Первомайський міськрайонний суд Миколаївської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2016 року м. Первомайськ

Справа :484/2475/16-ц

Номер провадження : 2/484/1946/16

Первомайський міськрайонний суд Миколаївської області у складі:

судді Фортуна Т.Ю.

за участю секретаря судового засідання Левицької І.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Первомайськ справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізінг Україна» про захист прав споживачів, визнання договору недійсним та стягнення коштів, -

встановив:

ОСОБА_1 (далі позивач) звернулась до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізінг Україна» (далі відповідач) про захист прав споживачів, визнання договору від 09.12.2015 р. недійсним та стягнення коштів в сумі 45 000,00 грн. Свої вимоги мотивує тим, що у грудні 2015 р. вона з чоловіком побачила в інтернеті на сайті «Авто Ріа» оголошення про продаж автомобіля «Geeli Emgrant X7» за ціною 180 000,00 грн. Оголошення було надано лізинговою компанією, філія якої розташована в м. Первомайськ Миколаївської області. З метою придбання зазначеного автомобіля вона з чоловіком звернулась до зазначеної філії, де працівником відповідача було пояснено, що зазначена ціна є акційною, після сплати 45 000,00 грн. передплати, сплативши протягом декількох днів решти суми, вона може забрати вказаний автомобіль. 09.12.2015 р. в м. Первомайськ Миколаївської області позивач уклала з відповідачем, від імені якого діяла ОСОБА_2, договір фінансового лізінгу № 002610 про придбання автомобіля «Geeli Emgrant X7» за ціною 180 000,00 грн. Отримавши платіжні документи, позивач у відділенні «Приват Банка» сплатила 45 000,00 грн. Коли повернулась до відповідача і надала копію квитанції, ОСОБА_2 пояснила, що в договорі наявна помилка і вона його переробила, склавши новий договір № 002611, але всі умови, предмет лізінгу залишились такі ж самі. При цьому ОСОБА_2наполягала на швидкому підписанні договору, оскільки вже було 17:00 і робочий час скінчився. 11.12.2015 р. позивачу зателефонував працівник відповідача і пояснив, що для отримання автомобіля вона має сплатити 65 000,00 грн. Для оформлення платіжних документів позивачу необхідно було звернутися до первомайської філії відповідача. В цей час позивач виявила, що в договорі було змінено предмет фінансового лізінгу, а саме: замість автомобіля «Geeli Emgrant X7» зазначено автомобіль «ЗАЗ Сенс». ОСОБА_2 зазначене пояснила, що це зроблено з метою зменшення сплати податків. Вважає, що договір фінансового лізінгу № 002611 (далі договір) є таким, що не відповідає чинному законодавству України, грубо порушує права позивача як споживача послуг, не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені договором, та не відповідає внутрішній волі позивача на момент укладення договору, оскільки позивач мала намір придбати автомобіль «Geeli Emgrant X7». За таких обставин вважає, що відповідач під час укладання договору вів нечесну підприємницьку практику, порушено принцип рівності сторін, правочин вчинено під впливом помилки, крім того вчинено особою, яка не мала права на підписання договору, а також зазначений договір містить обовязок позивача щодо сплати адміністративного платежу, який не передбачений нормами чинного законодавства України. За таких обставин просить визнати недійним договір від 09.12.2015 р. та стягнути з відповідача 45 000,00 грн.

Позивач та представник позивача в судовому засіданні 22.11.2016 р. підтримали позовні вимоги просили позов задовольнити. В судове засідання, призначене на 07.12.2016 р., до суду не зявились, надали суду заяви про розгляд справи у їх відсутність, позовні вимоги підтримують в повному обсязі.

Відповідач в судове засідання не зявився, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином. Надав суду клопотання про розгляд справи за відсутністю представника та письмові заперечення щодо позовних вимог.

Письмові заперечення відповідача мотивовані тим, що договір, укладений між сторонами, є дійсним, підстав для визнання договору недійсним в частині та в цілому немає, договір укладено у належній формі, в якому погоджено усі істотні умови із урахуванням усіх необхідних умов, встановлених чинним законодавством. Крім того зазначає, що позивач обґрунтовує свої вимоги на припущеннях. Ураховуючи викладене, просить в задоволенні позову відмовити.

Дослідивши матеріали у справі, заслухавши пояснення сторін, суд прийшов до таких висновків.

Між позивачем та відповідачем, в особі представника ОСОБА_2, яка діяла на підставі довіреності № 38 від 29.09.2015 р., було укладено договір фінансового лізінгу № 002611 від 09.12.2015 р. (далі Договір). Текст зазначеного договору розміщено на дванадцяти сторінках, крім того до договору є три додатки, а саме: Додаток № 1 графік сплати авансового внеску, Додаток № 2 специфікація, Додаток № 3 графік покриття витрат та виплати лізінгових платежів. Договір нотаріально не посвідчений; примірник підписаного сторонами Додатку № 3 до Договору сторонами не надано.

Відповідно до статті 1 Договору предметом зазначеного договору є транспортний засіб, зазначений у даній статті та у Специфікації (додаток № 2 Договору), а саме: ЗАЗ Сенс, комплектація Comfort, обєм двигуна «1,3 бенз», тип КПП «МКПП», привід «пер». Предмет лізінгу був самостійно і свідомо обраний Лізінгоодержувачем та в повній мірі відповідає вимогам лізінгоодержувача. Вартість предмета лізінгу на момент укладання Договору зазначається у даному Договорі, розмір авансового платежу вказується у даному договорі та в Додатку № 1 до Договору, який є його невідємною частиною.

Згідно з п.1.3 вищевказаного Договору лізингодавець бере на себе зобов'язання придбати Предмет лізингу у користування Лізінгоодержувачу на строк та на умовах, передбачених цим договором. Лізингоодержувач користується предметом лізингу на умовах даного Договору фінансового лізингу та згідно з положеннями чинного законодавства. Пунктом 1.7 Договору передбачено, що предмет Лізінгу передається в користування Лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 120 (сто двадцять) робочих днів з моменту оплати Лізінгоодержувачем на рахунок Лізінгодавця: Адміністративного платежу; Авансового платежу; Комісії за передачу предмета лізингу; у разі наявності, Сплати різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п. 9.4 ст. 9 даного Договору, або різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п. 9.6 ст. 9 даного Договору.

Відповідно до ст. 8 Договору вартість предмета лізінгу становить 6 593,40 євро, що в еквіваленті становить 180 000,00 грн. Стаття 9 Договору містить умови сплати авансового платежу, який складає частину від сплати предмета лізінгу в розмірі 50 відсотків від вартості предмета лізінгу. Стаття 10 Договору містить інформацію щодо лізингових платежів.

Згідно з додатком № 1 до Договору предмет лізінгу ЗАЗ Sens Comfort, вартість предмета лізінгу 6 593,41 євро, «авансовий платежів» 50,00 %, «платежу» 3 296,70 євро, наступна строка зазначена нерозбірливо 274,73 євро, адміністративний платіж (10%) 659,34 євро, комісія за передачу (від ціни ПЛ на момент підписання договору) 197,80 євро, вартість Пл на момент підписання договору 180 000,00 грн., курс євро на момент підписання договору 27,30, дата підписання договору 09.12.2015 р.

Відповідно до додатку № 2 до Договору «Специфікація» марка - ЗАЗ, модель Sens Comfort, кількість 1, ціна в євро 6 593,41.

Згідно із заявою від 09.12.2015 р. позивач підтвердила, що уважно прочитала та зрозуміла умови Договору та отримала усі коректно викладені відповіді від менеджера консультанта ОСОБА_2

Відповідно до довіреності № 38 від 29.09.2015 р. відповідач надав право ОСОБА_2 укладати договори.

Згідно з квитанцією Відділення «Первомайське» «Приват Банка» від 09.12.2015 р. о 16:20:57 ОСОБА_1 було сплачено відповідно до договору № 002611 від 09.12.2015 р. 45 000,00 грн.

Відповідно до постанови про закриття кримінального провадження від 25.06.2016 р. кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000144 від 15.01.2016 р. за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України, порушене за заявою ОСОБА_1, закрито у звязку з відсутністю складу кримінального правопорушення.

Листом від 14.01.2016 р. позивач звернулась до відповідача з вимогою про повернення коштів в сумі 45 000,00 грн., оскільки не мала наміру придбати автомобіль ЗАЗ.

Відповіднодо свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії СХТ 919830 ОСОБА_3 є власником автомобіля ВАЗ 217030, загальний легковий седан В.

Свідок ОСОБА_4 надав в судовому засіданні показання, що він мав намір укласти договір фінансового лізінгу на придбання транспортного засобу в Первомайській філії відповідача, але йому було спочатку запропоновано сплатити авансовий платіж і тільки після того підписати договір, через що він відмовився.

Свідок ОСОБА_3, який є чоловіком позивачки, підтвердив обставини викладені в позовній заяві.

Частинами 3 та 4 статті 2 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон, який встановлює нові обов'язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам цивільного процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі.

Згідно з вимогами ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за заявою (скаргою) осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін, які беруть участь у справі.

Частиною 1 статті 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановленихстаттею 61 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, та право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до частин першої, другої ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Згідно з ч. 1 ст. 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Відповідно до частини першої ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Частиною 3 ст. 509 ЦК України передбачено, що зобов'язання має грунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості; у договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Відповідно до ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 799 ЦК України визначено вимоги щодо форми договору найму транспортного засобу, а саме: договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Статтею 806 ЦК України передбачено, що за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізінгу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встновлених параграфом 6 ЦК України та законом. До відносин, повязаних з лізінгом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ст. 807 ЦК України предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками, віднесена відповідно до законодавства до основних фондів.

Згідно зі ст. 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, заміни, безоплатного усунення недоліків, монтажу та запуску в експлуатацію тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець (постачальник) та лізингодавець несуть перед лізингоодержувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу; ремонт і технічне обслуговування предмета договору лізингу здійснюються продавцем (постачальником) на підставі договору між лізингоодержувачем та продавцем (постачальником).

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг», за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Згідно з ч. 1 ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України «Про фінансовий лізинг» предметом договору може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками та віднесена відповідно до законодавства до основних фондів.

Частиною 2 ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачено, що істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингоодержувач має право: обирати предмет лізингу та продавця або встановити специфікацію предмета лізингу і доручити вибір лізингодавцю; відмовитися від прийняття предмета лізингу, який не відповідає його призначення та/або умовам договору, специфікаціям; вимагати розірвання договору лізингу або відмовитися від нього у передбачених законом та договором лізингу випадках; вимагати від лізингодавцю відшкодування збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням умов договору лізингу.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором та до них можуть бути включені суми на відшкодування частини вартості предмета лізингу, як винагороду лізингодавцю за отримане в лізинг майно, компенсацію відсотків за кредитом інші витрати лізінгодавця, які безпосередньо пов'язані з виконання договору лізингу.

Згідно з п.п. 3, 17, 19, 22 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» діяльність відповідача з надання послуг фінансового лізингу в частині надання цих послуг фізичним особам, які є споживачами, підпадає під дію Закону України «Про захист прав споживачів».

Стаття 18 Закону України "Про захист прав споживачів" містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною.

Так, за змістом частини пятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір.

Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону).

Визначення поняття "несправедливі умови договору" закріплено в частині другій статті 18 цього Закону умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Аналізуючи норму статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобовязань, включаючи умови про взаємозалік, зобовязання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обовязків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2,3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у звязку з розірвання або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону).

Відповідно до ст. 19 Закону України "Про захист прав споживачів" нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Забороняються як такі, що вводять в оману, зокрема: з метою спонукання споживачів до прийняття швидкого рішення та позбавлення їх достатнього періоду часу для прийняття свідомого рішення.

Конституційний Суд України у рішенні від 10.11.2011 року №15-рп/2011, справа №1-26/2011 виходив також з того, що держава сприяє забезпеченню споживання населенням якісних товарів (робіт, послуг), зростанню добробуту громадян та загального рівня довіри в суспільстві. Разом з тим, споживачу, як правило об'єктивно бракує знань, необхідних для здійснення правильного вибору товарів (робіт, послуг) із запропонованих на ринку, а також для оцінки договорів щодо їх придбання, які нерідко мають вид формуляра або іншу стандартну форму (частина перша статті 634 ЦК України). Отже, для споживача існує ризик помилково чи навіть внаслідок введення його в оману придбати непотрібні йому кредитні послуги. Тому, держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб'єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. Тим самим держава одночасно убезпечує добросовісного продавця товарів (робіт, послуг) від можливих зловживань з боку споживачів (п. 3.2. Рішення).

Аналіз змісту спірного Договору дає підстави прийти до висновку, що в договорі обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обовязків, передбачених договором та законом, звужені обовязки лізингодавця, які передбачені в ЗУ «Про фінансовий лізинг», положеннях ЦК України, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обовязків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі неналежної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства.

Згідно з пунктом 1.4 Договору, лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобовязання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За вищенаведеними зобовязаннями відповідає продавець.

Таким чином, оскільки вибір продавця предмета лізингу за договором здійснює відповідач, так як в договорі лізингу немає будь-яких відомостей про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має звертатись споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару, то пункт 1.4 Договору, щодо усунення лізингодавця від відповідальності в частині якості, комплектності, справності та ін. суперечить положенням статті 808 ЦК України.

Розділом 12 Договору стосовно лізингоодержувача встановлена відповідальність у вигляді сплати штрафних санкцій, одностороннього розірвання договору лізингодавцем, відшкодування збитків, повернення предмета лізингу. В свою чергу, споживач позбавлений можливості таким же чином захистити свої права та інтереси у випадку порушення відповідачем умов Договору.

Крім того, вказаний розділ передбачає умови щодо часткового повернення авансового та неповернення адміністративних платежів при розірванні договору (п. 12.1), що є несправедливою умовою враховуючи п. 4 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (надання продавцю права не повертати кошти на оплату здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір).

Отже, з врахуванням вищевикладених норм чинного законодавства, дані положення договору є несправедливими, оскільки визначають відповідальність за порушення умов договору лише споживача, усувають відповідальність відповідача, не надають право споживачу вимагати дострокового розірвання договору, і надають право відповідачу не повертати сплачені кошти за організацію договору у випадку дострокового розірвання договору споживачем.

Крім того, зі змісту Договору вбачається, що всупереч вимогам закону, у договорі фінансового лізингу і у специфікації немає обов'язкової для договору фінансового лізингу істотної умови щодо його предмету в обсягах, визначених законом.

Перелік лізингових платежів є вичерпним, а тому договірні умови можуть містити лише такі лізингові платежі, що передбачені переліком, встановленим законом, сплата яких здійснюється у порядку, встановленому договором. Тобто, законодавець відніс до договірного регулювання лише порядок сплати лізингових платежів, в той час як їх перелік встановлений законом та розширенню у договірному порядку не допускається, будь-яких інших платежів на користь лізингодавця, окрім лізингових, не передбачено.

Оспорюваним Договором (розділ «Визначення термінів») передбачений «Адміністративний платіж», який визначається як першочерговий єдиноразовий платіж, який входить до складу першого платежу, що підлягає сплаті лізингоодержувачем на користь лізингодавця за перевірку, розгляд та підготовку документів до укладання договору, незалежно від назви призначення платежу у квитанції про сплату. Розмір адміністративного платежу відображений у додатку №1 до Договору та становить 10% ціни предмета лізингу, тобто 659,34 євро.

Зазначений платіж не є лізинговим платежем, як у договірному визначенні, так і у розумінні Закону України «Про фінансовий лізинг» та норм цивільного законодавства. Не можна вважати вказаний платіж і платою за послугу, оскільки договір має стандартну форму та дії відповідача щодо цього не підпадають під ознаки, визначені ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів».

Крім того, позивачу, як споживачу, на момент укладення договору об'єктивно бракувало знань, необхідних для здійснення правильного вибору фінансової послуги із запропонованих на ринку. Як слідує із матеріалів справи, укладений між сторонами договір фінансового лізингу є обємним документом, надрукований дрібним шрифтом. Крім того, він є юридично складним, в звязку з чим потребує достатнього часу для його прочитання, детального вивчення та розуміння. У той же час, суд вважає, що у позивачки на момент укладення договору обєктивно бракувало знань, необхідних для правильного вибору фінансової послуги із запропонованих на ринку, а також для оцінки договору з відповідачем щодо придбання у нього послуги фінансового лізингу.

Тобто, позивач не мав часу детально ознайомитися з дванадцятьма сторінками договору за такий короткий строк. Йому повинна була бути надана можливість детально ознайомитися з умовами даного договору та законодавством, що його регулює.

Згідно з п. п. 5, 6 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим, може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому.

Враховуючи невизначеність у Договорі предмету лізингу у встановлених законом обсягах, включення до договірних умов платежів не передбачених чинним законодавством (адміністративний платіж), які є підставою передачі предмету лізингу, виконання обов'язків, відповідальності сторін, визнання окремих положеннь договору несправедливими, суд приходить до висновку про наявність підстав для визнання договору недійсним в цілому, у звязку з чим до правовідносин підлягають застосуванню правові наслідки недійсності правочину.

Ураховуючи вищевикладене, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що спірний Договір є таким, що не відповідає вимогам чинного законодавства України, а тому підлягає визнанню недійсним у цілому, сплачені грошові кошти авансового платежу підлягають відшкодуванню відповідачем на користь позивача у повному обсязі.

Під час ухвалення рішення у справі суд, відповідно до приписів ст. 360-7 ЦПК України, врахував правову позицію, викладену в постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року в справі №6 - 2766 цс 15.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Керуючись ст.ст. 15, 16, 203, 215, 216, 220, 509, 627-629, 638, 799, 806-808 ЦК України, ст. ст. 1-3, 6, 11, 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», ст. ст. 1, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», ст.ст. 10, 11, 60, 61, 88, 197, 209, 212-215 ЦПК України, суд

вирішив:

позов задовольнити в повному обсязі;

визнати недійсним договірфінансового лізінгу № 002611 від 09.12.2015 р., укладений між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Євролізінг Україна», в особі представника ОСОБА_2, яка діяла на підставі довіреності № 38 від 29.09.2015 р.;

стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізінг Україна» на користь ОСОБА_1 45 000,00 грн. (сорок пять тисяч грн. 00 коп.);

стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізінг Україна» на користь ОСОБА_1 витрати на сплату судового збору в сумі 1 102,40 грн. (тисяча сто дві грн. 40 коп);

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду Миколаївської області через Первомайський міськрайонний суд Миколаївської області протягом десяти днів з дня його проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення в той же строк з моменту отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Т.Ю. Фортуна