Справа № 740/1961/16-ц Провадження № 22-ц/795/2100/2016 Головуючий у I інстанції -Олійник В. П. Доповідач - Губар В. С.
Категорія - цивільна
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 грудня 2016 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого -судді: Губар В.С.,

суддів: Скрипки А.А., Страшного М.М.

секретаря судового засідання - Халимон Т.Ю.,

за участю: Коровай Л.В. - представника Комунального підприємства «Виробниче управління комунального господарства», Леги В.О. - представника третіх осіб - Ніжинської міської ради та Ніжинського міського голови Лінника А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду апеляційну скаргу Комунального підприємства «Виробниче управління комунального господарства», до якої приєдналась Ніжинська міська рада, на рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 23 вересня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Комунального підприємства «Виробниче управління комунального господарства» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,,-

ВСТАНОВИВ:

В апеляційній скарзі КП «Виробниче управління комунального господарства» просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4, посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права та невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи.

Оскаржуваним рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 23 вересня 2016 року позов ОСОБА_4 задоволено.

Стягнуто з КП «Виробниче управління комунального господарства» на його користь без утримання прибуткового податку та інших обов'язкових платежів:

46347 грн. 31 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 05 березня 2015 року по 20 квітня 2016 року за неправильне формулювання причин звільнення в трудовій книжці; 3035 грн. 85 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 21 квітня 2016 року по 20 травня 2016 року за затримку видачі трудової книжки та вирішено питання про розподіл судових витрат.

Доводи апеляційної скарги полягають у тому, що Комунальне підприємство «Виробниче управління комунального господарства» є неналежним відповідачем у справі, оскільки між підприємством та ОСОБА_4 не можуть виникати трудові спори, зважаючи, що підприємство не є роботодавцем позивача і не наділене відповідними повноваженнями.

На думку апелянта, судом першої інстанції судом не визначено, яка саме причина звільнення в трудовій книжці є неправильною, вимоги про визнання формулювання причини звільнення незаконними позивачем не заявлялись і рішення з цього приводу суд не ухвалював. Судом розглядались лише позовні вимоги ОСОБА_4 про визнання його звільнення незаконним та поновлення на посаді.

Апелянт наголошує, що рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 22 серпня 2014 року визнано незаконним розпорядження секретаря міської ради Лінніка А.В. від 20.03.2014 року № 28 та від 27.03.204 року № 35, ОСОБА_4 поновлено на посаді та на його користь стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 16393,59 грн. за період з 28.03.2014 року по 22.08.2014 року. Тому вважає, що приймаючи рішення про поновлення ОСОБА_4 на посаді, суд відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України одночасно прийняв рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Апелянт вказує, що всі питання, пов'язані з виконанням рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 22 серпня 2014 року вирішені. 05 березня 2015 року розпорядженням міського голови ОСОБА_4 поновлений на посаді і йому виплачено середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі на підставі рішення апеляційного суду Чернігівської області від 07 червня 2016 року.

Апелянт зазначає, що звертаючись до суду, питання про зміну формулювання причини звільнення ОСОБА_4 не ставив і таке питання судом не вирішувалось, суд не змінював та не вказував причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю закону. У рішенні Ніжинського мійськрайонного суду Чернігівської області від 05 лютого 2016 року та в ухвалі апеляційного суду Чернігівської області від 24 березня 2016 р. не вказано, що записи в трудовій книжці перешкоджали позивачеві працевлаштуватись.

На думку апелянта, позивачем не доведено неможливості працевлаштування у зв'язку з наявними в трудовій книжці записами, оскільки позивач отримав трудову книжку на руки 10 березня 2015 року.

Ніжинська міська рада Чернігівської області звернулась до суду із заявою про приєднання до апеляційної скарги КП «Виробниче управління комунального господарства» на рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 23 вересня 2016 року у цій справі, в якій просить задовольнити апеляційну скаргу КП «Виробниче управління комунального господарства» та скасувати рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

У письмових запереченнях ОСОБА_4 просить відхилити безпідставну апеляційну скаргу КП «Виробниче управління комунального господарства», а законне і обґрунтоване рішення суду першої інстанції - залишити без змін. Наголошує, що усі необхідні записи у трудову книжку внесені лише після його звернень і трудова книжка ним отримана 20 травня 2016 року, що не давало можливості працевлаштуватись.

ОСОБА_4 в судове засідання не з»явився, про час і місце судового розгляду справи належним чином сповіщений, що документально підтверджено. В наданих апеляційному суду запереченнях на апеляційну скаргу просив справу розглядати справу без його участі. Відповідно до ст. 305 ЦПК України апеляційний суд вважає за можливе слухати справу без участі позивача у судовому засіданні.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Згідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України . Сторони та інші особи , які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Перевіряючи аргументи апеляційної скарги, апеляційним судом встановлено таке.

Як убачається з матеріалів справи, територіальна громада м. Ніжина в особі уповноваженого нею органу - Ніжинської міської ради є засновником Комунального підприємства «Виробниче управління комунального господарства».

Згідно Статуту Підприємство є юридичною особою, має самостійний баланс, розрахунковий, валютний та інший рахунки в банківських установах, фірмову марку і товарний знак, печатку, штамп зі своїм найменуванням та інші реквізити, від свого імені укладає договори, набуває майнові та немайнові права, несе зобов'язання, виступає позивачем і відповідачем в судах. Керівник - начальник підприємства призначається і звільняється Засновником за умовами контракту на підставі чинного законодавства України. Керівник підприємства самостійно вирішує питання діяльності підприємства згідно Статуту (а.с.135-139).

Згідно з контрактом від 16 серпня 2012 року № 47, укладеним між Ніжинською міською радою в особі голови Приходька М.В. та ОСОБА_4, останній був прийнятий на роботу до КП «Виробниче управління комунального господарства» міста Ніжина на посаду начальника строком на 5 років з 23 серпня 2012 року до 22 серпня 2017 року (а.с. 9).

Як встановлено апеляційним судом, виплата заробітної плати ОСОБА_4 упродовж роботи у відповідача як керівникові та при звільненні, а також внаслідок поновлення позивача на роботі здійснювалась Комунальним підприємством «Виробниче управління комунального господарства» за рахунок коштів підприємства.

Зазначені обставини в апеляційному суді учасники судового розгляду не спростовували і не заперечували.

Отже, КП «Виробниче управління комунального господарства» та ОСОБА_4 перебували у трудових правовідносинах, які врегульовані КЗпП України.

За таких обставин, КП «Виробниче управління комунального господарства» є належним відповідачем у цій справі.

Відтак, вирішуючи спір, суд першої інстанції обґрунтовано послався на рішення апеляційного суду Чернігівської області від 07 червня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_4 до КП "ВУКГ" про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі, яким стягнуто з відповідача КП «Виробниче управління комунального господарства» 21250 грн. 95 коп. середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі за період з 01 вересня 2014 року по 04 березня 2015 року. За приписами ч. 3 ст. 61 ЦПК України встановлені вказаним судовим рішенням обставини не підлягають доказуванню у цій справі.

З огляду на викладене, аргументи скарги про те, що КП «Виробниче управління комунального господарства» є неналежним відповідачем у цій справі, в апеляційному суді не знайшли свого підтвердження.

Перевіряючи аргументи скарги, апеляційним судом встановлено наступне.

На підставі розпорядження Ніжинської міської ради від 14 серпня 2013 року № 60 ОСОБА_4 достроково звільнено з посади начальника КП «Виробниче управління комунального господарства», розірвано контракт від 16 серпня 2012 р. № 47 у зв'язку із порушенням ОСОБА_4 законодавства України та умов укладеного контракту на підставі п.1 ст. 41 КЗпП України.

Апеляційним судом з матеріалів справи встановлено, що розпорядженням секретаря міської ради від 06 лютого 2014 р. № 7 "Про поновлення на посаді ОСОБА_4" ОСОБА_4 поновлений на посаді начальника КП "ВУКГ".

Розпорядженням Ніжинської міської ради від 20 березня 2014 року № 28 «Про розірвання контракту та звільнення з посади», підписаним секретарем міської ради Лінником А.В., ОСОБА_4 звільнено з посади начальника КП «ВУКГ» за відсутність на роботі більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин, у зв'язку із невиконанням ним умов контракту.

Розпорядженням Ніжинської міської ради від 27 березня 2014 року № 35 «Про розірвання контракту та звільнення з посади» ОСОБА_4 звільнено з посади начальника КП «ВУКГ» та розірвано (припинено) достроково з ним контракт як з керівником з 27 березня 2014 року.

Як убачається з матеріалів справи, рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 22 серпня 2014 року розпорядження секретаря Ніжинської міської ради Лінника А.В. № 28 від 20 березня 2014 року та № 35 від 27 березня 2014 року визнані незаконними. Суд поновив ОСОБА_4 на посаді начальника КП "ВУКГ" з 28 березня 2014 року та стягнув з КП "ВУКГ" на користь ОСОБА_4 16393 грн. 59 коп. середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу з 28 березня 2014 року по 22 серпня 2014 року. Вказане рішення суду першої інстанції ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 25 листопада 2014 року залишене без змін і є преюдиціальним при вирішенні цієї справи (а.с.12-22).

Зазначені обставини в апеляційному суді учасники судового розгляду не спростовували і не заперечували.

05 березня 2015 року ОСОБА_4 розпорядженням Ніжинського міського голови № 22 поновлений на посаді начальника КП "ВУКГ" з 28 квітня 2014 року. Ніжинський міський голова розпорядженням від 06 березня 2015 року № 25 "Про скасування розпоряджень секретаря міської ради та міського голови" скасував розпорядження секретаря міської ради від 06 лютого 2014 року № 7 "Про поновлення на посаді ОСОБА_4", від 20 березня 2014 року № 28 "Про розірвання контракту та звільнення з посади", від 27 березня 2014 року №35 "Про розірвання контракту та звільнення з посади", від 05 березня 2015 року № 22 "Про поновлення на посаді ОСОБА_4".

Зазначені обставини в апеляційному суді учасники судового розгляду не спростовували і не заперечували.

Частиною 6 статті 43 Конституції України, громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Згідно зі ст.2 КЗпП України, право громадян України на працю, - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, - включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Положеннями ст.235 КЗпП України встановлено, що у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону; якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених ч.2 цієї статті; у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Відповідно до п.п.18, 32 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" від 06 листопада 1992 року №9 суд не вправі визнати звільнення правильним, виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не пов'язували звільнення; якщо обставинам, які стали підставою звільнення, в наказі (розпорядженні) дана неправильна юридична кваліфікація, суд може змінити формулювання причин звільнення і привести його у відповідність з чинним законодавством про працю; оскільки згідно зі ст.235 КЗпП оплаті підлягає вимушений прогул, вимоги працівника про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку підлягають задоволенню в тому разі і за той період, коли з вини власника або уповноваженого ним органу була затримана видача трудової книжки або неправильне формулювання причин звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника.

Перевіряючи аргументи скарги, апеляційним судом з матеріалів цивільної справи та наявних у справі судових рішень встановлено, що з вересня 2013 року і до квітня 2016 року ОСОБА_4 неодноразово був звільнений та поновлений на посаді.

Упродовж декількох років у трудову книжку ОСОБА_4 заносились відповідні записи, які в подальшому визнавались недійсними, а саме - записи № 12, 13, 14, 15, 11, 16, 17, 18. Остаточний і правильний запис під № 23 внесений у трудову книжку ОСОБА_4 20.05.2016 р.

Відтак, неправильність записів у трудовій книжці ОСОБА_4 підтверджується записами про їх недійсність, та наявними у справі судовими рішеннями, зокрема - рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 22 серпня 2014 р., яке набрало законної сили 25 листопада 2014 року, рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 05 лютого 2016 року та ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 24 березня 2016 року, рішенням апеляційного суду Чернігівської області від 07 червня 2016 року та іншими, що спростовує аргументи скарги про недоведеність наявності неправильних записів у трудовій книжці позивача.

Згідно запису № 23 у трудовій книжці позивача, копія якої наявна у справі, останній запис у трудовій книжці здійснений 20.04.2016 року, з якого убачається, що позивач звільнений 19 вересня 2013 року з посади начальника комунального підприємства «Виробниче управління комунального господарства» за пунктом 8 ст. 36 КЗпП України" на підставі розпорядження секретаря міської ради від 19 вересня 2013 року №70, рішення Апеляційного суду Чернігівської області від 01 грудня 2014 року (а.с.9-11, 96-98).

Зазначені обставини в апеляційному суді учасники судового розгляду не заперечували і не спростували ніякими належними і допустимими доказами.

Зважаючи на сукупність обставин та наявних у справі доказів, є обґрунтованим і правильним по суті висновок оскаржуваного рішення суду першої інстанції про те, що записи до трудової книжки позивача до запису № 23 від 20 квітня 2016 року призвели до втрати трудового стажу ОСОБА_4 за період з 28 березня 2014 року по 06 березня 2015 року, грубо порушили трудові права позивача, закріплені Конституцією України, зокрема право на працевлаштування, яке виникло у позивача після внесення запису № 23 від 20.04.2016 р., що є підставою для застосування до спірних правовідносин ст. 235 КЗпП України та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 05 березня 2015 р. по 20 квітня 2016 р. у зв'язку з неправильним формулюванням причин звільнення у трудовій книжці.

Середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 05 березня 2015 р. по 20 квітня 2016 року визначений судом у сумі 46347,31 грн. (без утримання прибуткового податку та інших обов»язкових платежів) відповідно до затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 р. Порядку обчислення середньої заробітної плати і на спростування вказаного розрахунку відповідачем в апеляційному суді належних і допустимих доказів не надано.

Як встановлено судом, 25.03.2016 року, 28.03.2016 року ОСОБА_4 звертався до Ніжинської міської ради із заявами про внесення у встановленому порядку записів до трудової книжки та усунення порушень трудових прав позивача (а.с.29,30).

Ніжинським міським головою у відповіді від 07 квітня 2016 року позивачеві запропоновано надати трудову книжку для належного оформлення. (а.с.31). Трудова книжка надана позивачем до виконавчого комітету Ніжинської міської ради 19 квітня 2016 року (а.с.32).

З повідомлення виконавчого комітету Ніжинської міської ради від 20 травня 2016 року убачається, що трудова книжка із відповідними записами надіслана ОСОБА_4 та особисто отримана позивачем 20 травня 2016 року. Ці обставини в апеляційному суді учасниками судового розгляду не спростовані.

Отже, у порушення ст. 47 КЗпП України, трудова книжка позивачеві 20 квітня 2016 року не була видана і у справі відсутні належні і допустимі документальні докази, які б достовірно підтвердили існування поважних причин, що унеможливили видачу трудової книжки ОСОБА_4 20.04.2016 р.

За таких обставин суд дійшов обґрунтованого висновку згідно до ст. 235 КЗпП України про стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 21 квітня 2016 р. по 20 травня 2016 р. за затримку видачі трудової книжки у сумі 3035,85 грн. (без утримання податкового податку та інших обов»язкових платежів) (а.с.33,35,36,37).

Як убачається з матеріалів справи, рішенням апеляційного суду Чернігівської області від 07 червня 2016 року встановлено, що середньоденний заробіток ОСОБА_4 визначений рішенням Ніжинського міськрайонного суду від 22.08.2014 року у сумі 202,39 грн. (без утримання обов»язкових платежів) і вказані обставини в апеляційному суді згідно до ст. 61 ЦПК України у цій справі доказуванню не підлягають. Правильність здійснених судом розрахунків стягнутої на користь позивача заробітної плати учасниками судового розгляду в апеляційному суді не спростована. (а.с.68-70).

Сукупність досліджених обставин справи та наявних у справі доказів приводить апеляційний суд до переконання, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про необхідність захисту порушених прав позивача

Оскільки вищевказаними рішеннями судів встановлено порушення відповідачем трудових прав ОСОБА_4 внаслідок невиплати заробітної плати та невидачі трудової книжки, тобто підтверджено наявність винних дій відповідача, то суд першої інстанції з урахуванням обставин справи дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу внаслідок неправильного формулювання причин звільнення в трудовій книжці за період з 05 березня 2015 року по 20 квітня 216 року та за затримку у видачі трудової книжки за період з 21 квітня 2016 року по 20 травня 2016 року.

Відповідно ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Проте, матеріали справи не містять доказів існування поважних причин затримки видачі трудової книжки позивачеві, що в силу положень ч.3 ст. 235 КЗпП України є підставою для покладення на відповідача відповідальності у вигляді виплати середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. У справі відсутні докази, які б підтвердили, що внесені у трудову книжку позивача записи №№ 12, 13, 14, 15, 11, 16, 17, 18 до визнання їх недійсними були правильними.

З огляду на викладене, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_4

Апеляційна скарга не містять нових фактів чи засобів доказування, які б спростовували висновки суду першої інстанції, а в повній мірі повторює обґрунтування підстав заявленого позову, яким судом першої інстанції вірно надана оцінка.

Сукупність досліджених обставин справи та наявних у справі доказів приводить апеляційний суд до переконання, що апелянтом не надано доказів на підтвердження аргументів скарги, що є обов'язковим відповідно до вимог ст.ст. 20, 60 ЦПК України, а наведено лише загальні норми права.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені правовідносини між сторонами і їм дана вірна юридична оцінка на підставі повно і всебічно досліджених обставин справи та ухвалено законне і обґрунтоване та правильне по суті і справедливе рішення.

Апеляційним судом не встановлено таких порушень норм матеріального і процесуального права, що призвели або могли призвести до неправильного вирішення спору між сторонами або таких, що тягнуть за собою безумовне скасування судового рішення, а тому відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційну скаргу необхідно відхилити, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319, 324 ЦПК України, апеляційний суд,-

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Комунального підприємства «Виробниче управління комунального господарства» відхилити.

Рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 23 вересня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:Судді: