У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 липня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

СитнікО.М., Завгородньої І.М., Іваненко Ю.Г.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради до ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю ЖЕП «Стимул-Сихів», Львівська міська рада, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, Департамент державної архітектурно-будівельної інспекції у Львівській області, орган опіки та піклування Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради, про демонтаж самочинно збудованих об'єктів; за зустрічним позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 до Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради, треті особи: ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, про визнання права власності, за касаційною скаргою Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 25 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 15 квітня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2013 року Сихівська районна адміністрація Львівської міської ради звернулася до суду з позовом, у якому зазначала, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 самочинно збудували об'єкти: надбудову другого поверху до квартири АДРЕСА_1, сарай (літ. «В») та гараж (літ. «Д»).

За вказане адміністративне правопорушення Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Львівській області постановою від 18 січня 2012 року №1с/51-ф на ОСОБА_4 накладене адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 204 грн згідно з ч. 3 ст. 96 КУАП.

Розпорядженням голови Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради від 11 квітня 2013 року № 170 затверджено висновок міжвідомчої комісії та зобов'язано співвласників квартири АДРЕСА_1 - відповідачів - демонтувати самочинно збудовані об'єкти, будівництво яких здійснено без документів на землекористування, погодженої проектної документації, розпорядчого документа виконавчого органу та дозволу на виконання будівельних робіт строком до 01 червня 2013 року.

Відповідачі добровільно не демонтували самочинно збудовані об'єкти, що підтверджується актом ТОВ ЖЕП «Стимул-Сихів» від 10 червня 2013 року.

Просила зобов'язати відповідачів демонтувати самочинно збудовані об'єкти.

У червні 2013 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 звернулися до суду із зустрічним позовом про визнання за ними права власності: на реконструйовану квартиру АДРЕСА_1, що складається з п'яти житлових кімнат площею: 19, 10, 8, 10,8, 7,5, 12,9 кв. м, кухні площею 17,2 кв. м, ванної кімнати площею 3,2 кв. м, вбиральні площею 3,6 кв. м, коридору площею 6,1 кв. м 16.4 кв. м, комори площею 2,2 кв. м, загальною площею 111,5 кв. м; добудований гараж під літ. «Д» та добудований сарай під літ. «В».

Зазначали, що ними було здійснено розширення загальної та житлової площі шляхом надбудови на їхньою квартирою у межах стін квартири вказаного будинку, що не створює та не може створювати будь-яких перешкод у здійсненні їхніх прав іншим мешканцям житлового будинку, не порушує права та інтереси власника земельної ділянки. Самочинні будови відповідають вимогам надійності і безпечної експлуатації.

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 25 листопада 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 15 квітня 2016 року, у задоволенні позову Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради та зустрічного позову ОСОБА_4, ОСОБА_5 відмовлено.

У касаційній скарзі Сихівська районна адміністрація Львівської міської ради, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалу суду апеляційної інстанції та ухвалити нове рішення, яким позов Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради задовольнити.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга не може бути задоволена з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи у касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що у межах однієї присадибної ділянки по АДРЕСА_1 розташовані два житлових будинки, у одному з яких знаходяться квартири № № 2, 4, 6 та у іншому - квартира № 1.

Зазначена земельна ділянка знаходиться к межах земельної ділянки площею 0,30 га, що без належного оформлення перебувала у користуванні гуртожитку цегельного заводу, що підтверджено листом Держземагенства у м. Львові від 03 лютого 2014 року № 40/5/404.

ОСОБА_4 та ОСОБА_5 є співвласниками квартири АДРЕСА_1.

Відповідачі самовільно здійснили реконструкцію своєї квартири, а саме здійснили добудову другого поверху, а також здійснили будівництво сараю (літ. «В») та гаража (літ. «Д») за вказаною адресою, що визнається сторонами у справі.

За змістом ч. ч. 4, 7 ст. 376 ЦК України залежно від ознак самочинного будівництва зазначені в цих пунктах особи можуть вимагати від особи, яка здійснила самочинне будівництво: знесення самочинно збудованого об'єкта або проведення його перебудови власними силами або за її рахунок, приведення земельної ділянки у попередній стан або відшкодування витрат.

З урахуванням змісту вищевказаної правової норми у поєднанні з положеннями ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України вимоги про знесення самочинно збудованого нерухомого майна на земельній ділянці, власником або користувачем якої є інша особа, можуть бути заявлені власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, за умови доведеності факту порушення прав цих осіб самочинною забудовою.

Таким чином правом звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Відтак, суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси цих осіб, і, залежно від встановленого, вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

У п п. 7, 13 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» роз'яснено, що не можуть бути застосовані правила ст. 376 ЦК України при вирішенні справ за позовами про визнання права власності на самочинно збудовані приналежності до основної речі (ґанок, веранда, мансарда тощо). При вирішенні позовів про знесення самовільно збудованих (прибудованих, надбудованих) балконів, мансард, горищ тощо у багатоповерхових багатоквартирних будинках суди повинні враховувати, що положення ст. 376 ЦК України до цих правовідносин не застосовуються.

Встановлено, що добудова другого поверху квартири АДРЕСА_1 здійснена без зайняття частини прибудинкової земельної ділянки, а відтак його знесення не може вирішуватися у порядку ст. 376 ЦК України, про що правильно вказали суди першої й апеляційної інстанцій.

Згідно з розпорядженням голови Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради від 11 квітня 2013 року № 170 відповідачами самочинно збудовано об'єкти - сарай і гараж, будівництво яких здійснено без документів на землекористування, погодженої проектної документації, розпорядчого документа виконавчого органу та дозволу на виконання будівельних робіт (а. с. 9, т. 1).

У ч. 7 ст. 376 ЦК України передбачено, що у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов'язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво.

Відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи № 015-12, складеного 22 квітня 2014 року судовим експертом ТОВ «Гал-світ» Табунщик Т.Я. добудова другого поверху квартири АДРЕСА_1, а також добудований гараж під літ. «Д» і добудований сарай під літ. «В» за цією адресою не суперечать вимогам державних будівельних норм України, протипожежним, санітарним нормам і правилам (а. с. 156−180, т. 1).

З листа департаменту містобудування Львівської міської ради від 22 серпня 2012 року вбачається, що є технічно можливою експлуатація сарая та гаража за умови згоди співвласників будинковолодіння по АДРЕСА_1 та вирішення питання землекористування.

Суди правильно зазначили, що позивачем не доведено наявність підстав для знесення самочинного будівництва, передбачених ст. 376 ЦК України.

Встановлено, що на прибудинковій території склався певний порядок користування нею між власниками чотирьох квартир. Фактично між співвласниками квартир виник спір з приводу належного користування земельною ділянкою і жодних інтересів органу місцевого самоврядування не зачіпається і Сихівською районною адміністрацією Львівської міської ради відповідно до вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України не доведено позовних вимог про знесення сараю та гаражу.

Згідно з ч. 2 ст. 383 ЦК України власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, − за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку.

У постанові пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим застосування самочинного будівництва)» роз'яснено, що розташовані на земельній ділянці поряд із житловим будинком господарсько-побутові будівлі й споруди: сараї, гаражі, літні кухні тощо відповідно до положень статей 186, 381 ЦК України є приналежністю головної речі (будинку). У зв'язку із цим положення ч. 5 ст. 376 ЦК України не є підставою для визнання за власником такого житлового будинку самостійного права власності на самочинно побудовані господарсько-побутові будівлі й споруди, що були зведені після набуття ним права власності на будинок чи садибу. Прийняття в експлуатацію таких об'єктів нерухомості має здійснюватися відповідною інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у спосіб, визначений Порядком прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків I та II категорії складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт і проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж, затвердженим наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 24 червня 2011 року № 91.

Позов про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно на чужій земельній ділянці може бути пред'явлено до органу державної влади або органу місцевого самоврядування та власника (користувача) земельної ділянки у випадку забудови на земельній ділянці, яка належить до державної чи комунальної власності або фізичній чи юридичній особі (п. 10 постанови пленуму).

Оскільки відсутні дані, що позивачі за зустрічним позовом зверталися до Львівської міської ради, як до власника земельної ділянки, щодо надання земельної ділянки під збудоване нерухоме майно, а також не доведено, що позивачі за зустрічним позовом зверталися до інспекції ДАБК з вимогами про прийняття в експлуатацію спірних сарая та гаража і земельна ділянка, на якій їх збудовано, надана їм для цього, суди обґрунтовано відмовили у зустрічному позові.

Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, на правильність висновків судів вони не впливають та їх не спростовують.

Згідно ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судами першої й апеляційної інстанцій при розгляді справи дотримано вимоги закону, у зв'язку з чим колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити, а судові рішення залишити без змін.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради відхилити.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 25 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 15 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:

СитнікО.М. Завгородня І.М. Іваненко Ю.Г.