Провадження № 22-ц/780/2962/16 Доповідач у 2 інстанції Мельник Я. С.
Категорія 51 15.09.2016
РІШЕННЯ

Іменем України

15 вересня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого - Мельника Я.С.,

суддів: Олійника В.І., Матвієнко Ю.О.,

та секретаря Бобка О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Служби у справах дітей Білоцерківської міської ради на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 16 березня 2016 року у справі за позовом Служби у справах дітей Білоцерківської міської ради в інтересах малолітніх ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи: ОСОБА_5 та ОСОБА_6, про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів,

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2015 року Служба у справах дітей Білоцерківської міської ради звернувся до суду із вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначала, що малолітній ОСОБА_2 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 року під час перебування його матері, відповідачки ОСОБА_4, в місцях позбавлення волі, а рішенням виконавчого комітету Білоцерківської міської ради від 11 серпня 2009 року № 370 його було передано під опіку бабусі ОСОБА_5, яка займалася його вихованням та утриманням до 2013 року.

Вказує, що після відбуття покарання відповідачкою ОСОБА_4 рішенням виконавчого комітету Білоцерківської міської ради від 26 березня 2013 року малолітнього ОСОБА_2 було передано його матері та до 30 жовтня 2015 року він проживав разом з нею, однак 03 листопада 2015 року до служби у справах дітей надійшла заява від малолітнього ОСОБА_2 про те, що він хоче проживати із своєю бабусею ОСОБА_5 у зв'язку з тим, що його матір зловживає спиртними напоями, вчиняє сварки, б'є його та часто не готує йому їсти.

Посилаючись на прийняття 16 листопада 2015 року виконавчим комітетом Білоцерківської міської ради рішення № 426 «Про негайне відібрання малолітнього ОСОБА_2, який опинився в складних життєвих обставинах та його влаштування», в якому виконавчий комітет вважає доцільним проживання малолітнього ОСОБА_2 разом із своєю бабусею ОСОБА_5 у зв'язку із безпосередньою загрозою для життя і здоров'я дитини з боку його матері, а також доцільним позбавлення батьківських прав ОСОБА_4 щодо її малолітнього сина, Служба у справах дітей просила суд позбавити батьківських прав ОСОБА_4 щодо її малолітнього сина ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 року, стягнути з відповідачки аліменти на його утримання в розмірі 1/4 частини від усіх видів її доходів (заробітку), але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, а також передати дитину органу опіки та піклування Білоцерківської міської ради для подальшого її влаштування.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 16 березня 2016 року у задоволенні позову було відмовлено, провадження у справі у частині позовних вимог позивача про стягнення аліментів з відповідачки було закрито, попереджено ОСОБА_4 про необхідність зміни ставлення до виховання її неповнолітніх дітей, покладено на Службу у справах дітей Білоцерківської міської ради контроль за виконанням відповідачкою батьківських обов'язків.

Не погоджуючись із цим рішенням, Служба у справах дітей Білоцерківської міської ради подала апеляційну скаргу, в якій просила його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права та неповне з'ясування судом усіх обставин справи.

У обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що суд не взяв до уваги усіх доказів, які свідчать про наявність підстав для задоволення позову, зокрема факти притягнення ОСОБА_4 до адміністративної відповідальності за невиконання нею обов'язків щодо виховання дитини та заяви малолітнього сина ОСОБА_2 про його небажання проживати разом зі своєю матір'ю, через що, на думку апелянта, суд ухвалив незаконне та необґрунтоване рішення.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, вважає необхідним апеляційну скаргу задовольнити частково з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст. 10, 11, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд розглядає справу в межах заявлених вимог на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у цих сторін виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 214 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. При виборі і застосуванні правової норми до спірних правовідносин суд враховує висновки Верховного Суду України, викладені у постановах, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбачених пунктами 1, 2 частини першої статті 355 цього Кодексу.

Однак зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення у повній мірі не відповідає.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не було належним чином доведено неналежне виконання відповідачкою батьківських обов'язків та відсутності з її боку піклування про своїх дітей, а ті обставини, на які посилався позивач як на підстави підтвердження своїх доводів, не можуть бути достатніми підставами для позбавлення ОСОБА_4 батьківських прав.

Проте, колегія суддів не може повністю погодитися з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачка ОСОБА_4 є матір'ю неповнолітніх сина ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 р. н., та дочки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4 р. н. (а. с. 3,5).

Із рішення Виконавчого комітету Білоцерківської міської ради від 16 листопада 2015 року № 426 «Про негайне відібрання малолітнього ОСОБА_2, який опинився в складних життєвих обставинах та його влаштування» вбачається, що виконком Білоцерківської міської ради вважає доцільним проживання малолітнього ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 разом із його бабусею ОСОБА_5 по АДРЕСА_2 у зв'язку з безпосередньою загрозою для життя і здоров'я дитини з боку його матері ОСОБА_4, а також вважає доцільним позбавлення її батьківських прав щодо її малолітнього сина (а. с. 10).

Вищевказане рішення мотивовано тим, що після відбуття покарання в липні 2012 року ОСОБА_4 рішенням виконавчого комітету Білоцерківської міської ради від 26 березня 2013 року було передано малолітнього сина ОСОБА_8 та до 30 жовтня 2015 року він проживав із матір'ю за однією адресою, однак 03 листопада 2015 року до служби у справах дітей надійшла заява від малолітнього ОСОБА_2 про те, що він хоче проживати із своєю бабусею ОСОБА_5 у зв'язку з тим, що його матір зловживає алкоголем, вчиняє сварки, б'є його, часто не готує йому їсти, погрожує вбити сусідів та бабусю. Крім того, за повідомленням ОСОБА_5, її дочка відповідачка ОСОБА_4 не працює та зловживає спиртними напоями, у стані сп'яніння поводить себе агресивно стосовно неї та доньки.

Актом обстеження умов проживання дитини ОСОБА_2 від 27 жовтня 2015 року за адресою: АДРЕСА_1, було встановлено, що житлово-побутові умови відповідають всім санітарно-гігієнічним вимогам. Зі слів сусідів ОСОБА_4 зловживає спиртними напоями, часто вчиняє сварки із своїм чоловіком та матір'ю, погрожує сусідам (а. с. 16).

Згідно характеристики учня 4-В класу Білоцерківської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 3 ім. Т.Г. Шевченка Білоцерківської міської ради Київської області ОСОБА_2, мама не приділяє належної уваги вихованню та навчанню дитини. Жодних батьківських зборів за 2014-2016 навчальні роки не відвідала. Протягом навчання в 1-3 класах дитина мала неохайний вигляд, систематично була не готова до уроків, але з 01.09.2015 року вихованням дитини займається бабуся ОСОБА_5 і тому ОСОБА_2 має охайний вигляд, виконує домашні завдання, став більш спокійним, урівноваженим учнем (а. с. 44).

Постановою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 22.01.2016 року ОСОБА_4 визнано винною у скоєнні адміністративного правопорушення за ч. 1 ст. 184 КУпАП та застосовано адміністративне стягнення у виді штрафу (а. с. 66).

Вказаною постановою суду встановлено, що ОСОБА_4 ухиляється від виконання батьківських обов'язків по вихованню малолітнього сина ОСОБА_2, оскільки 30 жовтня 2015 року протягом дня вживала алкогольні напої, за дитиною не доглядала.

В листі Білоцерківського відділу поліції від 26 лютого 2016 року наведена інформація щодо реєстрації заяв і повідомлень у відношенні ОСОБА_9, проживаючої АДРЕСА_1 за період 2014-2015 років (а. с. 81).

Рішенням виконавчого комітету Вільногірської міської ради від 13 січня 2016 року № 24/0/7-16 вирішено вважати доцільним позбавлення батьківських прав ОСОБА_4 відносно її малолітньої доньки ОСОБА_3

Вказане рішення обґрунтовано тим, що відповідно до усних та письмових пояснень ОСОБА_6, співбесіди з дитиною ОСОБА_3, даних позовної заяви Служби у справах дітей Білоцерківської міської ради про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів було встановлено факти неналежного виконання ОСОБА_4 батьківських обов'язків та жорстокого поводження відносно малолітньої доньки ОСОБА_3

Крім того, у судовому засіданні було встановлено, що малолітня ОСОБА_3 виявила бажання жити з ОСОБА_6, а не зі своєю матірю через відсутність піклування з боку матері та негативну поведінку по відношенню до неї.

Відповідно до ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я або навчальний заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Відповідно до ч.4 ст. 155 СК України, ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Частиною 2 статті 157 СК України передбачено, що той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.

Згідно роз'яснень п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Відповідно до ч.1 ст. 3 Конвенції ООН про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага придiляється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Колегія суддів вважає, що позивачем було доведено факт систематичного та тривалого ухилення відповідачки від виконання своїх батьківських обов'язків по вихованню дітей, оскільки з наведених вище матеріалів справи достовірно вбачається, що вона як мати дитини безперервно, протягом значного проміжку часу, свідомо, в особливо-важливий період розвитку малолітніх дітей, належним чином не піклується про їхній фізичний і духовний розвиток, навчання, харчування, медичний догляд та лікування, що негативно впливає на їхній розвиток як складову виховання, крім того не виявляє достатнього інтересу до їхнього внутрішнього світу, а також зловживає алкогольними напоями, вчиняє сварки та бійки, про що свідчать заяви дітей. Сукупність вищенаведених фактів колегія суддів розцінює як свідоме ухилення ОСОБА_4 від виконання своїх батьківських обов'язків з виховання дітей та її винну в цьому поведінку.

У свою чергу відповідачкою не було доведено будь-якими належними доказами, що вона належним чином виконує свої батьківські обов'язки або що у неї існували поважні причини, пов'язані з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами, через які вона не мав реальної можливості протягом тривалого часу брати участь у вихованні та утриманні дітей, крім того не надала належних та достатніх доказів того, що вона вчиняє дії, які б свідчили про наявність бажання до виховання дітей чи прагнення надати їм піклування та догляд.

Посилання відповідачки на те, що ОСОБА_10 перешкоджає їй приймати участь у вихованні, спілкуванні, піклуванні та утриманні дітей є необґрунтованими і безпідставними, оскільки ОСОБА_4 не наведено жодного конкретного факту, з якого вбачалося б, що вона вчиняла конкретні дії щодо належного виконання своїх батьківських обов'язків по вихованню та утриманню дітей.

Таким чином, суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, в порушення вимог ст. ст. 212-214 ЦПК України, на зазначені обставини та норми матеріального права уваги не звернув, не врахував, що ОСОБА_4 як мати належним чином не виконує своїх батьківських обов'язків, а тому рішення місцевого суду у частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо позбавлення батьківських прав є необґрунтованим та ухваленим з порушенням вимог матеріального та процесуального права, через що рішення суду у цій частині підлягає скасуванню з ухваленням у цій частині нового рішення про задоволення цих позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 209, 309 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Служби у справах дітей Білоцерківської міської ради задовольнити частково.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 16 березня 2016 року у частині відмови у задоволенні позовних вимог про позбавлення ОСОБА_4 батьківських прав відносно її малолітніх дітей - скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення цих позовних вимог.

Позбавити ОСОБА_4 батьківських прав відносно малолітнього сина ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, та малолітньої дочки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4.

У іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржене у касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий: Судді: