Справа № 381/1112/15-ц Головуючий у І інстанції Соловей Г. В.
Провадження № 22-ц/780/4334/16 Доповідач у 2 інстанції Сушко Л. П.
Категорія 1 21.07.2016
УХВАЛА

Іменем України

21 липня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

Головуючого судді: Сушко Л.П.,

суддів: Яворського М.А., Кулішенка Ю.М.,

при секретарі: Волинець Я.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 15 травня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання будинку спільною сумісною власністю та визнання права власності на майно та за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору: ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ майна між колишнім подружжям та визнання права власності на майно,-

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2015 року позивач ОСОБА_4 звернулася до суду з вищезазначеним позовом обґрунтовуючи його тим, що з липня 2000 року вона з відповідачем проживали разом однією сім'єю без реєстрації шлюбу. Вони вели спільне господарство, мали спільний бюджет. В 2003 році за спільні кошти придбали незакінчений будівництвом житловий будинок, готовністью 40%. Договір купівлі-продажу було укладено на відповідача. В жовтні 2004 року зареєстрували шлюб. В 2008 році відповідачем було отримано свідоцтво про право власності на добудований будинок, в якому вони стали проживати. В 2014 році шлюб було розірвано. Після розірвання шлюбу виникло питання про поділ спільно набутого майна, проте відповідач відмовляється в добровільному порядку поділити майно. У зв'язку з цим просила визнати її та відповідача членами однієї сім'ї, які проживали разом та вели спільне господарство з липня 2000 року по 31 грудня 2003 року, встановити факт постійного проживання її з відповідачем без реєстрації шлюбу з 01 січня 2004 року по 21 жовтня 2004 року, визнати будинок АДРЕСА_1 їх спільною сумісною власністю, визнати за нею право власності на 1/2 частину будинку.

В свою чергу третя особа ОСОБА_3 звернулася із самостійними вимогами до ОСОБА_2 про поділ спірного житлового будинку та просила визнати за нею право власності на 2/10 його частини, посилаючись на те, що з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі з 1981 року. У липні 2003 року за спільні кошти вони придбали незакінчений будівництвом житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 (40 % готовності). У 2004 році шлюб був розірваний. Але між ними збереглися хороші стосунки і вони постійно спілкувалися. В квітні 2015 року їй стало відомо, що ОСОБА_4, з якою відповідач перебував у шлюбі до 2014 року, подала позов про поділ майна та просила визнати за нею право власності на 1/2 частину спірного будинку. Вважає, що строк позовної давності звернення до суду з даними вимогами вона не пропустила.

Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 15 травня 2015 року позов ОСОБА_4 задоволено, визнано ОСОБА_4 та ОСОБА_2 членами однієї сім"ї, які проживали разом та вели спільне господарство з липня 2000 року по 31.12.2003 року, встановлено факт постійного проживання однією сім'єю ОСОБА_4 та ОСОБА_2 без реєстрації шлюбу з 01.01.2004 року по 21.10.2004 року, визнан о житловий будинок АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_4 та ОСОБА_2, визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину будинку АДРЕСА_1. В задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити в задоволені позовних вимог ОСОБА_4 та ОСОБА_3 до нього, посилаючись на його незаконність, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Вважає, що ОСОБА_4 не приймала участі у добудові будинку, і доказів про участь у будівництві не надала, а тому підстав для поділу майна немає. Крім того вважає, що суд фактично своїм рішенням визнав в період його шлюбу з ОСОБА_3 - ОСОБА_4 його дружиною, що суперечить ст. 17 КпШС України. Зазначив, що ОСОБА_3 мала право при поділі на 2/10 частини будинку, однак вона пропустила строк позовної давності, тому її частина будинку повинна належати йому.

В апеляційній скарзі третя особа ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду про відмову їй в задоволені позову про визнання за нею права власності на 2/10 частини будинку та ухвалити нове рішення про задоволення її позову, посилаючись на його незаконність, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Вважає, що строк позовної давності для звернення до суду з позовом не сплив, а суд застосував позовну давність незаконно. Крім того зазначила, що 20.04.2015 року вона з ОСОБА_5 уклали письмовий договір про збільшення позовної давності про поділ спільного сумісного майна, нажитого ними за час шлюбу до 20 років.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що ОСОБА_4 та ОСОБА_2 проживали як члени однієї сім'ї з липня 2000 року по 31 грудня 2003 року та однією сім'єю з 1 січня 2004 року по 22 жовтня 2004 року і за спільні кошти придбали недобудований будинок АДРЕСА_1, який під час перебування у шлюбі з ОСОБА_2 був ними добудований, у зв'яжу з чим позивач має права на ? частини спірного будинку.

Відмовляючи в задоволені позовних вимог ОСОБА_3, суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що позов є безпідставним, крім того відповідно до положень ст. 72 СК України строк позовної давності сплив, оскільки шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було розірвано 07 квітня 2004 року.

Такі висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до роз'яснень, що містяться в пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України» (у редакції, яка була чинною на момент спірних правовідносин), спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім'єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з пунктом 1 статті 17 Закону України від 7 лютого 1991року № 697-ХІІ «Про власність» (далі - Закон України «Про власність»), відповідних норм Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК УРСР) та з урахуванням пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності».

Відповідно до ч.1 ст.17 ЗУ "Про власність" (чинний до 20.06.2007 року), майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі.

Частиною другою статті 112 ЦК УРСР визначено, що сумісною власністю спільна власність без визначення часток (аналогічне положення містить і частина перша статті 368 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України)).

За змістом пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 29 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» (у редакції, яка була чинною на час виникнення :пірних правовідносин), розглядаючи позови, пов'язані з спільною власністью громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно нажите подружжям за час шлюбу (статті 16 Закону України «Про власність», статті 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, або спільної діяльності, коли укладеною МІЖ ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункту 1 статті 17, статті 18, пункту 2 статті 17 Закону України «Про власність»), тощо.

Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Відповідно до ч.2 ст.64 ЖК України до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Відповідно до ч.2 ст.3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Відповідно до ч. ч.1, 2 ст.21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя.

Відповідно до ч.1 ст.36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов'язків подружжя.

Відповідно до ст. ч.1 ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до ч.1 ст. 61 СК України, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Згідно ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ч.1 ст.69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ч.1 ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ст.74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, в редакції, що діяла до 22.12.2006 року і була чинною на момент виникнення даних правовідносин, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою поширюються положення гл.8 цього Кодексу.

Відповідно до норм Конституції України Закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі.

Встановлено, що з 9 грудня 1981 року до 7 квітня 2004 року ОСОБА_2 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3.

22 жовтня 2004 року ОСОБА_2 і ОСОБА_4 зареєстрували шлюб та остання змінила прізвище на ОСОБА_4.

Згідно з договором купівлі-продажу не закінченого будівництвом житлового буднику від 19 липня 2003 року ОСОБА_2 придбав не закінчений будівництвом жилий будинок готовністю 40%, розташований по АДРЕСА_1.

Рішенням Борівської селищної ради Фастівського району Київської області від 27 квітня 2008 року ОСОБА_2 надано дозвіл на закінчення будівництва вказаного будинку.

Відповідно до Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 31 липня 2008 року за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на спірний житловий будинок на підставі свідоцтва про право власності від 31 липня 2008 року, виданого виконавчим комітетом Борівської селищної ради.

Згідно з Будинковою книгою та паспортами позивача та відповідача за вищевказаною адресою зареєстровані ОСОБА_2 та ОСОБА_4 з 13 серпня 2008 року (а.с.7-9,17-19).

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_4 та відповідач ОСОБА_2 почали сумісне проживання однією сім'ю з липня 2000 року, вели спільне господарство та мали спільний бюджет. Викладені вище обставини щодо спільного проживання не заперечується сторонами.

За час спільного проживання сторонами за спільні кошти було придбано майно - не закінчений будівництвом жилий будинок АДРЕСА_1.

За домовленістю сторін право власності на придбане майно було оформлено на відповідача.

На час спільного проживання сторін відповідач перебував в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 шлюб між ними було розірвано 7 квітня 2004 року.

Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст.74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, упродовж якого було придбане спірне майно.

В судовому засіданні позивач та її представник стверджували про проживання сторін по справі як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу з 01 січня 2004 року по 21 жовтня 2004 року (по день офіційної реєстрації шлюбу).

Даний факт в судовому засіданні підтвердили своїми показаннями свідки ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10., а також не заперечував і про даний факт відповідач.

З урахуванням наведеного, колегія суддів, вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_4, оскільки позивач та відповідач почали сумісне проживання однією сім'єю з липня 2000 року, вели спільне господарство та мали спільний бюджет, даний факт сторонами не заперечувався, а тому є підстави для встановлення факту, що ОСОБА_4 та ОСОБА_2 проживали, як члени однієї сім'ї в період з липня 2000 року по 31 грудня 2003 року та однією сім'єю без реєстрації шлюбу в період з 01 січня 2004 року по 22 жовтня 2004 року, з урахуванням цього придбаний не закінчений будівництвом жилий будинок АДРЕСА_1, який в подальшому був добудований та зареєстрований відповідно до норм чинного законодавства є спільною сумісною власністю ОСОБА_4 та ОСОБА_2, а тому суд вважав за можливе в порядку ст. ст. 69, 70,74 СК України визнати за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину жилого будинку АДРЕСА_1.

Відповідно до ч.2 ст.72 СК України до вимог про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність утри роки.

З урахуванням наведеного, колегія суддів, вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку відмовляючи в задоволені позовних вимог ОСОБА_3, оскільки відповідно до положень ст. 72 СК України строк позовної давності сплив для звернення до суду, так як відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу, шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було розірвано 07 квітня 2004 року.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що ОСОБА_4 не приймала участі у добудові будинку, і доказів про участь у будівництві не надала, а тому підстав для поділу майна немає, не ґрунтуються на вимогах закону, оскільки зазначені обставини не заперечувались сторонами в суді першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що суд фактично своїм рішенням визнав в період його шлюбу з ОСОБА_3 - ОСОБА_4 його дружиною суперечить вимогам ст. 17 КпШС України, не заслуговують на увагу, оскільки спірне майно ОСОБА_2 та ОСОБА_4 придбали внаслідок спільної праці.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 про те, що строк позовної давності для звернення до суду з позовом не сплив, оскільки 20.04.2015 року вона з ОСОБА_5 уклали письмовий договір про збільшення позовної давності про поділ спільного сумісного майна, нажитого ними за час шлюбу до 20 років, не заслуговують на увагу, оскільки даний договір було укладено після звернення позивача ОСОБА_4 з позовом про визнання будинку спільною сумісною власністю та визнання права власності на майно, крім того судом було встановлено, що на час придбання спірного будинку ОСОБА_3 та ОСОБА_2 проживали окремо.

Інші доводи апеляційних скарг висновків суду першої інстанції викладених в рішенні не спростовують.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасовано з підстав, викладених у апеляційній скарзі. На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 15 травня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з моменту його проголошення.

Головуючий:

Судді: