Ухвала

іменем україни

13 квітня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Колодійчука В.М.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 про допущення до роботи, скасування наказу та поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення заборгованості по заробітній платі та виплат за затримку заробітної плати по день фактичного розрахунку, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 09 квітня 2015 року та рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 28 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що вона перебувала з відповідачем у трудових відносинах, працюючи продавцем у магазині «Євромікс» на підставі трудового договору між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю, що був зареєстрований у Івано-Франківському міському центрі зайнятості Івано-Франківської області 02 липня 2014 року. Зазначала, що з 13 серпня 2014 року роботодавець до роботи її не допустив й повідомив про те, що буде розривати з нею трудовий договір та змушував звільнитися її за власним бажанням. За відпрацьований період часу відповідач їй заробітної плати не виплатив та довідки про розмір останній не видав.

Про своє звільнення згідно наказу від 13 серпня 2014 року на підставі п. 2 ст. 41 КЗпП України (вчинення винних дій працівником, який безпосередньо обслуговує грошові, якщо ці дії дають підстави для втрати довір'я до нього з боку власника) дізналася під час розгляду справи, наказу про звільнення та трудової книжки вона не отримувала, вказаний наказ про звільнення вважає незаконним.

Враховуючи зазначене, позивач уточнивши позовні вимоги, просила скасувати наказ про її звільнення від 13 серпня 2014 року, поновити її на займаній посаді продавця, зобов'язати відповідача видати довідку про місце роботи і розмір заробітної плати, стягнути на її користь заборгованість по заробітній платі за період липень - серпень 2014 року та середній заробіток за затримку розрахунку та за час вимушеного прогулу з 13 серпня 2014 року.

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 09 квітня 2015 року позов задоволено частково. Стягнуто з фізичної особи-підприємця (далі - ФОП) ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 заборгованість по заробітній платі за липень 2014 року в розмірі 1280 грн., з якої підлягають відрахуванню обов'язкові платежі та внески; середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні в розмірі 10123,32 грн., з якої підлягають відрахуванню обов'язкові платежі та внески. Вирішено питання розподілу судових витрат. В решті позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 28 вересня 2015 року рішення місцевого суду скасовано в частині стягнення з ФОП ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 1280 грн. заборгованості по заробітній платі за липень 2014 року, 10123,32 грн. середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні з відрахуванням від них обов'язкових платежів та внесків до Державного бюджету України, 243,60 грн. судового збору та ухвалено нове рішення про відмову в цій частині позовних вимог. В решті рішення залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, просить скасувати вказані судові рішення та справу направити на новий розгляд.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Скасовуючи рішення місцевого суду в частині задоволення позовних вимог та відмовляючи в позові в цій частині, апеляційний суд виходив із того, що в діях роботодавця відсутня вина в частині виникнення заборгованості перед працівником, оскільки згідно платіжної відомості від 08 серпня 2014 року ФОП ОСОБА_4 виплатив заробітну плату позивачу за липень 2014 року, а згідно акту від 29 серпня 2014 року, складеному під час зустрічі працівника та роботодавця в Івано-Франківському центрі зайнятості щодо розірвання трудового договору, ОСОБА_3 відмовилась від підпису в акті.

Крім того, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог, апеляційний суд зазначив, що позивачем без поважних причин пропущено строк звернення до суду, встановлений ч. 1 ст. 233 КЗпП України і тому підстави для скасування наказу про звільнення та поновлення позивача на роботі відсутні.

Проте з такими висновками суду апеляційної інстанцій повністю погодитися не можна.

За наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд, у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 307 ЦПК України, має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити рішення по суті позовних вимог.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням установленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду було зумовлено поважними причинами.

Таким вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами встановлено, що на підставі трудового договору від 02 липня 2014 року, укладеному між працівником - ОСОБА_3 і фізичною особою, яка використовує найману працю - ФОП ОСОБА_4 Вказаний договір був зареєстрований у Івано-Франківському міському центрі зайнятості Івано-Франківської області 02 липня 2014 року.

13 серпня 2014 року ФОП ОСОБА_4 було направлено ОСОБА_3 повідомлення про необхідність прибути до Івано-Франківського міського центру зайнятості для розірвання трудового договору від 02 липня 2014 року між фізичною особою-підприємцем ФОП ОСОБА_4 та найманим працівником ОСОБА_3 та отримання останньою заробітної плати.

29 серпня 2014 року ОСОБА_3 відвідала Івано-Франківський міський центр зайнятості, проте між нею та довіреною особою ФОП ОСОБА_4 в присутності директора міського центру зайнятості виник спір щодо формулювання причини й дати звільнення та оплати праці, про що складено акт від 29 серпня 2014 року. Згідно цього акту ОСОБА_3 відмовилась від підпису у трудовому договорі від 02 липня 2014 року та платіжних відомостях.

Крім цього, апеляційним судом встановлено, що в підтвердження факту виплати заробітної плати ОСОБА_3 за липень 2014 року відповідач надав платіжну відомість від 08 серпня 2014 року, згідно якої працівнику виплачена заробітна плата за липень 2014 року, однак від підпису в ній позивач відмовилась; також надав звіт про суми нарахованої заробітної плати застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування до органів доходів і зборів за липень 2014 року.

18 грудня 2014 року ФОП ОСОБА_4 направив позивачу депоновану заробітну плату за серпень 2014 року у розмірі 564,27 грн. поштовим переказом з повідомленням про вручення, яку вона отримала особисто згідно листа Укрпошти (а.с. 66, 77 т. 1).

Відповідно статей 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

Україна як соціальна, правова держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку особа вільно обирає або на яку вільно погоджується, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, а також право на належні умови праці, своєчасне отримання винагороди (ст. 1, частини 1, 2, 4 ст. 43 Конституції України).

Відповідно до ч. 1 ст. 55 Конституції України зазначені права захищаються судом.

Строки звернення працівника до суду за вирішенням трудового спору як складова механізму реалізації права на судовий захист є однією з гарантій забезпечення прав і свобод учасників трудових правовідносин.

Згідно з ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Для встановлення початку перебігу строку у справах про звільнення визначальними є такі юридично значимі обставини, як вручення копії наказу про звільнення або день видачі трудової книжки.

Отже, ст. 233 КЗпП України визначено три випадки обчислення початку перебігу строку звернення до суду.

Так, перебіг строку звернення до суду починається у разі: вирішення трудового спору - з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права (тримісячний строк звернення до суду); розгляду справи про звільнення - з дня вручення копії наказу про звільнення (місячний строк звернення до суду); розгляду справи про звільнення - з дня видачі трудової книжки (місячний строк звернення до суду).

Аналогічний висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України від 16 березня 2016 року у справі № 6-2426цс15, який має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Згідно з п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» встановлені статтями 228, 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений ст. 233 КЗпП України місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору.

Статтею 47 КЗпП України передбачено обов'язок власника або уповноваженого ним органу видати працівнику в день звільнення належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у ст. 116 КЗпП України. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи.

Тобто, на відміну від інших трудових спорів, коли строк звернення до суду обчислюється з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, місячний строк для звернення до суду за вирішенням спору про поновлення на роботі обчислюється не інакше як з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Початком перебігу місячного строку для звернення особи до суду з позовом про поновлення на роботі слід вважати день вручення наказу про звільнення або день видачі трудової книжки.

Проте залишаючи без змін рішення місцевого суду в частині відмови в задоволенні позову щодо скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі з підстав пропуску строку позовної давності, апеляційний суд не звернув уваги, що в матеріалах справи відсутні докази вручення позивачу наказу про звільнення або видачі трудової книжки.

Крім того, обґрунтовуючи позовні вимоги в заяві від 12 лютого 2015 року (а.с. 79 т. 1), позивач вказувала, що відповідач не видав їй трудову книжку. Вказані обставини апеляційний суд також не перевірив.

Так, в п 2.21-1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року № 58, трудові книжки працівників, які працюють на умовах трудового договору у фізичних осіб-суб'єктів підприємницької діяльності без створення юридичної особи з правом найму, та фізичних осіб, які використовують найману працю, пов'язану з наданням послуг (кухарі, няньки, водії тощо), зберігаються безпосередньо у працівників.

Зазначені в абзаці першому цього пункту фізичні особи роблять записи до трудових книжок працівників про прийняття на роботу та звільнення з роботи відповідно до укладених з працівниками письмових трудових договорів, що зареєстровані в установленому порядку в державній службі зайнятості. Під час прийняття на роботу вноситься запис: «Прийнятий на роботу (далі зазначається професійна характеристика робіт) за трудовим договором (зазначаються дата та номер договору), зареєстрованим у державній службі зайнятості (зазначається повна назва центру зайнятості), при цьому у графі 4 зазначається, на підставі чого внесено запис (дата і номер реєстрації трудового договору державною службою зайнятості: «трудовий договір (номер), зареєстрований (дата)»), а при звільненні - запис: «Звільнений з роботи (далі зазначається підстава звільнення з посиланням на відповідні статті КЗпП України)», при цьому у графі 4 зазначається дата зняття трудового договору з реєстрації державною службою зайнятості: «трудовий договір (номер) знято з реєстрації (дата)».

Внесені фізичною особою до трудових книжок записи підтверджуються підписом посадової особи органу державної служби зайнятості, незалежно від місця реєстрації трудового договору, і засвідчуються його печаткою.

Апеляційний суд не перевірив обставин оформлення трудової книжки із належними записами про прийняття на роботу й звільнення. Зокрема суд мав з'ясувати, чи мала позивач трудову книжку при прийнятті її на роботу до відповідача з огляду на те, що у трудовому договорі зазначено, що ОСОБА_3 до цього не працювала, та чи було заведено відповідачем на позивача трудову книжку, якщо так, які записи до неї внесено та ким, у кого трудова книжка зберігалася та залежно від встановленого вирішити питання про дотримання строків, визначених ст. 233 КЗпП України.

Крім того, порядок реєстрації трудових договорів між працівником та фізичною особою, яка використовує найману працю, визначений КЗпП України, постановою Кабінету Міністрів України від 29 жовтня 2009 року № 1168 «Деякі питання застосування законодавства про працю фізичною особою, яка використовує найману працю» (далі - Постанова), та Порядком реєстрації трудового договору між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю, який затверджений наказом Міністерства праці і соціальної політики України № 260 від 08 червня 2001 року (далі - Порядок).

За змістом п. 4 Постанови, у разі розірвання трудового договору за ініціативою фізичної особи у випадках, визначених КЗпП України, така особа зобов'язана письмово повідомити про свій намір працівникові та у визначені строки провести передбачений законодавством розрахунок.

За правилом п. 9 Порядку, відповідальна особа центру зайнятості протягом трьох робочих днів знімає трудовий договір з реєстрації, про що робить відповідний запис у книзі реєстрації трудових договорів.

Ухвалюючи рішення, апеляційний суд на вказані положення трудового законодавства уваги не звернув та всупереч вимогам статей 212 - 214, 303 ЦПК України не встановив всі обставини справи, що мають важливе значення для вірного вирішення спору та не надав належної оцінки всім доказам у справі.

Зокрема, апеляційний суд залишив без уваги той факт, що згідно листів Івано-Франківському міському центру зайнятості Івано-Франківської області, адресованих і позивачу, і відповідачу, від 03 вересня 2014 року, 29 вересня 2014 року, 16 жовтня 2014 року ФОП ОСОБА_4 відмовлено у знятті з реєстрації трудового договору з відповідачем з підстав, передбачених п. 2 ст. 41 КЗпП України, у зв'язку із наявністю спору із працівником щодо формулювання причин звільнення, дати припинення трудових відносин та оплати праці.

Апеляційний суд також не надав належної правової оцінки ухвалі Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 03 березня 2015 року у справі за позовом ФОП ОСОБА_4 до Івано-Франківського міського центру зайнятості Івано-Франківської області, третя особа - ОСОБА_3, про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії Вказаною ухвалою залишено без розгляду позовну заяву на підставі п. 5 ч. 1 ст. 155 КАС України в зв'язку із відкликанням позовної заяви.

Таким чином, апеляційний суд не перевірив, чи розірвано трудовий договорів між сторонами у справі, враховуючи наявність обов'язкової законодавчої процедури для трудових договорів такого виду - зняття з реєстрації в центрі зайнятості.

Вирішуючи спір в частині позовних вимог щодо стягнення заборгованості по заробітній платі за липень 2014 року, апеляційний суд прийняв до уваги копію платіжної відомості № 2 на суму 564,27 грн., яка не містить належних доказів підтвердження факту отримання грошових коштів працівником. Таким чином, вказаний доказ не свідчить про відсутність заборгованості по заробітній платі ОСОБА_3 за липень 2014 року. Крім того, апеляційний суд також не надав належної оцінки листам Івано-Франківського міського центру зайнятості Івано-Франківської області, де серед підстав відмови в знятті з реєстрації трудового договору, зокрема, зазначено відсутність документів про виплату заробітної плати найманому працівнику.

При цьому апеляційний суд не взяв до уваги те, що у трудових правовідносинах з урахуванням суті позовних вимог виконання вимог трудового законодавства доводить роботодавець, а не звільнений працівник.

Враховуючи зазначене, висновки апеляційного суду щодо вирішення позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку без встановлення вказаних обставин справи щодо дати розірвання трудового договору та здійснення розрахунку по заробітній платі є передчасними.

Таким чином, усім цим доказам у сукупності належної правової оцінки не надано, отже не перевірено та не обговорено причини пропуску строку звернення до суду, а тому апеляційним судом передчасно вирішено спір в цій частині.

За таких обставин рішення апеляційного суду підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з підстав, передбачених ч. 3 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись статтями 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 28 вересня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

В.М.Колодійчук

О.В.Умнова

І.М. Фаловська