Провадження № 2/761/1463/2016
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 липня 2016 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого - судді Рибака М.А.,

при секретарі Сівоха І.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Шевченківського районного суду міста Києва в залі судових засідань цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про стягнення пені та майнової відповідальності, захист прав споживача -

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2015 року ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернувся до Шевченківського районного суду міста Києва із позовом до публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» (далі по тексту - відповідач) про стягнення пені та майнової відповідальності, захист прав споживача.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 20.11.2013 року сторони уклали договір строкового банківського вкладу «Депозитний» № 19223426 в іноземній валюті у розмірі 150000,00 доларів США строком на 36 місяців під 8 % відсотків річних. У строки, передбачені договором позивач звернувся до Банку із заявою про отримання достроково суми вкладу разом із нарахованими відсотками, проте отримав відмову, оскільки набрала чинності постанова Національного Банку України від 29.08.2014 року № 540 «Про введення додаткових механізмів для стабілізації грошово-кредитного та валютного ризиків України».

20.10.2014 року позивач звернувся до Шевченківського районного суду міста Києва із позовом до Банку про повернення депозитного вкладу. 05.02.2015 року рішенням Шевченківського районного суду міста Києва, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 21.05.2015 року, було присуджено до стягнення з Банку на користь ОСОБА_1 суму вкладу в розмірі 150000,00 доларів США, проценти за користування вкладом станом на 05.02.2015 року у розмірі 144448,89 доларів США та три відсотки річних станом на 05.02.2015 року у розмірі 984,25 доларів США.

Станом на час звернення позивача із даним позовом до суду вказане судове рішення залишається невиконаним, а кошти не повернуті, в зв'язку із чим позивач просив суд зобов'язати відповідача виплатити вклад належним чином разом із нарахованими відсотками у повному обсязі у валюті вкладу готівкою; стягнути з відповідача на користь позивача відсотки за користування грошовими коштами за ставкою договору в розмірі 8 % річних на суму вкладу з 06.02.2015 року і до дня ухвалення рішення за даним позовом; стягнути з відповідача на користь позивача суму майнової відповідальності в розмірі трьох відсотків річних з 06.02.2015 року і до дня ухвалення рішення за даним позовом; стягнути з відповідача на користь позивача суму пені за прострочення виконання зобов'язання з 06.02.2015 року і до дня ухвалення рішення за даним позовом.

Позивач в судовому засіданні позов підтримав з урахуванням письмових пояснень по справі та просив суд про його задоволення в сумі 6739,10 доларів США відсотків за користування грошовими коштами, 5318,29 доларів США трьох процентів річних та 1940530,73 доларів США пені. При цьому не заперечував проти зменшення судом суми пені з урахуванням принципів добросовісності та розумності.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав та заперечував проти його задоволення з підстав, зазначених в письмових запереченнях по справі. При цьому звернувся до суду із клопотанням про зменшення суми пені, заявленої до стягнення позивачем.

Суд, заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, дослідивши наявні у матеріалах справи письмові докази, приходить до висновку про те, що заявлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 20.11.2013 року між АТ «Ощадбанк» (за договором - Банк) та ОСОБА_1 (за договором - Вкладник) було укладено Договір № 19223426 на вклад «Депозитний» на ім'я фізичної особи, відповідно предметом якого є розміщення Вкладником в Банку грошових коштів у розмірі 150000,00 доларів США строком на 36 місяців зі сплатою відсотків у розмірі 8 % річних (а.с. 10).

20.11.2013 року між позивачем та відповідачем було укладено Додатковий договір № 1 до договору № 19223426, відповідно до умов якого, в разі зберігання депозиту строком понад 3 місяці та при сумі депозиту у розмірі від 25 000 грн./5 000 дол.США/5 000 євро виплата процентів здійснюється шляхом приєднання до залишку депозиту (а.с. 11).

Із матеріалів справи вбачається, що позивач свої зобов'язання за договором виконав належним чином, що підтверджується квитанцією № 19223426 від 20.11.2013 року, копія якої міститься в матеріалах справи (а.с. 12).

Відповідно до п. 2.7. Договору, вилучення всієї суми депозиту або його частини до закінчення строку дії договору здійснюється на підставі заяви Вкладника, поданої в Банк відповідно до п. 3.4.2. Договору.

08.09.2014 року позивач звернувся до Банку із заявою про повернення суми вкладу (а.с. 13).

07.10.2014 року відповідач листом № 15/31 повідомив позивача, що у разі дострокового припинення Договору, повернення вкладу Позивачу буде здійснюватись з урахуванням вимог Постанови Правління НБУ № 540 від 29.08.2014р., у національній валюті за курсом купівлі іноземної валюти банку на день проведення операції (а.с. 14).

Позивач не погодився з наданою відповіддю Банком та 20.10.2014 року звернувся до відповідача із заявою про дострокове повернення вкладу в такому вигляді, як це передбачено укладеним між сторонами договором. Додатково позивач також звернувся до відповідача з листом від 17.10.2014 року, в якому висловив свою незгоду із запропонованим варіантом повернення вкладу з урахуванням вимог постанови Правління НБУ № 540 від 29.08.2014р. та повідомив Банк, що в разі неповернення останнім вкладу, Позивач буде змушений звернутись до суду із позовною заявою (а.с. 15, 16, 17, 18).

24.11.2014 року позивач звернувся з вимогою про повернення депозитного вкладу, проте, відповідач вклад у строки та на умовах, визначених договором позивачу не повернув (а.с. 19), в зв'язку із чим позивач звернувся до суду із позовом про повернення депозитного вкладу та стягнення коштів.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 05.02.2015 року у справі № 761/31065/14-ц, яке набрало законної сили, позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про повернення депозитного вкладу та стягнення коштів за договором банківського вкладу було задоволено частково та стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на користь ОСОБА_1 суму заборгованості за договором банківського вкладу у розмірі 150000 доларів США, що в еквіваленті за курсом НБУ на день ухвалення рішення становить - 2698500 грн., нараховані проценти на суму вкладу у розмірі 14445,89 доларів США, що в еквіваленті за курсом НБУ на день ухвалення рішення становить 259881,56 грн. та 3 % річних у розмірі 984,25 доларів США, що в еквіваленті за курсом НБУ на день ухвалення рішення становить 17706,65 грн. (а.с. 20-24).

При цьому, суд, ухвалюючи рішення, дійшов до висновку про те, що посилання представника відповідача на постанову Правління НБУ «Про введення додаткових механізмів для стабілізації грошово-кредитного та валютних ринків України» від 29 серпня 2014 року № 540, як на підставу для неповернення належних позивачу грошових коштів, є безпідставними, оскільки в даному випадку правовідносини між сторонами, в першу чергу, регулюються ЦК України та двостороннім договором, укладеним між сторонами, а відмова в видачі коштів порушує права позивача, регламентовані, у тому числі, ст. 41 Конституції України. Більш того, згідно вимог ч. 2 ст. 56 Закону України «Про Національний банк України» нормативно-правові акти НБУ, у тому числі постанови Правління Національного банку, не можуть суперечити законам України та іншим законодавчим актам України.

Відповідно до ч. 1 ст. 14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Частиною 3 статті 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

17.11.2015 року було відкрито виконавче провадження за виконавчим документом № 761/31065/14-ц про стягнення з відповідача на корить присуджених сум за судовим рішенням від 05.02.2015 року (а.с. 70).

02.06.2016 року було державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження за виконавчим листом № 761/31065/14-ц (а.с. 86), оскільки згідно платіжних доручень № 640 від 30.05.2016 року та № 1 від 22.02.2016 року заборгованість була погашена у повному обсязі.

Таким чином, із матеріалів справи вбачається, що відповідач здійснив погашення заборгованості перед позивачем за судовим рішенням від 05.02.2015 року у справі № 761/31065/14-ц в повному обсязі 30.05.2016 року, а отже оскільки станом на час прийняття судового рішення у даній справі, вклад разом із нарахованими відсотками станом на 05.02.2015 року був повернутий позивачу, то підстави для задоволення позову в частині зобов'язання відповідача виплатити вклад належним чином разом із нарахованими відсотками у повному обсязі у валюті вкладу готівкою, відсутні.

Що ж до позовних вимог в частині стягнення з відповідача відсотків за користування грошовими коштами за ставкою договору в розмірі 8 % річних на суму вкладу з 06.02.2015 року, стягнення трьох процентів річних, а також пені, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Відповідно до Правової позиції, висловленої Верховним Судом України у справі № 6-157цс16: виходячи із системного аналізу статей 525, 526, 599, 611 ЦК України та змісту кредитного договору можна зробити висновок про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє кредитора права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України, а також сплату боржником процентів, належних кредитору відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача відсотків за користування грошовими коштами в сумі 6739,10 доларів США, виходячи з розрахунку позивача, перевіреного судом, за період з 06.02.2015 року по 25.05.2016 року.

Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов'язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

З наведеного слід дійти висновку про те, що положення зазначеної норми права передбачають, що зобов'язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду.

Вказаний висновок підтверджується висновками Верховного Суду України, висловленими в постанові Верховного Суду України у справі № 6-2168цс15.

З огляду на зазначене вимоги позивача в частині стягнення з відповідача три проценти річних в сумі 5318,29 доларів США за період з 06.02.2015 року по 25.05.2016 року.

Також гідно із Правовою позицією, висловленою Верховним Судом України у справі у справі за № 6-37цс16: «Відповідно до статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

За договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором (частина перша статті 1058 ЦК України).

Стаття 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначає: споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника (пункт 22); продукція - це будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (пункт 19); послугою є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (пункт 17); виконавець - це суб'єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги (пункт 3).

Відповідно до частини п'ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», у разі, коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.

Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов'язання, не звільняє його від виконання зобов'язання в натурі.

Аналіз наведених норм закону свідчить про те, що вкладник за договором депозиту є споживачем фінансових послуг, а банк їх виконавцем та несе відповідальність за неналежне надання цих послуг, передбачену частиною п'ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме сплату пені у розмірі 3 % вартості послуги за кожний день прострочення.

Згідно із частиною третьою статті 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Пеня є особливим видом відповідальності за неналежне виконання зобов'язання, яка має на меті окрім відшкодування збитків після вчиненого порушення щодо виконання зобов'язання, додаткову стимулюючу функцію для добросовісного виконання зобов'язання.

Окрім того, до моменту вчинення порушення пеня відіграє забезпечувальну функцію, і навпаки, з моменту порушення - являє собою міру відповідальності.

Однак, пунктом 9 постанови Правління НБУ «Про введення додаткових механізмів для стабілізації грошово-кредитного та валютних ринків України» від 29 серпня 2014 року № 540 передбачено, що уповноважені банки зобов'язані обмежити видачу (отримання) готівкових коштів в іноземній валюті з поточних та депозитних рахунків клієнтів через каси та банкомати в межах до 15 000 грн. на добу на одного клієнта в еквіваленті за офіційним курсом Національного банку України.

Враховуючи сутність пені та беручи до уваги вимоги постанови Правління НБУ, якою встановлено обмеження щодо здійснення виплат банками на певний період, не можна кваліфікувати дії банку як неналежне виконання покладених на нього зобов'язань.

Тому, на час дії постанови Правління НБУ «Про введення додаткових механізмів для стабілізації грошово-кредитного та валютних ринків України» від 29 серпня 2014 року № 540, а саме з 2 вересня 2014 року по 2 грудня 2014 року, не підлягає нарахуванню пеня у розмірі 3 % вартості послуги за кожний день прострочення, що передбачена частиною п'ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у зв'язку з встановленням обмеження щодо видачі банками коштів.

Враховуючи вищезазначене, можна дійти висновку про поширення положень Закону України «Про захист прав споживачів» на спірні правовідносин у поєднанні з постановою Правління НБУ «Про введення додаткових механізмів для стабілізації грошово-кредитного та валютних ринків України» від 29 серпня 2014 року № 540.

Враховуючи викладене, а також за розрахунком, проведеним судом, з урахуванням правової позиції Верховного Суду України, матеріалами справи підтверджується обов'язок відповідача сплатити позивачу пеню на користь позивача в сумі 1940530,73 доларів США за період з 06.02.2015 року по день фактичного часткового погашення заборгованості 03.03.2016 року.

Разом з тим, Рішенням Конституційного Суду України від 11.07.2013р. у справі № 1-12/2013 визначено, що вимога про нарахування та сплату неустойки за договором споживчого кредиту, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у пункті 6 статті 3, частині третій статті 509 та частинах першій, другій статті 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов'язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.

Як зауважував Конституційний Суд України, межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. При цьому держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг.

Захист від цих зловживань базується на положеннях законодавства, зокрема частини третьої статті 551 ЦК України, відповідно до якої розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Статтею 69 Закону України «Про Конституційний Суд України» встановлено, що рішення і висновки Конституційного Суду України рівною мірою є обов'язковими до виконання.

Таким чином, відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Судом встановлено, що в зв'язку з порушенням відповідачем зобов'язання за договором банківського вкладу, сума боргу за судовим рішенням складала 165430,14 доларів США, в той час як сума пені за прострочення виконання зобов'язань за період з 06.02.2015 року по 03.03.2016 року складає 1940530,73 доларів США.

Таким чином, суд дійшов висновку, що в даному випадку розмір неустойки у вигляді пені значно перевищує розмір збитків, а тому розмір пені повинен бути зменшений до 5000,00 доларів США, з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності.

Згідно положень ст. 10 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Крім того, у відповідності до положень ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до абз. 2 п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 року № 14, у разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення.

Таким чином, розглянувши справу в межах визначених позивачем предмету спору та підстав для задоволення позову, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов ОСОБА_1 про стягнення пені та майнової відповідальності підлягає частковому задоволенню, а тому присуджує до стягнення з публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» відсотки за користування грошовими коштами в сумі 6739,10 доларів США, що за офіційним курсом НБУ на день ухвалення судового рішення складає 167197,07 грн., три проценти річних в сумі 5318,29 доларів США, що за офіційним курсом НБУ на день ухвалення судового рішення складає 131946,77 грн. та 5000,00 доларів США пені за прострочення виконання зобов'язання, що за офіційним курсом НБУ на день ухвалення судового рішення складає 124050,00 грн.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України суд присуджує до стягнення з відповідача на користь Державного бюджету України судові витрати по сплаті судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про стягнення пені та майнової відповідальності, захист прав споживача - задовольнити частково.

Стягнути з публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на користь ОСОБА_1 відсотки за користування грошовими коштами в сумі 6739,10 доларів США, що за офіційним курсом НБУ на день ухвалення судового рішення складає 167197,07 грн., три проценти річних в сумі 5318,29 доларів США, що за офіційним курсом НБУ на день ухвалення судового рішення складає 131946,77 грн. та 5000,00 доларів США пені за прострочення виконання зобов'язання, що за офіційним курсом НБУ на день ухвалення судового рішення складає 124050,00 грн.

Стягнути з публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на користь Державного бюджету України судовий збір в сумі 4231,94 грн.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва через Шевченківський районний суд м. Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

СУДДЯ М.А. РИБАК