянина України серії НОМЕР_2, 04 квітня 1995 року ОСОБА_7 уклала шлюб з гр. ОСОБА_8 та змінила прізвище на «ОСОБА_1».

З пояснень заявника вбачається, що її рідна донька ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_5, яка народилась в м. Магдебург, Німеччина в 2002 році уклала шлюб з гр. ОСОБА_4 та змінила прізвище з «ОСОБА_1» на «ОСОБА_1».

В 2007 році шлюб між ними було розірвано, однак донька залишила прізвище чоловіка, тобто «ОСОБА_1».

18.09.2013 року ОСОБА_9 уклала шлюб з гр. ОСОБА_2 та змінила прізвище з «ОСОБА_1» на «ОСОБА_1», що підтверджується копіє свідоцтва про шлюб (а.с.10).

Ім'я, по-батькові, а також дата та місце народження ОСОБА_3 в свідоцтві про шлюб повністю збігаються з іменем, по-батькові, а також датою та місцем народження ОСОБА_5 в свідоцтві про народження, що в свою чергу дає підстави суду вважати, що це одна і та сама особа.

Таким чином, судом встановлено, що заявник ОСОБА_1 є рідною матір'ю ОСОБА_3, яка 18 вересня 2013 року уклала шлюб з ОСОБА_2.

Відповідно до ч.2 ст.3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Відповідно до ч.4 ст. 3 СК України сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральних засадам суспільства.

Аналізуючи вищевказані докази, а також пояснення заявника, судом встановлено родинні зв'язки ОСОБА_1 та ОСОБА_2.

Судом встановлено, що заявник ОСОБА_1 разом зі своєю донькою ОСОБА_3 та зятем ОСОБА_2 фактично мешкали за адресою: АДРЕСА_1, разом вели спільне господарство, мали спільний бюджет, спільно харчувались, сплачували комунальні послуги, тобто проживали однією родиною.

Таким чином, судом встановлено, що ОСОБА_1 разом зі своєю донькою ОСОБА_3 та зятем ОСОБА_2 проживали спільно та мали взаємні права та обов'язки, а отже, суд вважає, що вона, відповідно до вимог абз.2 ч.1 ст. 257-1 ЦПК України, має право звернутися до суду з заявою про встановлення факту смерті ОСОБА_2

11.10.2015 року ОСОБА_1 стала на облік як внутрішньо-переміщена особа, її фактичне місце проживання є: АДРЕСА_2 (а.с.15).

ІНФОРМАЦІЯ_6 у місті Макіївка Донецької області помер ОСОБА_2, що підтверджується копією медичного свідоцтва про смерть №1649 від 20 вересня 2016 року, виданого медичною установою так званої «ДНР» (а.с.11).

Крім того, факт смерті ІНФОРМАЦІЯ_6 ОСОБА_2 підтверджується договорами про замовлення та проведення поховання №0913, 1419а, а також довідкою про причини смерті (а.с.12,13,11).

З метою реєстрації смерті ОСОБА_2 заявник ОСОБА_1 звернулась до Мелітопольського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, однак у реєстрації смерті ОСОБА_2 та видачі свідоцтва про смерть, ОСОБА_1 було відмовлено, оскільки нею не були надані встановленого зразка документи, які підтверджують факт смерті.

Пунктом 1 глави 5 розділу ІІІ Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України 18.10.2000 року № 52/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції від 24 грудня 2010 року № 3307/5) встановлено, що підставами для проведення державної реєстрації смерті є лікарське свідоцтво про смерть (форма № 106/о), форма якого затверджена наказом Міністерства охорони здоров'я України від 08.08.2006 № 545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 за № 1150/13024 (далі - лікарське свідоцтво про смерть); фельдшерська довідка про смерть (форма № 106-1/о), форма якої затверджена наказом Міністерства охорони здоров'я України від 08.08.2006 № 545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 за № 1150/13024 (далі - фельдшерська довідка про смерть); лікарське свідоцтво про перинатальну смерть; рішення суду про оголошення особи померлою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час; повідомлення державного архіву або органів Служби безпеки України у разі реєстрації смерті осіб, репресованих за рішенням несудових та судових органів; повідомлення установи виконання покарань або слідчого.

Судом встановлено, що Мелітопольський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області відмовив ОСОБА_1 у реєстрації факту смерті ОСОБА_10 у відповідності до Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України № 52/2 від 18 жовтня 2000 року, глави ІІІ Державної реєстрації актів цивільного стану, ч.5 Державної реєстрації смерті, оскільки нею не було надано лікарського свідоцтва про смерть (форми 106/о), яка затверджена наказом Міністерства охорони здоров'я України від 08.08.2006 № 545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 за № 1150/13024.

Вказана обставина підтверджується відповіддю Мелітопольського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області від 02 грудня 2016 року №1620/05/1-06-101 (а.с.14).

Згідно Інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України в розгляду цивільних та кримінальних справ «Про окремі питання застосування Закону України від 04.02.2016 року № 990-VIII «Про внесення змін до Цивільного процесуального кодексу України щодо встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України» у порядку статті 257-1 ЦПК України мають розглядатись заяви про встановлення факту народження або смерті як на території АР Крим так і на території населених пунктів Донецької та Луганської областей, визначених у Розпорядженні Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 року №1085.

Відповідно до Розпорядження Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 року №1085 місто Макіївка Донецької області визнано населеним пунктом, який знаходиться на тимчасово окупованій території України.

У відповідності з ч. ч. 3, 4 ст. 49 ЦК України, державній реєстрації підлягають народження фізичної особи та її походження, громадянство, шлюб, розірвання шлюбу у випадках, передбачених законом, зміна імені, смерть. Реєстрація актів цивільного стану провадиться відповідно до закону. Народження фізичної особи та її походження, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, шлюб, розірвання шлюбу, зміна імені, смерть підлягають обов'язковому внесенню до Державного реєстру актів цивільного стану громадян в органах юстиції в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ч. ч. 2,3 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків.

Відповідно до ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Вирішуючи питання щодо оцінки доказів у вказаній справі, суд бере до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватися судами при розгляді справ як джерело права.

Європейський суд з прав людини у справах «Кіпр проти Туреччини» та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим (ЄСПЛ). Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать».

При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу.

Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (тобто є окупованою)».

Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у томі числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій територій.

Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать.

Таким чином, враховуючи наведену практику ЄСПЛ, а також ключове значення, яке має встановлення факту смерті для реалізації майнових та особистих немайнових прав заявника, суд, оцінюючи надані заявниками письмові докази, виходить з вимог ст. 213 ЦПК України, щодо повного і всебічного з'ясування обставин справи на підставі всіх поданих доказів у їх сукупності, в тому числі з урахуванням документів, які видані органами та установами, що знаходяться на такій території.

Також, як зазначено в Інформаційному листі Вищого спеціалізованого суду України в розгляду цивільних та кримінальних справ «Про окремі питання застосування Закону України від 04.02.2016 року № 990-VIII «Про внесення змін до Цивільного процесуального кодексу України» щодо встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України» документи, видані органами та установами, що знаходяться на території України, визначеній Верховною Радою України, як виняток можуть братись до уваги судом та оцінюватись разом з іншими доказами в їх сукупності та взаємозв'язку під час розгляду справ у в порядку ст. 257-1 ЦПК України.

На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що ОСОБА_1 дійсно не має можливості надати документи, необхідні для проведення державної реєстрації смерті ОСОБА_2, в зв'язку з чим реєстрація смерті не можлива без відповідного рішення суду.

Таким чином, суд вбачає підстави для повного задоволення заяви, а саме - встановлення факту смерті ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця міста Макіївка Донецької області, України, який помер ІНФОРМАЦІЯ_6 в місті Макіївка, Донецької області, Україна.

Також з метою захисту прав заявника, суд вважає можливим відповідно до ч.3 ст.257-1 ЦПК України, допустити негайне виконання рішення суду.

Керуючись ст.ст.10, 11, 60, 208, 209, 212-215, 234, 256-259 ЦПК України, ст.ст. 13, 18 Закону України "Про державну реєстрацію актів цивільного стану", Правилами державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18.10.2000 № 52/5, Законом України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України»,

В И Р І Ш И В:

Заяву ОСОБА_1 про встановлення факту смерті, за участю заінтересованої особи: Мелітопольського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції Запорізької області - задовольнити повністю.

Встановити факт смерті ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця міста Макіївка Донецької області, України, громадянина України, який помер ІНФОРМАЦІЯ_6 в місті Макіївка, Донецької області, Україна.

Рішення підлягає негайному виконанню.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Запорізької області через Мелітопольський міськрайонний суд протягом 10 днів з дня проголошення рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Оскарження рішення не зупиняє його виконання.

Копія судового рішення видається особам, які брали участь у справі, негайно після проголошення такого рішення або невідкладно надсилається судом до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для державної реєстрації народження або смерті особи.

Суддя: А.В.Сметаніна