Справа № 486/489/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.07.2016 року Арбузинський районний суд

Миколаївської області

в складі: головуючого судді Кірімової О.М.

за участю секретаря Сіваченко Ю.І.,

позивача ОСОБА_1

представника малолітнього ОСОБА_2 ОСОБА_1

відповідачів ОСОБА_3,

ОСОБА_4

представника позивачів ОСОБА_5

представника відповідачів ОСОБА_6

третя особа ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт. Арбузинка цивільну справу за позовом

ОСОБА_1, ОСОБА_1 в інтересах малолітнього

ОСОБА_2

до

ОСОБА_3, ОСОБА_4,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: орган опіки та піклування Южноукраїнської міської ради Миколаївської області,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів: приватний нотаріус Арбузинського нотаріального округу Миколаївської області ОСОБА_7

про визнання заяви та договору дарування недійсними з моменту вчинення

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2016 року ОСОБА_1, ОСОБА_1 в інтересах малолітнього ОСОБА_2 звернулись до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: орган опіки та піклування Южноукраїнської міської ради Миколаївської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів: приватний нотаріус Арбузинського нотаріального округу Миколаївської області ОСОБА_7 про визнання заяви та договору дарування недійсними з моменту вчинення

Свої вимоги тим, що під час її шлюбу з відповідачем ОСОБА_4 придбали виробничі будівлі, розташовані за адресою: Миколаївська область, Арбузинський район, смт. Костянтинівка, вул. Леніна 43-а. Право власності на вказане нерухоме майно зареєстровано на чоловіка.

У червні 2015 року ОСОБА_4 шахрайським шляхом примусив ОСОБА_1 дати дозвіл на дарування вказаного нерухомого майна ОСОБА_3, в обмін на житлове приміщення для останньої.

Відповідачі своєї обіцянки не виконали, примушують її з дитиною покинути місце проживання. Вважає, що угода дарування є незаконною та такою, що порушує її законні права.

Позивач зазначила, що вона помилилася при вчиненні правочину, та посилаючись на ст. 230 ЦК України, зазначила, що відповідачі ввели її в оману при підписанні заяви про надання згоди на дарування нерухомого майна. Просить таку заяву визнати недійсною, і як наслідок, договір дарування, сторонами якого є відповідачі, також необхідно визнати недійсним з моменту вчинення.

В судовому засіданні ОСОБА_1 свої позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила суд їх задовольнити. Суду пояснила, що із ОСОБА_4. перебуває у зареєстрованому шлюбі, від якого мають малолітнього сина ОСОБА_2

ОСОБА_3 є вітчимом її чоловіка, який дійсно давав їй кошти на її утримання. В період перебування у шлюбі з ОСОБА_4, подружжям було придбано нерухоме майно, а саме виробничі будівлі, розташовані за адресою: Миколаївська область, Арбузинський район, смт. Костянтинівка, вул.. Леніна 43-а, що є їх спільною сумісною власністю.

26 червня 2015 року поза межами приміщення нотаріальної контори, вона підписала заяву про надання згоди на дарування нерухомого майна, що є їх з ОСОБА_4 спільною сумісною власністю подружжя, ОСОБА_3 Вказує, що відповідачі ввели її обману, оскільки вважала, що в обмін на виробничі будівлі, її сімї відповідачі придбають житлову нерухомість. Однак ніхто не збирався купувати їй нерухоме майно. Суду зазначила, що ніякої письмової домовленості між нею та відповідачами щодо можливого обміну, не укладалось. Підписуючи особисто заяву про згоду на дарування нерухомого майна, вказала, що вона розуміла значення своїх дій, розуміла, що передає чоловіку право розпоряджатись нерухомим майном, та потім оформити майно на ОСОБА_3

Представник позивачів в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила суд їх задовольнити. Посилалась на те, що надана позивачкою нотаріально посвідчена заява про згоду від 26 червня 2015 року не відповідала її волевиявленню та внутрішній волі, оскільки була отримана відповідачами шляхом введення її в оману. Просила визнати недійсним вказаний односторонній правочин, а також визнати недійсним правочин: договір дарування нежитлового приміщення, а саме виробничі будівлі, розташовані за адресою: Миколаївська область, Арбузинський район, смт. Костянтинівка, вул. Леніна 43-а, як такі, що були вчинені відповідачем без її згоди, як дружини, так як вказане нерухоме майно було їх спільною сумісною власністю.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні позов не визнав, просив суд відмовити у його задоволенні, оскільки позов є недоведеним. Суду пояснив, що придбання спірного нежитлового приміщення здійснювалось за його кошти, однак доказів про таке не має. Відповідач розуміє, що майно є спільною сумісною власністю подружжя. Документи на нерухоме майно оформили на ОСОБА_4, якого вважає сином, оскільки не було часу на оформлення документів на своє імя. Із сином була домовленість, що коли вийде на пенсію, нерухоме майно оформить уже на своє імя, як і було зроблено. Позивача та її сина ніхто не примушує покинути житлове приміщення.

Відповідач ОСОБА_4 в судовому засіданні просив суд відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, оскільки такий є безпідставним. Суду пояснив, що дійсно, гроші для придбання спірного нерухомого майна давав ОСОБА_3 з метою, щоб вийшовши на пенсію, переоформити нерухомість на нього для зайняття підприємницькою діяльністю, а саме виготовленням меблів. Не заперечує, що спірне майно, придбане в кінці квітня 2014 року, є спільною сумісною власністю подружжя. Із квартири, де проживає ОСОБА_1 з їх сином, ніхто їх не виганяє. Ніякої домовленості щодо придбання позивачу житлового майна в обмін на надання згоди на дарування нерухомого майна не було. Він разом із сімєю жив в одній квартирі, тому ніякої потреби в окремому житлі не було.

В судовому засіданні представник відповідачів просив суд відмовити в задоволенні позову, оскільки позивач погоджувалась на вчинення спірних правочинів, а згодом почала заперечувати проти договору, оскільки це не відповідає домовленостям, досягнутим у сімейному колі. Суду зазначив, що заява позивача про згоду на дарування нерухомого майна є одностороннім правочином, тому норми ст. 230 ЦК України не можуть бути до нього застосовано. А договір дарування є двостороннім правочином, де позивач не є стороною договору. Вказані правочини вчинені з дотриманням вимог законодавства, тому відсутні підстави для задоволення позову.

Приватний нотаріус Арбузинського нотаріального округу Миколаївської області ОСОБА_7 в судовому засіданні пояснила, що ніякої попередньої домовленості між сторонами не було. Всі умови відображено у заяві ОСОБА_1 Відповідно до ст. 4 Закону України «Про нотаріат» було складено проект заяви та надано ОСОБА_1 для ознайомлення. Заявник прочитала заяву, їй було розяснено наслідки, що у випадку не підписання нею заяви, в подальшому ніякого договору укладено не буде. Якби були якісь умови, то вони обовязково були б у змісті заяви про надання згоди з метою їх виконання. Заява підписувалась позивачем у приміщенні нерухомого майна, що був предметом договору дарування, та таке не суперечить вимогам ст. 41 Закону України «Про нотаріат», та в межах округу нотаріуса.

Вислухавши позивачів, відповідачів, їх представників, приватного нотаріуса Арбузинського нотаріального округу Миколаївської області ОСОБА_7М, показання свідка ОСОБА_8, дослідивши письмові матеріали справи в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів, суд приходить до наступного.

Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтями 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно зі ст.ст. 10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 15 Цивільного кодексу України, яка також кореспондується зі ст. 55 Конституції України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, якими, зокрема є: справедливість, добросовісність та розумність.

Основні засади шлюбу, особистих немайнових та майнових прав і обовязків подружжя визначаються Сімейним кодексом України (далі: СК України), який є основним законодавчим актом у сфері регулювання сімейних відносин.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_4 перебувають у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (а.с. 5)

Згідно копії свідоцтва про народження ОСОБА_1 та ОСОБА_4 є батьками малолітнього ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 6)

Відповідно до свідоцтва про право власності від 30 травня 2015 року (а.с. 59) та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 30 травня 2015 року (а.с. 60), ОСОБА_4 на праві приватної власності належить нерухоме майно, а саме: виробничі будівлі, розташовані за адресою: Миколаївська область, Арбузинський район, смт. Костянтинівка, вул. Леніна 43-а, загальною площею 868,1 кв.м.

26 червня 2015 року позивачка ОСОБА_1 оформила заяву про згоду, справжність підпису якої посвідчила приватний нотаріус ОСОБА_7, в якій надала своєму чоловіку ОСОБА_4 згоду на дарування виробничих будівель, які розташовані за адресою: смт. Костянтинівка, Арбузинського району, Миколаївської області по вулиці Леніна 43-а, набутих на його імя в період шлюбу ОСОБА_3 При цьому заявляла, що такий правочин відповідає нашим інтересам, та погоджуюся з тим, щоб умови договору визначалися моїм чоловіком самостійно. Зміст статей 60-73, 97 Сімейного кодексу України нотаріусом розяснено (а.с. 7).

Цього ж дня, 26 червня 2015 року ОСОБА_4 відповідно до нотаріально посвідченого договору, подарував ОСОБА_3 виробничі будівлі, які є предметом договору та розташовані за адресою: смт. Костянтинівка, Арбузинського району, Миколаївської області по вулиці Леніна 43-а,загальною площею 868,1 кв.м. (а.с. 40)

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 41) ОСОБА_3 на праві приватної власності належить нерухоме майно, а саме: виробничі будівлі, розташовані за адресою: Миколаївська область, Арбузинський район, смт. Костянтинівка, вул. Леніна 43-а, загальною площею 868,1 кв.м.

Як зазначила в судовому засіданні свідок ОСОБА_8, їй зі слів своєї дочки ОСОБА_1 стало відомо про існування домовленості між дочкою та відповідачами про купівлю ОСОБА_3 їй квартири, взамін на оформлення на його користь договору, предметом якого є нежитлове приміщення.

Так, згідно з нормами ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України (далі СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 2 ст. 65 СК України передбачено, що при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого із подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально посвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язок для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використовується в інтересах сім'ї.

Отже, виходячи з наведеного, таке встановлено в судовому засіданні та не заперечувалось сторонами, виробничі будівлі, розташовані за адресою: Миколаївська область, Арбузинський район, смт. Костянтинівка, вул. Леніна 43-а, загальною площею 868,1 кв.м є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_1

Положеннями ч. 1 ст. 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою і шостою ст. 203 ЦК України, зокрема правочин не може суперечити Цивільному кодексу, іншим актам цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Положеннями ч. 1 ст. 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно вела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Аналіз наведених норм права дає підстави вважати, що для чинності правочину волевиявлення його учасника має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, тобто формування волевиявлення повинно бути вільним від факторів, що могли б викривити уяву особи про зміст правочину (омана, обман) або створити бачення наявності внутрішньої волі за її відсутності (погроза, насилля).

В той же час, правочин може бути визнаний недійсним на підставі положень статті 230 ЦК України (тобто такий, який вчинений під впливом обману) тільки у тому випадку, коли обман вчинила сторона правочину, а не будь-яка інша особа.

Таким чином, оскільки в односторонньому правочині є лише одна сторона, він не може бути визнаний недійсним як такий, що вчинений під впливом обману.

Аналогічна позиція викладена у п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9, де чітко зазначено, що норми ст. 230 ЦК України не застосовуються щодо односторонніх правочинів.

Правочин, вчинений під впливом обману, є оспрюваним. Він може бути визнаний судом недійсним лише за позовом сторони правочину, яка вчинила його під впливом обману. Оскільки в односторонньому правочині є лише одна сторона, він не може бути визнаний недійсним як, такий, що вчинений під впливом обману.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач, посилаючись на те, що правочин щодо надання згоди відповідачу на дарування (відчуження) майна, набутого ними під час шлюбу, був вчинений нею під впливом обману з боку відповідачів, так як останні не придбали їй житлове майно в обмін на нежитлове приміщення, просила визнати його недійсним.

Тобто позивач просила визнати вчинену нею заяву про згоду недійсною на підставі ст. 230 ЦК України (тобто таку, що вчинена під впливом обману), однак вказана норма статті не може поширюватись на односторонні правочини, яким є, зокрема, вказана заява про згоду.

За такого, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення вимог позивача про визнання недійсною заяви про згоду на дарування нерухомого майна від 26 червня 2015 року.

Що стосується оспорюваного договору дарування нерухомого майна, укладених відповідачем ОСОБА_4 26 червня 2015 року на користь ОСОБА_3, то, на думку суду, також відсутні підстави для визнання його недійсним, на який позивач посилалась у позові, оскільки він вчинений з дотриманням вимог законодавства.

Згідно ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Згідно ч. 2 ст. 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Ст. 722 ч. ч. 1, 4 ЦК України передбачено, що право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття. Прийняття обдаровуваним документів, які посвідчують право власності на річ, інших документів, які посвідчують належність дарувальникові предмета договору, або символів речі (ключів, макетів тощо) є прийняттям дарунка.

Зокрема, як вбачається з його змісту, даний договір дарування вчинений за заявою про згоду дружини дарувальника ОСОБА_1, справжність підпису якої посвідчено приватним нотаріусом Арбузинського районного нотаріального округу Миколаївської області ОСОБА_7 26.06.2015 року за № 602

Договір дарування є одностороннім договором, де є дві сторони, але обов'язки в другої сторони договору не виникають. Такий договір може бути визнаний судом недійсним лише за позовом сторони правочину, якщо буде доведено, що його було укладено дарувателем під впливом обману з боку обдарованого.

Також, ОСОБА_1 не є стороною договору дарування, відтак, за її позовом він не може бути визнаний судом недійсним.

Хоча позивач і посилається в обґрунтування позову про визнання недійсним договору дарування нерухомого майна на те, що відповідач, вимагаючи згоду на його укладення, ввів її в оману, проте, така згода, у розумінні правочину, є дійсною і в установленому законом порядку не оспорюється. Тому відповідно до принципу диспозитивності, суд не має права робити висновків щодо дійсності цього правочину.

Показання свідка ОСОБА_8, не заслуговують на увагу, оскільки безпосередньо даний свідок не був присутній при вчиненні правочину. Згідно ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Крім того, показання свідка суперечать матеріалам справи.

З огляду на викладене, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Оскільки в задоволенні позову відмовлено, то не підлягають задоволенню вимоги позивача про стягнення із відповідачів на її користь судових витрат, що відповідає вимогам ст. 88 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 60, 209, 213, 215, 218 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1, ОСОБА_1 в інтересах малолітнього ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: орган опіки та піклування Южноукраїнської міської ради Миколаївської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів: приватний нотаріус Арбузинського нотаріального округу Миколаївської області ОСОБА_7 про визнання заяви та договору дарування недійсними з моменту вчинення, відмовити.

Повний текст рішення виготовлено 25 липня 2016 року.

Рішення суду може бути оскаржене до апеляційного суду Миколаївської області через Арбузинський районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Арбузинського

районного суду ОСОБА_9