Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/1727/16 Головуючий у суді І-ї інстанції Мохонько В. В.
Доповідач Карпенко О. Л.
УХВАЛА

26.07.2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області в складі:

головуючого Карпенка О.Л.,

суддів : Письменного О.А., Фомічова С.Є.,

за участю секретаря Яковлєвої Ю.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Кіровського районного суду м. Кіровограда від 12 травня 2016 року у цивільній справі за скаргою ОСОБА_2, заінтересовані особи: ОСОБА_3, відділ державної виконавчої служби Соломянського районного управління юстиції у м. Києві на бездіяльність державного виконавця та начальника відділу державної виконавчої служби,

ВСТАНОВИЛА:

25 грудня 2015 року ОСОБА_2 звернулась до суду зі скаргою на бездіяльність посадових осіб відділу державної виконавчої служби Солом'янського районного управління юстиції у м. Києві. Заявник просила суд першої інстанції:

1) визнати бездіяльність державного виконавця та начальника відділу державної виконавчої служби Солом'янського районного управління юстиції у м. Києві, щодо виконавчого провадження № 35580858 по примусовому виконанню виконавчого листа № 1109/3041, виданого 14 серпня 2012 року Кіровським районним судом м. Кіровограда про стягнення аліментів з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2;

2) зобов'язати державного виконавця відділу державної виконавчої служби Солом'янського районного управління юстиції у м. Києві, провести виконавчі дії в порядку, встановленому ЗУ «Про виконавче провадження», а саме: надати інформацію щодо утримання аліментів за місцем роботи ОСОБА_3; повідомити про розмір утриманих, але не сплачених їй аліментів; видати довідку про заборгованість по аліментах за останні шість місяців.

В обґрунтування скарги зазначала, що заочним рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 18 червня 2012 року вирішено стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 на її користь аліменти на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_5 в розмірі 500 грн. щомісячно, до досягнення дочкою повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 а також аліменти на її, як матері малолітньої дитини, особисте утримання у розмірі 300 грн. щомісяця, до досягнення донькою трьох років, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_3. 7 грудня 2012 року ВДВС Солом'янського РУЮ у м. Києві відкрито виконавче провадження та винесено державним виконавцем постанову про звернення стягнення на заробітну плату ОСОБА_3 Постанову направлено на виконання до ТОВ «ГПИ Дніпроверф». 15 грудня 2015 року державний виконавець винесено постанову про закінчення виконавчого провадження у зв'язку з відсутністю доходу у боржника через його звільнення 14 жовтня 2014 року. За період дії виконавчого провадження аліменти жодного разу нею не отримано. Відповідь на скаргу щодо бездіяльності державного виконавця, яку вона подала 30 липня 2015 року начальнику відділу ДВС Солом'янського РУЮ у м. Києві Костенко Л.І., також не отримувала. Заявник стверджує про порушення державним виконавцем приписів ч. 1 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження», вимоги Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 року № 512/5, а саме пункти 1.12.1, 1.12.2, 1.12.3., 7.4. оскільки виконавцем не здійснювався контроль за правильним і своєчасним виконанням рішення суду.

Ухвалою Кіровського районного суду м. Кіровограда від 12 травня 2016 року у задоволенні скарги відмовлено повністю.

Не погоджуючись з зазначеною ухвалою, ОСОБА_7 оскаржила її в апеляційному порядку. Просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та постановити нову ухвалу про задоволення апеляційної скарги та визнати бездіяльність державного виконавця та начальника відділу державної виконавчої служби Солом'янського РУЮ у м. Києві.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначила, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права, висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи. Вважає, що вказана судом підстава для відмови у задоволенні скарги суперечить вимогам ч. 7 ст. 82 Закону України «Про виконавче провадження». Судом було не виконано вимоги ч. 3 ст. 386 ЦПК України.

Особи, які беруть участь у справі не скористалися своїм правом подати письмові заперечення на апеляційну скаргу.

Представник відділу державної виконавчої служби Солом'янського районного управління юстиції у м. Києві в судове засідання не з'явився, про час і місце розгляду справи повідомлений у встановленому законом порядку.

Боржник ОСОБА_3 також в судове засідання не з'явився.

У відповідності до вимог ч. 2 ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у їх відсутності.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника заявника, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги та законність та обґрунтованість оскаржуваної ухвали суду, дійшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з такого.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджується, що заочним рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 18 червня 2012 року вирішено стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_5, в розмірі 500 грн. щомісячно, починаючи стягнення із 23 березня 2012 року і до досягнення дочкою повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2. Також судом вирішено стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 аліменти на її утримання у розмірі 300 грн. щомісяця, починаючи стягнення з 23 березня 2012 року і до досягнення донькою ОСОБА_5 трьох років, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_3 та видано виконавчий лист (а.с. 8).

7 грудня 2012 року державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Солом'янського управління юстиції у м. Києві відкрито виконавче провадження за № 1109/3041 та винесено постанову про звернення стягнення на заробітну плату боржника, яку направлено за місцем його роботи до ТОВ «ГПИ Дніпроверф».

15 грудня 2015 року державний виконавець ВДВС Солом'янського районного управління юстиції у м. Києві Царенко С.М. винесла постанову про закінчення виконавчого провадження з примусового виконання вимог виконавчого листа № 1109/3041 від 14 серпня 2012 року у зв'язку з відсутністю доходу у боржника через його звільнення 14 жовтня 2014 року.

Державним виконавцем Гресь Т.О. у листопаді 2015 року були зроблені запити до Пенсійного фонду України, Державної податкової служби України про джерела отримання доходів боржником з відповіді яких встановлено про відсутність доходу у боржника.

Раніше будь-яких інших виконавчих дій, крім вище вказаних, державний виконавець не проводив.

Відмовляючи у задоволенні скарги ОСОБА_2, суд першої інстанції керувався тим, що з матеріалів скарги не вбачається діями якого саме державного виконавця порушено права чи свободи заявника, оскільки не зазначено повне прізвище, ім'я та по-батькові державного виконавця, а також не зазначено прізвище, ім'я та по-батькові начальника відділу державної виконавчої служби Солом'янського районного управління юстиції у м. Києві.

Проте з таким висновком суду погодитися не можна.

Згідно ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 11 Закону України «Про виконавчу службу», державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Державний виконавець: здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом; надає сторонам виконавчого провадження та їх представникам можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження; розглядає заяви сторін та інших учасників виконавчого провадження і їхні клопотання; заявляє в установленому порядку про самовідвід за наявності обставин, передбачених цим Законом; роз'яснює сторонам їхні права і обов'язки.

Наведене узгоджується з практикою ЄСПЛ щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка гарантує право на справедливий суд. Так, у рішенні від 19 березня 1997 року у справі «Горнсбі проти Греції» (Case of Hornsby v. Greece) ЄСПЛ зазначив, що для цілей статті 6 Конвенції виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду».

Принцип обов'язковості судового рішення, яке набрало законної сили, закріплений у ст.ст. 124, 129 Конституції України.

За змістом пункту 1 статті 6, статті 13 Конвенції, статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У зв'язку з цим та відповідно до ст. 383 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Аналогічні положення містить і ст. 82 Закону України «Про виконавче провадження».

Згідно ч. 2 ч. 3 ст. 387 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов'язує державного виконавцяабо іншу посадову особу державної виконавчої службизадовольнити вимогу заявника та усунути порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи.

Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби і права чи свободи заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Таким чином під час розгляду скарги сторони виконавчого провадження на дії, бездіяльність чи рішення державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби, суд повинен перевірити в межах доводів скарги відповідність дій, бездіяльності чи рішення посадової особи державної виконавчої служби при здійсненні виконавчого провадження вимогам Закону України «Про виконавче провадження» та прийнятих на його основі підзаконних актів.

Підставою для відмови в задоволенні скарги може бути лише встановлена судом відповідність дій, бездіяльність чи рішення посадової особи виконавчої служби вимогам закону та відсутність фактів порушення прав особи, яка звернулася зі скаргою.

Проте суд першої інстанції ці вимоги закону не врахував, не перевірив доводи заявника по суті та не дав ніякої оцінки оскаржуваній бездіяльності державного виконавця та начальника органу державної виконавчої служби, попри пряме посилання ОСОБА_2 у скарзі на порушення виконавцем та начальником ВДВС конкретних правових норм, порушення її прав на отримання аліментів та інформації про хід виконання рішення суду.

Отже прийняте у справі судове рішення не відповідає вимогам закону.

Відповідно до п. 13 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року №6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» скарга має відповідати загальним вимогам щодо форми та змісту позовної заяви, передбаченим положеннями ЦПК, та містити відомості, зазначені в пунктах 3 - 5 частини сьомої ст. 82 Закону про виконавче провадження, зокрема зміст оскаржуваних рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби та норму закону, яку порушено, а також обставини, якими заявник обґрунтовує свої вимоги.

Якщо скарга за формою і змістом не відповідає таким вимогам, то застосовуються положення ст. 121 ЦПК.

Відкриваючи провадження за скаргою ОСОБА_2 суд першої інстанції не встановив її невідповідність вимогам цивільного процесуального законодавства, навпроти в ухвалі від 11 січня 2016 року суд зазначив, що скарга подана і оформлена в порядку, визначеному ЦПК України.

Якщо суд встановив недоліки скарги під час її розгляду по суті, він мав запропонувати заявнику їх виправити, надавши для цього час.

Проте, питання невідповідності заяви вимогам законодавства судом у судовому засіданні не обговорювалося, строк для усунення недоліків заявнику не надавався. Якщо заявник не виправив у встановлений судом строк виявлених судом недоліків заяви, суд мав вирішити питання відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 207 ЦПК.

Невідповідність поданої до суду скарги вимогам закону не може бути єдиною підставою для відмови в її задоволенні.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 312 ЦПК України, розглянувши скаргу на ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд: скасовує ухвалу і передає питання на новий розгляд до суду першої інстанції, якщо останній порушив порядок, встановлений для його вирішення.

З огляду на зазначене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не розглянув скаргу по суті, не спростував жоден аргумент заявника а відмовив в її задоволенні з непередбачених законодавством підстав чим порушив порядок розгляду скарги, а тому апеляційну скаргу слід задовольнити частково, оскаржувану ухвалу скасувати з передачею питання на новий розгляд.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 312, 313, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Ухвалу Кіровського районного суду м. Кіровограда від 12 травня 2016 року скасувати і передати скаргу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.

Головуючий

Судді: