Справа № 728/1315/16-ц Провадження № 22-ц/795/1480/2016 Категорія цивільнаГоловуючий у I інстанції Лобода Н. В. Доповідач - Шарапова О. Л.
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
22 липня 2016 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - суддіШарапової О.Л.
суддів:Євстафіїва О.К., Страшного М.М.
при секретарі:Нечасному О.Л.
за участю:ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернігові цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Бахмацького районного суду від 13 червня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час перебування на строковій службі,-

в с т а н о в и в:
В апеляційній скарзі ПАТ «Українська залізниця» просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Рішенням Бахмацького районного суду від 13 червня 2016 року поновлено строк для звернення до суду з позовом про поновлення на роботі; поновлено ОСОБА_2 на посаді складача поїздів 3 розряду бюро опису вагонів виробничого підрозділу «Пасажирське вагонне депо станції Бахмач» ПАТ «Українська залізниця» з 16 травня 2015 року; стягнуто з ПАТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за період з 16 травня 2015 року по 16 травня 2016 року в розмірі 34075 грн. 76 коп. та індексацію в розмірі 225 грн. 50 коп. без урахування податків, зборів та інших обов`язкових платежів; стягнуто з ПАТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_2 1000 грн. 00 коп. в рахунок відшкодування витрат на правову допомогу.

Доводи апеляційної скарги полягають в тому, що рішення суду є незаконним. Особа, яка подала апеляційну скаргу посилається на те, що гарантії , передбачені ч. 2 ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» щодо збереження протягом року за працівником робочого місяця та середнього заробітку застосовуються у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, Указом Президента України «Про часткову мобілізацію» № 15 від 14 січня 2015 року мобілізувалися військовозобов`язані і резервістів, але аж ніяк не призовники на строкову службу. Особа, яка подала апеляційну скаргу, вказує на те, що за відсутності в Указі Президента України «Про часткову мобілізацію» № 14 від 15 січня 2015 року посилання на виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації, введення воєнного стану і у разі призову працівника на строкову військову службу трудовий договір розривається на підставі п. 3 ст. 36 КЗпП України. Особа, яка подала апеляційну скаргу, зазначає, що зміни до ст. 119 КЗпП України, відповідно до яких за особою, яка призвана на строкову військову службу, зберігається місце роботи (посада) та середній заробіток, набрали чинності 11 червня 2015 року, тобто після звільнення позивача. Особа, яка подала апеляційну скаргу, посилається на те, що призов на військову службу під час мобілізації та призов на строкову службу є різними видами військової служби.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасника судового розгляду, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступного висновку.

Встановлено, що позивач перебував з відповідачем у трудових відносинах з 25 липня 2013 року по 15 травня 2015 року; в період з 23 березня 2015 року по 15 травня 2015 року працював складачем поїздів 3 розряду бюро опису вагонів; 15 травня 2015 року позивач був звільнений з займаної посади у зв`язку з призовом на військову службу (п.3 ст.36 КЗпП України).

Згідно з довідкою від 10 червня 2016 року, виданою відповідачем, середньоденна заробітна плата ОСОБА_2 становила 135 грн. 76 коп.

Згідно з довідкою № 959 від 06 червня 2015 року, виданою військовою частиною НОМЕР_1 Національної гвардії України, позивач з 18 травня 2015 року проходить строкову військову службу у військовій частині НОМЕР_1 м. Київ.

В лютому 2016 року позивач звертався до відповідача з приводу поновлення на роботі та виплати середнього заробітку, але йому було відмовлено.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач був призваний на строкову військову службу під час проведення мобілізації, а тому його звільнення відбулося з порушенням приписів ст. 39 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу».

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 39 Закону України « Про військовий обов`язок і військову службу» (в редакції, що діяла на момент звільнення), за громадянами України, які призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року, зберігаються місце роботи ( посада), середній заробіток на підприємстві, в установі , організації незалежно від підпорядкування та форми власності та незалежно від форм навчання.

Як вбачається з матеріалів справи, призов ОСОБА_2 на строкову військову службу здійснювався під час дії Указу Президента України № 15/2015 від 14 січня 2015 року «Про часткову мобілізацію», яким оголошено часткову мобілізацію, що проводилась у три черги протягом 210 діб 2015 року, у тому числі на території Чернігівської області.

За таких обставин, апеляційний суд знаходить, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивач був призваний на строкову військову службу під час проведення мобілізації, а тому його звільнення відбулося з порушенням норм діючого законодавства.

Доводи апеляційної скарги про те, що призов на військову службу під час мобілізації та призов на строкову службу є різними видами військової служби, а зміни до ст. 119 КЗпП України, відповідно до яких за особою, яка призвана на строкову військову службу, зберігається місце роботи (посада) та середній заробіток, набрали чинності 11 червня 2015 року, тобто після звільнення позивача, апеляційний суд до уваги не приймає, оскільки позивач був призваний на строкову військову службу під час проведення мобілізації, а тому його звільнення відбулося з порушенням приписів ст. 39 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу».

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач був призваний на строкову військову службу і тому трудовий договір з ним був розірваний на підставі п.3 ч.1 ст. 36 КЗпП України; гарантії , передбачені ч. 2 ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» щодо збереження протягом року за працівником робочого місяця та середнього заробітку застосовуються у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, Указом Президента України «Про часткову мобілізацію» № 15 від 14 січня 2015 року мобілізувалися військовозобов`язані і резервістів, але аж ніяк не призовники на строкову службу, не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, оскільки строкова військова служба є різновидом військової служби, військова служба є службою, що пов`язана з обороною держави, її незалежності та територіальної цілісності, і призов позивача на строкову військову службу відбувся саме під час мобілізації.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313, 315, 317 ЦПК України, апеляційний суд,-

У Х В А Л И В:
Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» - відхилити.

Рішення Бахмацького районного суду від 13 червня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:Судді: