Справа № 459/4039/15 Головуючий у 1 інстанції: Новосад М.Д.
Провадження № 22-ц/783/3231/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 червня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Монастирецького Д.І.,

суддів: Кабаля І.І., Копняк С.М.,

секретаря Юзефович Ю.І.,

з участю представників: ОСОБА_2 ОСОБА_3; ТзОВ «Фортуна Захід Меблі» - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 02 березня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фортуна Захід Меблі» про визнання незаконною відмову у прийнятті на роботу підсобним робітником, -

в с т а н о в и л а:

В грудні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вищезазначеним позовом. Свої вимоги мотивує тим, що перебуваючи на обліку в центрі зайнятості як безробітний, отримав направлення на працевлаштування на постійну роботу підсобним робітником у ТзОВ «Фортуна Захід Меблі». Проте, керівник відповідача повідомив йому, що прийнято його буде лише за умови проходження профнавчання за рахунок коштів Фонду загальнообовязкового державного соціального страхування на випадок безробіття. У свою чергу, завідуюча відділом ОСОБА_5 міського центру зайнятості розяснила керівнику відповідача, що в Україні немає навчальних закладів, які б проводили навчання з офіційно зареєстрованими безробітними у центрах зайнятості на підсобних робітників, після чого йому було надано повторне скерування до відповідача, проте йому було відмовлено у прийнятті на роботу у звязку зі станом здоровя згідно довідки № 807 від 20 липня 2015 року. Просив позов задовольнити.

Оскаржуваним рішенням у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ТзОВ «Фортуна Захід Меблі» про визнання незаконною відмову в прийнятті на роботу підсобним робітником відмовлено.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_2, вважає, що ухвалюючи рішення міський суд неправильно застосував норми матеріального та процесуального права. Зазначає, що в порушення ч. 3 ст. 1 Закону України «Про охорону праці» він працював у відповідача неофіційно, тому звертає увагу суду на те, що суд першої інстанції був зобовязаний постановити окрему ухвалу щодо порушення відповідачем норм трудового законодавства. Крім того, вказує на те, що суд першої інстанції не посилається на ст. ст. 153, 169 КЗпП України оскільки відповідач забезпечував його безпечними умовами праці. Йому не доводилось виконувати роботи в столярному цеху, тобто він не виконував робіт повязаних із шумовим навантаженням. Згідно з інструкції з охорони праці підсобного робітника його робота не відноситься до робіт з підвищеною небезпекою. Щодо випробувального терміну зазначає, що пройшов такий, оскільки працював до того у відповідача неофіційно. Більше того, він працював понад встановлений строк випробування при прийнятті на роботу. Суд не звернув увагу на те, що роботодавець при прийнятті на роботу зобовязаний був забезпечити його медичним оглядом, чого відповідачем зроблено не було, чим порушив вимоги ст. 17 Закону України «Про охорону праці». Наголошує на тому, що він є хворим лише на лівобічну глухоту без будь-яких інших захворювань, а на праве вухо він чує достатньо добре.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників: ОСОБА_2 ОСОБА_3; ТзОВ «Фортуна Захід Меблі» - ОСОБА_4,перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно відхилити.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

Частиною 1 ст. 292 ЦПК України передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обовязки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Пунктом 17 постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24 жовтня 2008 року «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» роз'яснено, що, перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, суд апеляційної інстанції повинен з'ясувати: чи враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення всі факти, що входять до предмета доказування; чи підтверджені обставини (факти), якими мотивовано рішення, належними й допустимими доказами та чи доведені вони; чи відповідають висновки суду встановленим фактам; чи дотримано та чи правильно застосовані норми матеріального й процесуального права. При перегляді судових рішень необхідно виходити з повноважень суду апеляційної інстанції, визначених статтею 307 ЦПК, і відповідних їм підстав щодо перегляду судових рішень в апеляційному порядку, передбачених статтями 308-311 ЦПК. При цьому апеляційний суд керується статтею 307 ЦПК (відповідним пунктом) та нормою ЦПК, що визначає підстави перегляду судового рішення в такому разі, і відповідно до неї та наданих суду апеляційної інстанції повноважень формулює резолютивну частину своєї ухвали чи рішення.

Відповідно до статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором.

Захист цивільних прав це передбачені законом або договором способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Частинами першою та другою ст. 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку, або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (ст. 57 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Крім того, важливим є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Виходячи з вимог ст. ст. 10, 214, 215 ЦПК України, суд повинен сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснювати особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджати про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяти здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом, та встановлювати у рішенні обставини справи (в тому числі пропущення позовної давності), характер правовідносин сторін, правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин, навести мотиви прийнятого рішення: встановлені судом обставини, які мають значення для справи, їх юридичну оцінку, оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог.

Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Колегія суддів приходить до переконання, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам закону, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 згідно довідки № 1593 від 25.12.2015 року ОСОБА_5 міського центру зайнятості (далі МЦЗ) перебував на обліку як безробітний з 17.06.2013 року (а.с. 14).

Як вбачається із корінця направлення на працевлаштування № 0002004 від 19.08.2015 року, виданого позивачу ОСОБА_5 МЦЗ на вільне робоче місце підсобного робітника у відповідача, останнім прийнято рішення про відмову в прийнятті на роботу у звязку із станом здоров'я позивача згідно довідки ЛКК ОСОБА_5 центральної міської лікарні № 807 від 20.07.2015 року (а.с. 6).

На підставі вищевказаної довідки ЛКК міським судом встановлено, що ОСОБА_2 знаходився на лікуванні у ОСОБА_5 ЦМЛ з приводу лівобічної глухоти, двобічної хронічної сенсоневральної приглухуватості й за станом здоров'я йому «протипоказана робота в умовах шуму, на висоті, з рухомими механізмами, під напругою понад 127В, всі види підземних робіт». Натомість «працювати електрозварювальником ручного зварювання, газорізальником, дорожнім робітником - може» (а.с. 7).

Згідно Протоколу надання медичної допомоги хворим з двобічною сенсоневральною втратою слуху, затвердженого МОЗ України від 24.03.2009 № 181 «Про затвердження протоколів надання медичної допомоги за спеціальністю «отоларингологія», - встановлено, що сенсоневральна втрата слуху двобічна - це приглухуватість, обумовлена ураженням внутрішнього вуха, нейронів слухового шляху, слухової зони кори головного мозку, що супроводжує цілий ряд захворювань.

З огляду на викладене, суд першої інстанції вірно вважав безсумнівним право позивача на працю як безробітного, однак звернув увагу на те, що реалізація такого права обмежена та поставлена у залежність від стану здоров'я та наявних медичних протипоказань щодо певних видів робіт.

Також міський суд підставно звернув увагу на припис ст. 5 Закону України «Про охорону праці», відповідно до якого працівнику не може пропонуватися робота, яка за медичним висновком протипоказана йому за станом здоров'я.

Таким чином, роботодавцю встановлено обов'язок при прийнятті на роботу потенційного працівника враховувати стан здоров'я та медичні протипоказання останнього. Такий обов'язок кореспондується з його правом на працю та є гарантією збереження життя, здоров'я і працездатності.

Як вбачається з інструкції з охорони праці для підсобного робітника, затвердженої наказом відповідача № 5-ОП від 14.02.2012 року, одним із основних небезпечних та шкідливих виробничих факторів, що діють на підсобного робітника є: «забрудненість повітряного середовища пилом, важкість та напруженість праці», а також «шум в виробничих приміщеннях при працюючому технологічному обладнанні» (п. 1.9); «при роботі на штабелях висотою більше 1,5 м необхідно користуватися інвентарними дерев'янами помостами (п. 3.15); «підсобний робітник здійснює міжцехове переміщення напівфабрикатів та готової продукції без зупинки головного виробництва» (п. 3.20), (а.с. 30-35).

Відповідно до карти умов праці на робочому місці № 1 від 10.06.2008 року, у столярському цеху відповідача фактичний шум перевищує передбачений норматив 87 дБа замість допустимих 80 дБа (а.с. 36).

Крім цього, згідно законодавчих приписів і стандартів, роботи на висоті це роботи, що виконуються на висоті 1,3 м і більше від поверхні ґрунту, перекриття або робочого настилу, у тому числі з робочих платформ підйомників і механізмів, а також на відстані менше 2 м від неогороджених перепадів на висоті 1,3 м і більше (абз. 3 п. 2 Правил охорони праці під час виконання робіт на висоті, затверджених наказом Державного комітету України з промислової безпеки, охорони праці та гірничого нагляду від 27.03.2007 № 62 та ДБН А.3.2-2-2009).

З огляду на зазначене, суд першої інстанції правильно погодився з доводами представника відповідача стосовно того, що функціональні обовязки підсобного робітника є такими, що повязані з роботою на висоті вище 1,3 м від поверхні, рухомими механізмами, що під високою напругою 360 Вт. та таким ступенем шуму та важкості, що згідно медичних протипоказань позивачу не дозволяє йому працювати підсобним робітником.

Судова колегія також погоджується з висновком міського суду, що посилання ОСОБА_2 та його представника на довідку ЛКК ОСОБА_5 ЦМЛ від 30.12.2015 року № 1443 (а.с. 22), у якій вказано, що позивач «працювати підсобним робітником, різноробочим, вантажником, бетонярем може» - суд не може прийняти до уваги, оскільки вказані у ній діагноз та медичні протипоказання аналогічні тим, що й у довідці ЛКК № 807 від 20.07.2015 року (а.с. 7). Висновок щодо зазначення про можливість праці підсобним робітником не є абсолютним і в першу чергу слід враховувати наявний діагноз позивача, його медичні протипоказання та співставити їх з характером обовязків на такій роботі і технологічним процесом, що з нею пов'язаний. Крім цього, відповідач рішення про відмову у прийому на роботу приймав на підставі довідки від 20.07.2015 року № 807, а довідка № 1443 не бралася, й не могла братися ним до уваги, оскільки надана вже після звернення 25.12.2015 року позивачем до суду.

Що стосується доводів апелянта щодо неофіційної його роботи у відповідача та отримання ним заробітної плати, то колегія суддів виходить з наступного.

Згідно ст. 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до частин 1, 3 та 4 статті 24 КЗпП України трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу.

Трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказ чи розпорядження не були видані, але працівника фактично було допущено до роботи.

Посилання апелянта на те, що він працював у відповідача неофіційно, за що отримував зарплату, голослівні та нічим не підтверджені. Також матеріали справи не містять доказів укладення трудового договору в усній формі та фактичний допуск позивача до роботи з відома власника або уповноваженого ним органу і отримання позивачем відповідної винагороди (заробітної плати) за виконану роботу при цьому.

Коли, у який період позивач працював у відповідача, представник ОСОБА_2 в суді апеляційної інстанції відповів, що: «його довіритель (позивач) не пригадує, письмових доказів не має».

За наведених вище обставин, колегія суддів вважає висновок суду першої інстанції про те, що відповідач, відмовляючи позивачу у прийнятті на роботу, діяв у відповідності до вимог чинного законодавства, правомірно та добросовісно врахував медичні протипоказання останнього та обґрунтовано прийшов до висновку, що його стан здоров'я є перешкодою для працевлаштування на роботу підсобним робітником, - підставним і таким, що ґрунтується на нормах закону. Тому міський суд вірно відмовив у позові ОСОБА_2

Колегія суддів погоджується з висновками міського суду, оскільки суд вірно застосував правові норми та ухвалив правильне по суті і справедливе рішення, дійшовши його на основі повно зясованих обставин, підтверджених дослідженими в судовому засіданні доказами.

Інші доводи, наведені в апеляційній скарзі, були належним чином досліджені судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди позивача ОСОБА_2 з висновками суду першої інстанції та з їх оцінкою.

Належних та допустимих доказів для спростування рішення суду першої інстанції, передбачених статтями 57, 58, 59 ЦПК України, які б мали доказове значення та заслуговували на увагу, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України, апелянтом не представлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Рішення відповідає вимогам закону і зібраним по справі доказам, доводи апеляційної скарги, матеріали справи, зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішення, тому підстав для задоволення скарги немає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 305 ч. 2, 307 ч. 1 п. 1, 308, 313, 314 ч. 1 п. 1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 02 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: Монастирецький Д.І.

Судді: Кабаль І.І.

ОСОБА_6