Справа №642/2060/16 ц
Провадження № 2/642/979/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2016 року Ленінський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого - судді - Гримайло А.М.

з участю секретаря - Безкровній В.М.

розглянувши в відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м.Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про захист прав споживачів, визнання недійсним з моменту укладення договору про надання споживчого кредиту, додаткової угоди № 1 до договору, договору поруки, договору іпотеки квартири, суд -

в с т а н о в и в:

Позивачі ОСОБА_1, ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до ПАТ «УкрСиббанк» про захист прав споживачів, визнання недійсним з моменту укладення договору про надання споживчого кредиту, додаткової угоди № 1 до договору, договору поруки, договору іпотеки квартири.

В обгрутовані позовних вимог вказали, що 10 жовтня 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком « УкрСиббанк» на даний час ПАТ «УкрСиббанк» та позивачем ОСОБА_1 було укладено договір про надання споживчого кредиту № 0. Посилаються на ст. 203, 230 ЦК України, зазначають, надання споживчого кредиту суперечить Закону України «Про захист прав споживачів» та правилам надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, чим ввів позивача в оману щодо кінцевої загальної суми кредиту, порушив Постанову НБУ № 168 від 10.05.2007 року «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», введення позичальника в оману щодо істотних обставин та невідповідності вимогам законодавства істотних умов кредитних договорів, а також моральних засадам суспільства, та недотримання у момент укладання договору вказаних вимог є підставою для визнання договору недійсним.

Позивач ОСОБА_2 в судове засідання не з'явилась Подала заяву про розгляд справи без її участі. Позовні вимоги просила задовольнити. .

Представник відповідача в судове засідання з'явився. Проти позову заперечував та пояснив, що при укладенні кредитного договору дотримані всі норми законодавства і будь-як підстави для визнання договору недійсним відсутні.

Суд, вислухавши представника позивача, позивача ОСОБА_1 представника відповідача, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні правовідносини.

10 жовтня 2007 року між ОСОБА_1 та АТ «УкрСиббанк» був укладений Договір про надання споживчого кредиту №0. Відповідно до п.1.1. банк надав, а позичальник отримав кредит в сумі 67 500 дол. США строком користування до 10.10.2028 року, зі сплатою 10,5% річних. Щомісячний ануїтетний платіж становить 665,00 доларів США.

10 жовтня 2007 року між ПАТ „УкрСиббанк" та ОСОБА_1 було укладено Додаткову угоду № 1 до Договору про надання споживчого кредиту №0, згідно з яким сторони погодили додати до Договору Додаток №1 - «Графік платежів, визначення сукупної вартості кредиту», а також внести відповідні зміни в договір.

10 жовтня 2007 року між ПАТ „УкрСиббанк" та ОСОБА_2 було укладено Договір поруки №148370, згідно якого Поручитель зобов'язується перед Кредитором відповідати за невиконання гр. ОСОБА_1 усіх його зобов'язань перед Кредитором, що виникли з Договору про надання споживчого кредиту.

10 жовтня 2007 року між ПАТ „УкрСиббанк" та ОСОБА_1 було укладено Договір іпотеки, предметом договору якого є двокімнатна квартира № 2, що знаходиться за адресою, м. Харків, вул. Соціалістична, буд. 62.

Відповідач свої зобов'язання виконав, надав позивачу кредитні грошові кошти розмірі 67000,00 доларів США на придбання квартири. Позивач ОСОБА_1 тривалий час сплачував кредит та проценти відповідно до встановленого графіку, однак у грудні 2014 року порушив строки сплати передбачених договором сум, оскільки не мав такої можливості в зв'язку з різким підвищенням курсу долара.

Суд, оцінивши надані сторонами докази у їх сукупності, приходить до висновку, що в позові слід відмовити підставі наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом і банком.

Відповідно до ст. ст.1049,1050,1054 ЦК України за кредитним договором банк, або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Згідно з положеннями ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

За змістом ст. ст.610,612 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, зобов'язаний сплатити суму боргу, відсотки, відповідно до умов договору.

За нормами ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.525 ЦК України).

Відповідно до ч. 3ст. 509 ЦК України, п. 6 ч. 1ст. 3 ЦК України зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Статтею 553 ЦК України встановлено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (ч.1ст. 554 ЦК України).

Відповідно до вимог частини другої статті 1050 ЦК України у разі, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати відсотків.

Договором, за положеннями ст. 626 ЦК України, є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 627 ЦК України, передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Отже, свобода договору означає право громадян або юридичних осіб вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначити умови такого договору.

Зокрема ст. 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Перед укладенням сторонами кредитного договору банк у письмовій формі надав позивачу у повному обсязі всю необхідну інформацію, передбачену ч. ч. 2, 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів»; сторони узгодили всі його істотні умови, а саме: суму кредиту, дату видачі кредиту, річну відсоткову ставку, умови повернення кредиту, нарахування та сплати відсотків, порядок сплати за кредит, порядок зміни та припинення дії договору, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору; позивач особистим підписом засвідчив (п. 3.3 кредитного договору), що до підписання (перед його підписанням) цього договору він уже ознайомився з умовами кредитування, мав необхідний обсяг цивільної дієздатності, його волевиявлення було вільним та відповідало його внутрішній волі; виконання банком зазначених умов підтверджено позивачем, який особисто підписав кредитний договір, чим засвідчив отримання вищевказаної інформації та те, що він погодився з умовами договору; на момент укладення кредитного договору позивач не навів жодних зауважень щодо змісту цього правочину, протягом тривалого часу виконував свої обов'язки за договором із повернення кредитних коштів та сплати процентів за користування кредитом.

Відповідачем доведено, що при ознайомлені і написанні заявки про отримання кредиту позивач ознайомився з умовами кредитування, що вказує на дотримання відповідачем вимог Закону України «Про захист прав споживачів»при надання кредитних послуг позивачу.

Як видно із оспорюваного договору, сторони досягнули згоди щодо всіх істотних умов, позивачу було повідомлено про всю необхідну для даного кредитного договору інформацію, відповідач діяв добровільно, повністю усвідомлюючи наслідки своїх дій, про що свідчать його підписи.

Враховуючи наведене, суд вважає, що зміст оспорюваного договору відповідає вимогам цивільного законодавства, при укладенні договору дотримано всіх вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Добровільно підписавши договір, відповідач висловив свою згоду з усіма умовами цього договору, та договір був укладений з урахуванням волевиявлення позивача.

Судом не було встановлено недобросовісності в діях відповідача та погіршення становища позивачів внаслідок дій відповідача.

Згідно ст.1056 ЦК України позичальник має право відмовитися від одержання кредиту частково або в повному обсязі, повідомивши про це кредитодавця до встановленого договором строку його надання, якщо інше не встановлено договором або законом.

Суд вважає, що укладаючи спірний договір, відповідач повинен був уважно з'ясувати, на яких умовах він укладається, а тому з власної ініціативи на момент отримання коштів визначити для себе правила подальшої поведінки, які в подальшому не можуть безпідставно змінюватися на вимогу однієї зі сторін договору.

Частиною 1 ст. 215 ЦК встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6ст. 203 цього Кодексу. Виходячи з положень ст. 215 ЦК України та п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Згідно даних норм ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити нормам Цивільного кодексу, актам цивільного законодавства, моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача, регламентовано ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Так, згідно з ч.1 ст. 18 вказаного Закону продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими,а згідно з частиною 2 умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Аналіз умов кредитного кредиту дає підстави суду вважати, що останній не є несправедливим та незаконним по відношенню до позичальника,та вказані доводи відповідачів не можуть прийняті судом до уваги.

Виходячи з змісту ст.ст. 1046,1047 ЦК України, відповідальність за валютні ризики лежить на позичальнику, а відсутність у боржника необхідних коштів не є підставою звільнення від відповідальності за порушення зобов'язання, як це передбачено ст.617 ЦК України.

Укладаючи спірний кредитний договір в іноземній валюті, сторони приймали на себе певні ризики, на випадок зміни валютного курсу та в момент укладання договору не мали будь яких законних підстав уважати, що зміна встановленого курсу не настане.

Відповідно до ст.ст.10,60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч.1ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Судом встановлено, що відповідач протягом тривалого часу - з моменту укладання договору по грудень 2014 року включно виконував умови договору, вносив грошові суми на погашення кредиту та нарахованих процентів. Протягом усього цього часу вказаний договір позивач не оспорював.

Відповідно до ст.ст. 3,4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду по захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Доказів порушення своїх прав відповідачем позивачі суду не надали.

Позивачами не надано жодного доказу недотримання відповідачем під час укладання оспорюваних договорів вимог, передбачених ст.203 ЦК України, не доведено наявності жодних обставин, на які вони посилаються як на підставу для визнання договорів недійсними.

Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилаються позивачі як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, а позовні вимоги щодо визнання недійсними договорів не ґрунтуються на жодній з підстав недійсності правочину, передбачених як ЦК України, так і Законом України «Про захист прав споживачів», тому суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі.

Керуючись ст.ст.3,4,10,11,60, 88,209,212-215 ЦПК України, ст.ст.6,192,203, 215, 533, 553, 626-629, 1049, 1054 ЦК України, ст.ст. 2, 47, 49 Закону України "Про банки і банківську діяльність",ст. 18 Закон «Про захист прав споживачів», Постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року«Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин», суд

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про захист прав споживачів, визнання недійсним з моменту укладення договору про надання споживчого кредиту, додаткової угоди № 1 до договору, договору поруки, договору іпотеки квартири - відмовити.

Рішення може бути оскаржене позивачем в апеляційному порядку в апеляційний суд Харківської області через Ленінський районний суд м. Харкова шляхом подачі в 10-денний термін із дня проголошення рішення апеляційної скарги з подачею її копії в апеляційну інстанцію, або у разі ухвалення рішення за відсутності осіб, що приймають участь у справі, протягом 10 днів з моменту його отримання.

Суддя А.М. Гримайло