Провадження номер 2/522/622/16
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24 жовтня 2016 року Приморський районний суд міста Одеса у складі:
головуючого судді - Шенцевої О.П.,
при секретарі судового засідання Соболевій О.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» до ОСОБА_1 про зняття арешту, -
Представник позивача звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1, у якому просив суд звільнити з-під арешту квартиру №156 яка розташована за адресою: м. Одеса, вул. Композитора Ніщинського, 28, що був накладений ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 11.05.2011 року по цивільній справі № 2-11/11.
В судове засідання представник позивача не зявився, просив проводити судове засідання його участі.
Відповідачка в судове засідання не з'явилась, хоча про час, дату та місце розгляду справи була повідомлена належним чином у встановленому порядку (згідно ст. 74 ЦПК України), поважних причин щодо своєї неявки суду не представила. Заяву про розгляд справи за її відсутності суду не надавала, про поважність причин неявки суду не повідомила.
Суд, у зв'язку з неявкою відповідача та неповідомленням про поважні причини такої неявки в судове засідання, ухвалив слухати справу у її відсутність, згідно ч. 4 ст. 169 ЦПК України, у порядку ст.ст. 224-225 ЦПК України, при заочному розгляді на підставі наявних у справі доказів.
Згідно ч.2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до неї документи приходить до висновку, що даний позов підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Судом встановлено, що 15.09.2005 року ОСОБА_1 уклала з АКІБ «УкрСиббанк» кредитний договір.
В забезпеченні виконання вказаного кредитного договору був укладений іпотечний договір від 15.09.2005 року.
За умовами іпотечного договору, у якості забезпечення кредитного договору передається квартира №156 яка розташована за адресою: м. Одеса, вул. Композитора Ніщинського, 28.
12.12.2011 року ПАТ «УкрСиббанк» відступило Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» право вимоги по вказаного кредитному договору.
Вищевказані обставини підтверджуються кредитним договором, договором іпотеки, іншими документами.
Згідно з ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання боржником основного зобовязання Іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.
Відповідно до ст. 3 ЗУ Про іпотеку іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом. Взаємні права і обовязки іпотекодавця та іпотекодержателя виникають з моменту державної реєстрації іпотеки відповідно до закону.
Чинним законодавством не передбачено заборони накладення арешту на майно, що є предметом іпотеки. Разом із тим ст. 60 Закону № 606-ХІV обумовлено випадки, підстави й порядок зняття арешту з майна, у тому числі відповідно до ч. 5 цієї норми у всіх інших випадках незавершеного виконавчого провадження (конкретні випадки визначені в частинах 1-4 указаної статті) арешт із майна чи коштів може бути знятий за рішенням суду.
У силу положень ст. 54 Закону № 606-ХІV звернення стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача заставодержателя.
Згідно правової позиції ВСУ (лист від 01.02.2015року), викладеній у Аналізі судової практики застосування судами законодавства, яке регулює іпотеку як заставу нерухомого майна, заставодержатель має право на звернення до суду з позовом про зняття арешту із заставленого майна у разі звернення стягнення на це майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями. При цьому встановлено, що для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, стягнення на заставлене майно боржника може бути звернуто у разі: 1) виникнення права застави після винесення судом рішення про стягнення з боржника коштів; 2) якщо вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю (ч. 3 ст. 54 цього самого закону). Указані норми безпосередньо стосуються арешту як складової виконання рішення суду про задоволення вимог стягувачів, які не є іпотекодержателями.
Водночас законодавством не врегульована можливість звільнення з-під арешту заставленого майна, накладеного для забезпечення позову.
Зважаючи на ту обставину, що накладення арешту має своїм наслідком заборону відчуження арештованого майна, ним порушується право іпотекодержателя в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобовязання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки. Зі змісту частин 6 та 7 ст. 3 Закону № 898-ІV убачається, що у разі, якщо належним чином зареєстрована іпотека виникла раніше накладення арешту для забезпечення реального виконання рішення суду щодо задоволення вимог стягувачів, відмінних від іпотекодержателя, суд повинен приймати рішення про звільнення з-під арешту іпотечного майна. При цьому не має підстав відмовляти у звільненні з-під арешту зазначеного майна у звязку з відсутністю факту реального порушення забезпеченого іпотекою зобовязання боржником на момент предявлення відповідної вимоги. Факт порушення основного зобовязання, забезпеченого іпотекою, виступає лише умовою реалізації гарантованих іпотекою прав іпотекодержателя й не повязується з його існуванням, а отже, і порушенням шляхом арешту та заборони відчуження предмета іпотеки.
Такі правові позиції висловлені в Розділі VIII Аналізу Верховного Суду України судової практики застосування судами законодавства, яке регулює іпотеку як заставу нерухомого майна за 2015 рік.
Згідно ч.ч. 1,2,3 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цьго Кодексу.
Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.
На підставі викладеного і керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 99, 209, 212, 214-215, 224-226 ЦПК України, суд, -
Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» до ОСОБА_1 про зняття арешту задовольнити;
Звільнити з-під арешту квартиру №156 яка розташована за адресою: м. Одеса, вул. Композитора Ніщинського, 28, що був накладений ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 11.05.2011 року по цивільній справі № 2-11/11.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Апеляційна скарга на заочне рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення, згідно ч.1 ст. 294 ЦПК України.
Суддя: 24.10.2016