Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
ЄУН 0827/2-1902/11Головуючий у 1-й інстанції Кляшторний В.С.
Пр. № 22-ц/778/4071/16Суддя-доповідач ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

головуючого судді Гончар М.С.

суддів Кахаря С.В., Дзярука М.П.

за участі секретаря Бурима В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 03 серпня 2016 року про задоволення заяви Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про поновлення пропущеного процесуального строку для предявлення виконавчого документа до виконання

у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» (далі Банк) до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором

ВСТАНОВИЛА:

Банк звернувся до суду із вищезазначеною заявою (а.с.68-73), в якій просив поновити йому пропущений строк для предявлення виконавчих листів № 2-1902/11, виданих Шевченківським районним судом м. Запоріжжя 23.04.2015 року до виконання, у звязку з тим, що заявнику було видано виконавчі листи, в яких строк предявлення до виконання вже закінчився.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 03 серпня 2016 року (а.с.75) заява Банку задоволена.

Визнано поважною причину пропуску строку, який надається для предявлення виконавчого документа до виконання.

Поновлено пропущений строк для пред'явлення виконавчих документів до виконання, а саме: виконавчих листів № 2-1902/11, виданих Шевченківським районним судом м. Запоріжжя 23.04.2015 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь Банку 335852,53 грн. в рахунок відшкодування заборгованості за кредитним договором № 06П139-К від 29.06.2006 року та судових витрат: 1700,00 грн. в рахунок відшкодування сплаченого судового збору, 120,00 грн. в рахунок відшкодування сплаченого збору на ІТЗ.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при її постановленні, ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 у своїй апеляційній скарзі (а.с. 81-83) просив ухвалу суду першої інстанції скасувати та постановити нове рішення, яким вищезазначену заяву Банку залишити без задоволення.

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області (а.с. 108) апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито, справу призначено до апеляційного розгляду (а.с.109).

У судове засідання 13 грудня 2016 року повідомлений апеляційним судом належним чином про час і місце розгляду цієї справи (а.с.113) ОСОБА_2 не зявився, про причини своєї неявки апеляційний суд не сповістив, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавав.

При вищевикладених обставинах, колегія суддів апеляційного суду визнала неповажною причину неявки ОСОБА_2 та на підставі ст. 305 ч. 2 ЦПК України ухвалила розглядати дану справу у даному судовому засіданні за відсутністю останнього за присутністю його представника за довіреністю (а.с. 105) ОСОБА_3 і представника Банку за довіреністю (а.с. 118) ОСОБА_5

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 312 ч. 1 п. 3 ЦПК України розглянувши скаргу на ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд скасовує ухвалу і передає питання на новий розгляд до суду першої інстанції, якщо останній порушив порядок, встановлений для його вирішення.

Встановлено, що суд першої інстанції, задовольняючи заяву Банку про поновлення пропущеного строку для предявлення виконавчого документа до виконання у цій справі, керувався ст. ст. 208-210, 371 ЦПК України та виходив із того, що Банком з обєктивних причин пропущений річний термін предявлення виконавчих листів до виконання, у суду є всі підстави вважати поважною причину пропуску строку для предявлення виконавчих документів до виконання та його поновлення..

Проте, з такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна з наступних підстав.

В силу вимог ст. 371 ч. 2 ЦПК України заява про поновлення пропущеного строку для предявлення виконавчого документу до виконання … розглядається в судовому засіданні з повідомленням сторін, які беруть участь у справі. Їхня неявка не є перешкодою для вирішення питання про поновлення пропущеного строку.

Дійсно неявка осіб, які беруть участь у цій справі представника Банку та ОСОБА_2 не була б перешкодою для розгляду судом першої інстанції вищезазначеної заяви Банку.

Однак, якщо б ці особи були повідомлені судом першої інстанції про час та місце розгляду цієї заяви Банку на 03 серпня 2016 року взагалі та у тому числі належним чином.

Проте, у матеріалах цієї справи взагалі відсутні будь-які докази про повідомлення судом першої інстанції Банку та ОСОБА_2, як осіб, які беруть участь у цій справі, про час і місце розгляду вищезазначеної заяви Банку (навіть, супроводжувальний лист суду першої інстанції про направлення копії заяви Банку ОСОБА_2 із судовою повістки, не кажучи вже про поштові повідомлення про вручення судових повісток Банку та ОСОБА_2В.).

Так, аркуш № 73 справи це конверт, в якому до суду першої інстанції надійшла вищезазначена заява Банку, аркуш № 74- це довідка секретаря суду першої інстанції про відсутність фіксування судового засідання через неявку всіх осіб, які беруть участь у справі, аркуш № 75 ухвала суду першої інстанції, що є предметом апеляційного оскарження у цій справі.

Тому, посилання суду першої інстанції в оскаржуємій ухвалі на те, що «сторони у судове засідання не зявилися, про дату, час та місце розгляду заяви були повідомлені належним чином» є безпідставними.

Таким чином, суд першої інстанції позбавив ОСОБА_2 права надати свої усні чи письмові заперечення на вищезазначену заяву Банку, а Банк додаткові обґрунтування та докази на підтвердження його вищезазначеної заяви у цій справі.

Хоча в силу вимог ст. 10 ч. 5 ЦПК України суд першої інстанції мав сприяти повному та всебічному зясуванню обставин цієї справи при вирішенні вищезазначеної заяви Банку в останній.

Так, у суді апеляційної інстанції представник Банку вже зазначала, що між Банком та ОСОБА_2 існували якийсь домовленості про добровільне виконання рішення суду у цій справі в певний період, тому Банк не отримував деякий час виконавчий лист у цій справі у суді, але про це відсутні будь-які докази у матеріалах цієї справи чи заяви Банку взагалі.

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 60 ч. 4 ЦПК України).

Крім того, встановлено, що заява Банку від 22 липня 2016 року про поновлення пропущеного строку для предявлення виконавчого документу до виконання із додатками (а.с. 68-73) взагалі не зазначає обставин поважності причин пропуску Банком вищезазначеного строку, а лише констатує факт, що Банк звернувся до суду для отримання виконавчого листа вперше та отримав у суді виконавчий лист на виконання рішення суду у цій справі, що набрало законної сили 29 листопада 2011 року, лише 23 квітня 2015 року вже з пропуском строку предявлення останнього до виконання 30 листопада 2012 року.

При вищевикладених обставинах, суд першої інстанції мав розглянути питання щодо необхідності (доцільності) залишення без руху вищезазначеної заяви Банку для зазначення саме причин поважності пропуску строку для предявлення виконавчого документу до виконання.

Оскільки, як вбачається із матеріалів цієї справи, представник Банку подавав суду першої інстанції заяву про ознайомлення із матеріалами цієї справи ще 31 березня 2014 року та ознайомився з останніми лише 09 квітня 2015 року (а.с.61), а 23 квітня 2015 року отримав копію рішення суду(а.с.63) та виконавчий лист (а.с.65).

Судом першої інстанції взагалі не зясовувалось питання відносно того, що перешкоджало Банку подавати вищезазначену заяву до суду у тому числі у період з квітня 2015 року і до липня 2016 року.

Апеляційний суд має переглядати законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та в межах матеріалів і доказів, які були наявні у матеріалах цієї справи та були досліджені судом першої інстанції при постановленні оскаржуємої ухвали.

Дійсно в силу вимог ст. 307 ч. 2 п. 2 ЦПК України за наслідками розгляду скарги на ухвалу суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати ухвалу і постановити нову.

Однак, при вищевикладених обставинах, усунення зазначених вище апеляційним судом недоліків розгляду вищезазначеної заяви Банку судом першої інстанції на стадії апеляційного розгляду апеляційним судом в межах повноважень останнього є неможливим.

Звідси, доводи ОСОБА_2 в особі ОСОБА_3, як особи, яка подала апеляційну скаргу, частково ґрунтуються на цивільному процесуальному законі та наявних у справі доказах, ухвала суду першої інстанції, що оскаржується у цій справі, не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості. Допущені судом порушення норм процесуального права призвели до постановлення ухвали, яка в силу вимог ст. 312 ЦПК України підлягає скасуванню з передачею питання на новий розгляд до суду першої інстанції.

Крім того, встановлено, що ОСОБА_2 в особі ОСОБА_3 при подачі вищезазначеної апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції було сплачено судовий збір (а.с.96).

Однак, згідно із ст. 37 постанови Пленуму ВССУ № 10 від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» якщо судом апеляційної інстанції скасовано ухвалу суду першої інстанції, передбачену в ч. 1 ст. 293 ЦПК України, з передачею справи на розгляд до суду першої інстанції, то розподіл сум судового збору, повязаного з розглядом відповідної апеляційної скарги, здійснюється судом першої інстанції за результатами розгляду ним справи згідно із загальними правилами ст. 88 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 307, 312, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 задовольнити частково.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 03 серпня 2016 року у цій справі скасувати.

Питання передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_1 ОСОБА_6ОСОБА_7