Справа № 352/2177/15-ц
Провадження № 22-ц/779/1637/2016
Головуючий у 1 інстанції Хоминець М. М.
Суддя-доповідач Бойчук І.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2016 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Бойчука І.В.,

суддів: Васильковського В.М., Малєєва А.Ю.,

секретаря Мельник О.В.,

з участю: сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу, визначення місця проживання малолітньої дитини та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа без самостійних вимог на стороні позивача - орган опіки та піклування Тисменицької РДА Івано-Франківської області, про визначення місця проживання малолітньої дитини з батьком, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Тисменицького районного суду від 24 червня 2016 року, -

в с т а н о в и л а :

В листопаді 2011 року ОСОБА_2 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу, визначення місця проживання малолітньої дитини. Свої вимоги обґрунтувала тим, що перебуває в зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Від даного шлюбу у них народився син ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. Однак через непорозуміння в сім'ї, спільне життя не склалось, і з жовтня 2015 року сторони разом не проживають. У зв'язку з неможливістю примирення та збереження сім'ї просила шлюб розірвати, та визнати місце проживання малолітнього сина з нею.

В грудні 2015 року відповідач ОСОБА_3 звернувся в суд з зустрічним позовом до ОСОБА_2, третя особа без самостійних вимог на стороні позивача - орган опіки та піклування Тисменицької РДА Івано-Франківської області, про визначення місця проживання малолітньої дитини з батьком. В обгрунтування своїх вимог посилався на те, що має змогу забезпечити сина всім необхідним, постійно спілкується та дбає про сина. Дитина дуже прив'язана до батька. Натомість відповідач з власної ініціативи, без будь яких причин залишила сім'ю,та проживає з співмешканцем в однокімнатній квартирі, схильна до фізичних образ по відношенню до власного сина, та грубо ставиться до нього. У зв'язку з цим, просив визначити місце проживання сина ОСОБА_4 з ним.

Рішенням Тисменицького районного суду від 24 червня 2016 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, зареєстрований 05 травня 2007 року у відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Тисменицького районного управління юстиції в Івано-Франківській області, актовий запис № 22 - розірвано.

Визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, з матір'ю ОСОБА_2.

Залишено ОСОБА_2 шлюбне прізвище «ОСОБА_2».

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа без самостійних вимог на стороні позивача - орган опіки та піклування Тисменицької РДА Івано-Франківської області, про визначення місця проживання малолітньої дитини з батьком відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду в частині визначення місця проживання дитини, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом норм матеріального і процесуального права.

Так, судом не враховано той факт, що на даний час ОСОБА_2 проживає зі своїм співмешканцем ОСОБА_6 в однокімнатній квартирі, та очікує народження другої дитини. На думку апелянта, проживання сина ОСОБА_4, в однокімнатній квартирі з чужою людиною, може викликати психологічний стрес в дитини. Син ОСОБА_4 навчається в Тисменицькій спеціалізованій школі І-ІІІ ступенів, і йому набагато зручніше добиратися та відвідувати школу, проживаючи з батьком в м. Тисмениця, а не у м. Івано-Франківську, де проживає його мати ОСОБА_2

Також апелянт зазначає, що жодним чином не був повідомлений про висновок інспектора Тисменицького відділу поліції ГУНП в Івано-Франківській області Варишка О.В., від 21.12.2015 року, в якому нібито зазначено про вчинення ним перешкод ОСОБА_2 у спілкуванні сином. Натомість вказує, на той факт, що саме ОСОБА_2 вказаним інспектором було винесено два офіційних попередження №338 про неприпустимість вчинення насильства в сім'ї. Однак дана обставина не була взята судом до уваги, при ухваленні рішення.

Крім того, ОСОБА_3 вказує, на неналежну оцінку судом доказів у справі, та вчинення ОСОБА_2 безвідповідальних дій щодо виховання сина ОСОБА_4.

З цих підстав, рішення суду першої інстанції, в частині задоволення позову ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини, просив скасувати та ухвалити нове рішення в цій частині, про відмову в задоволенні вказаної вимоги, та задовольнити зустрічний позов.

В судовому засіданні апелянт та його представник доводи апеляційної скарги підтримали з мотивів, наведених у ній.

ОСОБА_2 та її представник доводів апеляційної скарги не визнали, рішення суду першої інстанції вважають законним та обгрунтованим.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення сторін, доводи представників, дослідивши письмові матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За змістом ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Зважаючи на те, що рішення суду в частині розірвання шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, жодною із сторін, в тому числі і апелянтом не оскаржується, то воно в цій частині судом апеляційної інстанції не переглядається.

Що ж стосується судового рішення в частині визначення місця проживання сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, колегія суддів виходить з наступного.

З копії свідоцтва про народження вбачається, що ОСОБА_2 є матір'ю малолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, а ОСОБА_3 - його батьком (а.с.4).

Судом першої інстанції встановлено, що з листопада 2015 року малолітній син ОСОБА_4, проживає разом з батьком у будинку, що належить батькам ОСОБА_3, по вул. Поповича, 49/2 в м. Тисмениця Івано-Франківської області, і саме з того часу ОСОБА_3 чиняться перешкоди ОСОБА_2 у спілкуванні з сином. Обставини щодо непорозуміння між сторонами та чинення перешкод підтверджуються висновком інспектора Тисменицького відділу поліції ГУНП в Івано-Франківській області Варишка О.В. від 21.12.2015 року (а.с. 167-169).

Відповідно до ст. 163 Сімейного кодексу України батьки мають переважне право перед іншими особами на те, щоб малолітня дитина проживала з ними. Батьки мають право вимагати відібрання малолітньої дитини від будь-якої особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду. Суд може відмовити у відібранні малолітньої дитини і переданні її батькам або одному з них, якщо буде встановлено, що це суперечить її інтересам.

У Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 р. (принцип 6), учасником якої є Держава України, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

На підставі допитаних в судовому засіданні свідків ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, з врахуванням рішення комісії з питань захисту прав дитини Тисменицької РДА від 05.02.2016 року (а.с.82-83), та з врахуванням ставленням кожного із батьків до виконання своїх обов'язків, вік, дитини, її особисту прихильність до кожного з батьків, на переконання колегії суддів апеляційного суду, суд першої інстанції дав правильну правову оцінку взаєминам, що склалися між сторонами та обґрунтовано прийшов до висновку про доцільність визначення місця проживання малолітнього сина ОСОБА_4 з матір'ю ОСОБА_2

Щодо доводів апелянта в частині неналежної оцінки судом доказів та безвідповідальних дій ОСОБА_2 щодо виховання сина ОСОБА_4, то такі є надуманими, та спростовуються встановленими обставинами в справі. Зокрема і тим, що саме з боку батька мало місце вчинення фізичного насильства щодо матері, і чинення перешкод в спілкування матері з сином.

Виходячи із змісту ч. 2 ст. 303 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не вправі переоцінювати докази, які судом першої інстанції досліджені у встановленому законом порядку, а апеляційна скарга не містить посилання на нові докази, що давало б підставу для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення.

Розглянувши справу в межах заявленого позову та в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що фактичні обставини справи судом першої інстанції з'ясовано всебічно та повно, дано їм вірну правову оцінку, а рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Підстав для його скасування з мотивів, наведених у апеляційній скарзі, не встановлено.

Керуючись ст.ст.307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія судів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Тисменицького районного суду від 24 червня 2016 року залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Судді: І.В. Бойчук

В.М. Васильковський

А.Ю. Малєєв