Справа № 161/6998/16-ц
Провадження № 2/161/2800/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 вересня 2016 року Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючого-судді Олексюка А.В.,

при секретарі Педич Ю.С.,

з участю позивача - ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що 27.11.2013 року відбулася дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої її чоловік загинув.

Після вказаної ДТП відповідач почала розповсюджувати неправдиві відомості, що ОСОБА_5 користуючись довірою до нього з її сторони, викрав у неї чисті бланки документів, які давали право на використання належного їй транспортного засобу та використав їх саме 27.11.2013 року. На підтвердження своїх свідчень, ОСОБА_3 склала табель обліку та використання робочого часу за листопад 2013 року, де вказала те, що ОСОБА_5 був вихідний.

Крім того, неправдиві відомості щодо неправомірних дій ОСОБА_5, ОСОБА_3 надала в територіальне управління Держгірпромнагляду у Волинській області, на підставі яких члени комісії прийшли до висновку, що транспортний засіб використовувався ОСОБА_5 в особистих цілях без відома роботодавця, а нещасний випадок, що стався з ОСОБА_5 не пов'язаний з виробництвом.

Вироком Луцького міськрайонного суду від 01.07.2015 року ОСОБА_3 визнана винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України, в тому числі за внесення в табель обліку та використання робочого часу за листопад 2013 року завідомо неправдивих відомостей про те, що 27.11.2013 року ОСОБА_5 мав вихідний день.

Також, вказує, що слідством було встановлено, що її чоловік виїхав в рейс не на підставі особистої домовленості з клієнтом, а на підставі розпорядження бригадира ОСОБА_6, що було відомо ОСОБА_3

Позивач зазначає, що майже два роки вона була змушена доводити невинуватість її чоловіка, виходячи з чого вбачає безсумнівну наявність у неї порушень нормальних життєвих звязків, що повністю виключає продовження активного громадського життя, у звязки з чим вона понесла непередбачувані витрати на лікування, перенесла тяжкі моральні страждання, повинна витрачати свій час на питання повязані з захистом свого права, іншими проблемами та вимушена надовго змінити свій звичний спосіб життя.

З врахуванням тривалості страждань, характер їх отримання, ОСОБА_1 просить суд стягнути з відповідача в її користь 80000,00 грн.

В судовому засіданні позивач та її представник позовну заяву підтримали з підстав в ній зазначених. Просили суд позов задовольнити.

Відповідач та його представник в судовому засіданні позов не визнали за безпідставністю вимог. Просили суд в позові відмовити.

Заслухавши пояснення осіб які беруть участь у справі, оцінивши представлені по справі докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов безпідставний та не підлягає до задоволення.

Судом встановлено, що 27.11.2013 року під час здійснення ОСОБА_5 виконання своїх трудових обовязків, а саме перевезення пасажирів по маршруту «Луцьк-Рівне-Луцьк» відбулася дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої ОСОБА_5 загинув.

Згідно ч. 4 ст. 61 ЦПК України вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені цією особою.

Вироком Луцького міськрайонного суду від 01.07.2015 року ОСОБА_3 визнана винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України, призначивши покарання у виді штрафу в розмірі 200 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, тобто 3400,00 грн. з позбавленням права обіймати посади, повязані з виконанням організаційно-розпорядчих і адміністративно-госопдарських функцій в сфері господарської діяльності строком на два роки (а.с. 5-13).

Згідно із ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її задала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Ст. 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів.

Ч. 2 цієї статті визначено, що моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 31.03.1995 року № 4 обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу (ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України.)

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення (ст. 212 ЦПК України).

Тому, з врахуванням принципу диспозитивності цивільного судочинства та беручи до уваги саме обов'язок сторін довести ті обставини на які вони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, суд розглядає справу по наявних у ній доказах.

Доказів, які б свідчили, що ОСОБА_1 заподіяно моральну шкоду судом не встановлено, у матеріалах справи відсутні.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позивачем не подано належних, допустимих та беззаперечних доказів щодо заподіяння їй моральної шкоди.

Отже, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити за безпідставністю вимог.

Керуючись ст.ст. 10, 15, 30, 60, 210, 215 ЦПК України, ст.ст. 23, 1167 ЦК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про захист гідності та честі та відшкодування моральної шкоди відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Луцького міськрайонного суду А.В.Олексюк