ВАСИЛЬКІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 1008/2573/12
Провадження № 2/362/1093/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 липня 2016 року Васильківський міськрайонний суд Київської області у складі: головуючого судді Корнієнка С.В., при секретарі Дрозденко К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Василькові Київської області цивільну справу за позовом прокурора Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області в інтересах Головного управління Держгеокадастру (до перейменування «Держземагенство») у Київській області, Васильківської державної адміністрації Київської області та Державного підприємства «Київське лісове господарство» до Васильківської міської ради Київської області, ОСОБА_1 та ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_3, про визнання недійсними рішення органу місцевого самоврядування та державного акту на земельну ділянку,-

в с т а н о в и в:

Прокурор звернувся до суду з вимогами про визнання недійсними та скасування рішення Васильківської міської ради від 28 грудня 2007 року № 07.148-25-5 про передачу відповідачеві ОСОБА_4, остаточний власник ОСОБА_2, у приватну власність земельну ділянку, площею 0,10 га, для будівництва та обслуговування жилого будинку, кадастровий № :05:027:0009, та виданий на його підставі державний акт серії ЯЕ № від 14 лютого 2008 року, витребувати з незаконного володіння відповідача ОСОБА_2 спірну земельну ділянку на користь Васильківської районної державної адміністрації.

На думку прокуратури спірна земельна ділянка розташована за межами м. Василькова і знаходяться в межах Погребівської сільської ради Васильківського району та на землях лісового фонду в межах Обухівського лісництва: квартал № 32, виділ №№ 5,9,10.

Прокурор в судовому засіданні вимоги позову підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити, клопотання про проведення по справі земельно-технічної експертизи, щодо місця розташування спірної земельної ділянки, не заявляв.

Представники Васильківської районної державної адміністрації Київської області та Головного управління Держгеокадастру у Київській області, будучи належним чином повідомленими про день, час та місце слухання справи, до суду не зявилися, надіславши до суду заяви про слухання справи за їх відсутності, поклавшись у вирішенні справи на думку суду.

Представник ДП «Київське лісове господарство» в судовому засіданні позов підтримала просила його задовольнити в повному обсязі, посилаючись на фрагмент з публічної кадастрової карти України з нанесеними межами кварталу № 32 ДП «Київській лісгосп» Обухівське лісництво та межами земельних ділянок згідно кадастрових номерів за матеріалами лісовпорядкування 2014 року, клопотання про проведення по справі земельно-технічної експертизи, щодо розташування спірної земельної ділянки на землях лісового господарства, не заявляла.

Представник відповідача - Васильківської міської ради, заперечував проти вимог позову, оскільки спірна земельна ділянка перебуває, саме, в межах м. Василькова, крім того, рішенням органу місцевого самоврядування від 28.12.2007 року фактично був затверджений відповідний проект землеустрою, дозвіл на розробку якого був наданий раніше у к5вітні 2007 року.

Представники ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, вважаючи їх безпідставними та необґрунтованими, що підтверджується зібраними по справі доказами. Звертали увагу суду щодо пропущення строку на звернення до суду з зазначеним позовом наявність нерухомості на спірній земельній ділянці.

Третя особа ОСОБА_3, в судове засідання не зявився, надіславши до суду листа про не визнання вимог позову, та розгляд справи без його участі.

Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали, вважає, що в задоволені позову необхідно відмовити, з наступних підстав.

Відповідно до положень ст.ст.1 та 3 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, за захистом яких кожна особа має право звернутися до суду.

У відповідності до положень ч.3 ст.10 та ч.1 ст.60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, та кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Як вбачається з положень ч.1ч.3 ст.61 ЦПК України, обставині, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. обставині, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відповідно до положень ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Зазначені дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Крім того, положеннями ст. 143 ЦПК України передбачено, що для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі. В судовому засіданні позивач та його представник відмовилися від проведення експертизи.

Як вбачається з положень ч.1 ст.146 ЦПК України, у разі ухилення особи, яка бере участь у справі, від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з'ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

Згідно з положень постанови Пленуму Верховного ОСОБА_2 України «Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах» від 30 травня 1997 року № 8 та від 25 травня 1998 року № 15, судова експертиза як один із засобів доказування сприяє всебічному, повному й об'єктивному дослідженню обставин справ, постановленню законних і обґрунтованих судових рішень.

Як розяснено п. 25 Постанови Пленуму Верховного ОСОБА_2 України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16 квітня 2004 року за № 7, для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань, суд відповідно до ст.ст.143 і 144 ЦПК України призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі.

Згідно з положеннями ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Як вбачається з положень ч. 2 ст. 14 Конституції України, право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Порушення порядку набуття права власності на землю є порушенням публічного порядку та інтересів держави.

У відповідності до положень ст. 19 Закону України «Про землеустрій» до повноважень міських рад у сфері землеустрою на території міст належить: організація, здійснення, координація землеустрою та контроль за використанням і охороною земель комунальної власності.

За положеннями ч. 3 ст. 24, 25 і 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно-правовими актами Верховної ОСОБА_1 і ОСОБА_1 міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими у межах їхньої компетенції. Сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання. Виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються такі питання як вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.

Згідно з положеннями ст. 21 ЦК України, суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

За положеннями ст.19 ЗК України, землі України за основним цільовим призначенням поділяються на відповідні категорії, у тому числі землі лісогосподарського призначення.

Відповідно до положень ч.ч.1, 2 і 4 ст. 20 ЗК України (в редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об'єктів природоохоронного та історико-культурного призначення. Зміна цільового призначення земель, зайнятих лісами, провадиться з урахуванням висновків органів виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища та лісового господарства.

Згідно з положеннями ст.21 ЗК України, порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам; визнання недійсними угод щодо земельних ділянок; відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною; притягнення до відповідальності відповідно до закону громадян та юридичних осіб, винних у порушенні порядку встановлення та зміни цільового призначення земель.

Положення ст. 55 ЗК України передбачають, що до земель лісогосподарського призначення належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства. До земель лісогосподарського призначення не належать землі, зайняті: зеленими насадженнями у межах населених пунктів, які не віднесені до категорії лісів; окремими деревами і групами дерев, чагарниками на сільськогосподарських угіддях, присадибних, дачних і садових ділянках.

Відповідно до положень ст.ст.56 і 57 ЗК України, землі лісогосподарського призначення можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності.

Громадянам та юридичним особам за рішенням органів місцевого самоврядування та органів виконавчої влади можуть безоплатно або за плату передаватись у власність замкнені земельні ділянки лісогосподарського призначення загальною площею до 5 гектарів у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств. Громадяни і юридичні особи в установленому порядку можуть набувати у власність земельні ділянки деградованих і малопродуктивних угідь для залісення.

Земельні ділянки лісогосподарського призначення за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування надаються в постійне користування спеціалізованим державним або комунальним лісогосподарським підприємствам, іншим державним і комунальним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані підрозділи, для ведення лісового господарства.

Порядок використання земель лісогосподарського призначення визначається законом.

Таким чином, землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства, належать до земель лісогосподарського призначення, на які розповсюджується особливий режим щодо використання, надання в користування та передачі у власність, який визначається нормами Конституції України, ЗК України, іншими законами й нормативно-правовими актами.

Згідно з положеннями ст.149 ЗК України, вилучення земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України, ОСОБА_1 міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень. Кабінет Міністрів України вилучає земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, - ріллю, багаторічні насадження для несільськогосподарських потреб, ліси - площею понад 1 га для не лісогосподарських потреб, а також земельні ділянки природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного призначення, крім випадків, визначених частинами п'ятою - восьмою цієї статті, та у випадках, визначених статтею 150 цього Кодексу.

Згідно з вимогам ст. 118 ЗК України, громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст.122 цього Кодексу. Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб'єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому статтею 1861 цього Кодексу.

У відповідності до положень ст. 3 ЗК України, земельні відносини, які виникають при використанні лісів, регулюються також нормативно-правовими актами про ліси, якщо вони не суперечать ЗК України.

За положеннями ст.ст.7 і 8 ЛК України, ліси, які знаходяться в межах території України, є об'єктами права власності Українського народу. У державній власності перебувають усі ліси України, крім лісів, що перебувають у комунальній або приватній власності. Право власності на ліси набувається і реалізується державою, в особі, в тому числі місцевих державних адміністрацій відповідно до закону.

Як вбачається з положень п.2 ст.5 ЛК України, правовий режим земель лісогосподарського призначення визначається нормами земельного законодавства. Відтак застосування норм земельного і лісового законодавства при визначенні правового режиму земель лісогосподарського призначення повинно базуватись на пріоритетності норм земельного законодавства перед нормами лісового законодавства, а не навпаки.

Оскільки земельна ділянка й права на неї на землях лісогосподарського призначення є об'єктом земельних правовідносин, то суб'єктний склад і зміст таких правовідносин повинно визначатися згідно з нормами земельного законодавства в поєднанні з нормами лісового законодавства в частині використання та охорони лісового фонду.

Основною рисою земель лісогосподарського призначення є призначення цих земель саме для ведення лісового господарства, що за змістом статті 63 ЛК України полягає в здійсненні комплексу заходів щодо охорони, захисту, раціонального використання та розширеного відтворення лісів.

За положеннями п. «б» ч.1 ст.164 ЛК України, використанню лісогосподарських земель за їх цільовим призначенням законодавство надає пріоритет: складовою охорони земель є захист лісових земель та чагарників від необґрунтованого їх вилучення для інших потреб.

Отже, однією з основних особливостей правового режиму земель лісогосподарського призначення є нерозривний зв'язок їх використання із лісокористуванням.

У відповідності до положень п.13 ст.46 ЛК України, планування використання земель лісогосподарського призначення здійснюється головним чином у формі лісовпорядкування, яке, зокрема, передбачає складання проектів організації і розвитку лісового господарства та здійснення авторського нагляду за їх виконанням.

Згідно з положеннями ч.2 ст.49 і ст.51 ЛК України, поряд із земельним кадастром здійснюється облік лісів та ведеться органами лісового господарства державний лісовий кадастр на основі державного земельного кадастру та включає: облік якісного і кількісного стану лісового фонду України; поділ лісів на категорії залежно від основних виконуваних ними функцій; грошову оцінку лісів (у необхідних випадках); інші показники.

У відповідності до положень ст.27 ЛК України (в редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), передача у власність, надання в постійне користування для не лісогосподарських потреб земельних лісових ділянок площею більше як 1 га, що перебувають у державній власності, належить до повноважень Кабінету Міністрів України у сфері лісових відносин.

За положеннями ст. 48 ЛК України, в матеріалах лісовпорядкування дається якісна і кількісна характеристика кожної лісової ділянки, комплексна оцінка ведення лісового господарства, що є основою для розроблення на засадах сталого розвитку проекту організації та розвитку лісового господарства відповідного об'єкта лісовпорядкування.

Проект організації та розвитку лісового господарства передбачає екологічно обґрунтоване ведення лісового господарства і розробляється відповідно до нормативно-правових актів, що регулюють організацію лісовпорядкування.

У проекті організації та розвитку лісового господарства визначаються і обґрунтовуються основні напрями організації і розвитку лісового господарства об'єкта лісовпорядкування з урахуванням стану та перспектив економічного і соціального розвитку регіону.

Матеріали лісовпорядкування затверджуються в установленому порядку органом виконавчої влади з питань лісового господарства Автономної Республіки Крим, територіальними органами центрального органу виконавчої влади з питань лісового господарства за погодженням відповідно з органом виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища Автономної Республіки Крим, територіальними органами центрального органу виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища. Затверджені матеріали лісовпорядкування є обов'язковими для ведення лісового господарства, планування і прогнозування використання лісових ресурсів.

Згідно з положеннями ст.ст. 181-184, 202-204 ЗК України, законів України «Про Державний земельний кадастр» та «Про землеустрій» дані державного земельного кадастру - це документальне підтвердження відомостей про правовий режим земель, їх цільове призначення, їх розподіл серед власників землі і землекористувачів за категоріями земель, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, які ґрунтуються на підставі землевпорядної документації.

Відповідно до пункту 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» ЛК України до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування.

Планово-картографічні матеріали лісовпорядкування складаються на підставі натурних лісовпорядних робіт та камерного дешифрування аерознімків, містять детальну характеристику лісу. Перелік планово - картографічних лісовпорядкувальних матеріалів, методи їх створення, масштаби, вимоги до змісту та оформлення, якості виготовлення тощо регламентується галузевими нормативними документами. Зокрема, за змістом пункту 1.1 Інструкції про порядок створення і розмноження лісових карт, затвердженої Держлісгоспом СРСР 11 грудня 1986 року, планшети лісовпорядкування відносяться до планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування, а частина друга зазначеної Інструкції присвячена процедурі їх виготовлення.

Згідно з положеннями ст. 55 Закону України «Про землеустрій», встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) проводиться відповідно до топографо-геодезичних і картографічних матеріалів, які є складовою технічної документації із землеустрою.

Відповідно до положень п. 1.4 «Порядку присвоєння кадастрових номерів земельним ділянкам для ведення Державного реєстру земель», затверджених вказівкою Держкомзему України від 20.03.2002 року № 12 (на момент присвоєння спірній ділянці кадастрового номеру), кадастровий номер земельної ділянки - це унікальний на території України код, який присвоюється кожній земельній ділянці з метою її ідентифікації і залишається незмінним протягом усього часу фізичного та юридичного існування земельної ділянки як єдиного цілого.

Таким чином, при вирішенні питання щодо перебування земельної лісової ділянки в користуванні державного лісогосподарського підприємства необхідно враховувати положення пункту 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» ЛК України.

Відповідно до положень ч. 5 ст. 116 ЗК України, надання у користування земельної ділянки, що перебуває у власності або у користуванні, провадиться лише після вилучення (викупу) її в порядку, передбаченому цим Кодексом.

За правовою позицією, закріпленою Постановою Верховного суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-224цс14: порядок використання земель лісогосподарського призначення визначається законом. Відповідно до пункту 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» ЛК України до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування. Планово-картографічні матеріали лісовпорядкування складаються на підставі натурних лісовпорядних робіт та камерного дешифрування аерознімків, містять детальну характеристику лісу. Перелік планово - картографічних лісовпорядкувальних матеріалів, методи їх створення, масштаби, вимоги до змісту та оформлення, якості виготовлення тощо регламентується галузевими нормативними документами. Зокрема, за змістом пункту 1.1 Інструкції про порядок створення і розмноження лісових карт, затвердженої Держлісгоспом СРСР 11 грудня 1986 року, планшети лісовпорядкування відносяться до планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування, а частина друга зазначеної Інструкції присвячена процедурі їх виготовлення. А відтак при вирішенні питання щодо перебування земельної лісової ділянки в користуванні державного лісогосподарського підприємства необхідно враховувати положення пункту 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» ЛК України.

У відповідності до положень ст.ст. 316, 319 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Судом встановлені обставині, визнані сторонами, що рішенням Васильківської міської ради від 28.12.2007 року № 07.148-25-5 відповідачеві ОСОБА_4 була передана у приватну власність земельна ділянка, площею 0,10 га, для будівництва та обслуговування жилого будинку, кадастровий № :05:027:0009, розташована в м. Васильків, вул. Тракторна, 103/4, та на підставі вищезазначеного рішення органу місцевого самоврядування виданий державний акт серії ЯЕ № від 14 лютого 2008 року.

За матеріалами справи вбачається, що спірна земельна ділянка, що належала відповідачеві ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу № 1-3379 від 12 серпня 2008 року був відчужений третій особі ОСОБА_3, якому вона стала належати на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № від 18 вересня 2008 року, та на підставі договору купівлі-продажу від 13 серпня 2009 року, посвідченому Васильківською міською державною нотаріальною конторою, за реєстровим № 1-2287, була продана відповідачеві ОСОБА_2

На даний час спірна земельна ділянка належить відповідачеві на підставі державного акту серії ЯЖ № від 18 вересня 2008 року з відміткою Васильківської міської державної нотаріальної контори від 13.08.2009 року, за реєстровим № 1-2284 про переходу права власності на її імя.

У відповідності до свідоцтва про право власності від 23 січня 2012 року, на підставі рішення виконавчого комітету Васильківської міської ради № 8 від 13 січня 2012 року, відповідачеві ОСОБА_2 на праві власності належить домоволодіння по вул. Тракторній № 103/1 в м. Василькові.

Згідно проекту організації та розвитку лісового господарства виробничої частини ДЛГО «Київліс» ДП обєднання «Київліс» інв.. № 585 та листа ДП «Київське лісове господарство»№ 02-290 від 9.09.2011 року, спірна земельна ділянка відповідачів розташована за межами м. Василькова і знаходиться в межах Погребівської сільської ради Васильківського району та на землях лісового фонду в межах Обухівського лісництва (квартал 32 виділ 5,9,10) (т.1 а.с.14-17).

Відповідно до листа відділу Держкомзему у м. Василькові Київської області № 266/03-02 від 13 березня 2012 року, земельна ділянка з кадастровим № :05:027:0009, отримана ОСОБА_1 розташована в межах індексної кадастрової карти м. Василькова в пятій кадастровій зоні двадцять сьомому кадастровому кварталі ( т.1 а.с.46).

За відомостями листа Управління Держкомзему у Васильківському районі наданими у вересні 2011 року за № 3172/02-1 на адресу ГУ МВС України в Київській області, спірна земельна ділянка знаходиться на території Васильківського лісництва Погребівської сільської ради за межами населеного пункту (т.1 а.с.47).

За висновком спеціаліста Київського державного підприємства геодезії, картографії, кадастрових та геоінформаційних систем «Київгеоінформатика» від 19 березня 2012 року № 01-08/366, земельна ділянка кадастровий № :05:027:0009, площею 0,0114 га належить до лісового фонду та земель Погребівської сільської ради, а 0,0886 га знаходиться на території м. Василькова (т.1 а.с.53-57).

Відсутність порушень чинного земельного законодавства при отриманні відповідачем ОСОБА_1 у власність спірної земельної ділянки підтверджується листом ГУ Держкомзему у Київській області № 07-11-3/3864 від 24.02.2012 року та висновком землевпорядної документації від 26 листопада 2007 року № 5а-139е, виготовленої ПП «Абрис-Альфа».

За зазнаною документацією вбачається, що 6 квітня 2007 року рішенням Васильківської міської ради № 09.01-17-У відповідачеві ОСОБА_1 був наданий дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність (т.1 а.с.58-60, 64-88, 74, 78, 100-269, т.2 а.с.1-100).

Як вбачається з рішення сьомої сесії районної ради 21-ого скликання від 31 березня 1994 року та проекту формування території та встановлення меж Погребівської сільської ради і населених пунктів Погреби, Заріччя, станом на виникнення спірних правовідносин документи затверджені не були (т. 2 а.с.101-130, 144-182).

У відповідності до рішення по цивільній справі № 2-215/12 від 28 серпня 2014 року, яке набуло чинності, за позовом Міжрайонного природоохоронного прокурора Київської області в інтересах Київського обласного управління лісового та мисливського господарства, ДП «Київське лісове господарство» до Васильківської міської ради Київської області та фізичних осіб, в том числі, ОСОБА_1 (суддя Грибанова Ю.Л.), в задоволені позову про визнання недійсними рішення Васильківської міської ради від 28 грудня 2007 року про передачу відповідачеві ОСОБА_4 у приватну власність земельної ділянки площею 0,100 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд по вул. Тракторній, 103,4 в м. Василькові та визнання незаконним державного акту серії ЯЖ № 332009, недійсними договорів її продажу від 12 серпня 2008 року, за реєстровим № 1-3376, ОСОБА_3, та 12 серпня 2009 року, за реєстровим № 1-2281, ОСОБА_2 з її витребуванням на користь ДП «Київське лісове господарство» було відмовлено (т.3 а.с.105-108).

За висновком експерта судової будівельно-технічної експертизи № 04/31-13-14 від 24 лютого 2013 року по вищезазначеній справі, спірна земельна ділянка ОСОБА_1 знаходиться в межах території Васильківської міської ради Київської області (т. 3 а.с.39-54).

10 вересня 2014 року з правильністю зазначеного рішення природоохоронний прокурор повністю погодився (т.4 а.с.22).

У відповідності до постанови Заступника Васильківського міжрайонного прокурора від 31 жовтня 2011 року була порушена кримінальна справа № 79-957 за фактом службового підроблення та зловживання службовим становищем службовими особами відділу Держкомзему у м. Василькові при погодженні проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, в тому числі, ОСОБА_1, за ознаками злочинів, передбачених ч. 2 ст. 364 та ч. 2 ст. 366 КК України,

Постановою Васильківського міськрайонного суду від 27 травня 2014 року (суддя Бабіш А.А., ухвалою Апеляційного суду Київської області від 5 серпня 2014 року залишена без змін) зазначена кримінальна справа була повернута Васильківському міжрайонному прокурору для організації проведення додаткового розслідування, а саме для встановлення наявності або відсутності складу злочину, в тому числі у спричинені тяжких наслідків державним інтересам, в діях колишнього начальника відділу Держкомзему в м. Василькові ОСОБА_5 (т.3 а.с.90-94).

За висновком земельно-технічної експертизи від 29 січня 2014 року № 162/14-41, по зазначеній кримінальній справі, земельна ділянка кадастровий № :05:027:00109, не перетинає землі лісового фонду Обухівського лісництва на території Погребівської сільської ради Васильківського району Київської області та не знаходиться в межах лісового фонду (т. 3 а.с. 28-38).

9 квітня 2015 року постановою начальника відділення СВ Васильківського МВ ГУ МВС України в Київській області вищезазначене кримінальне провадження стосовно ОСОБА_5 було закрите через відсутність в її діях складу злочинів, тобто відсутності в її діях порушень при передачі спірної земельної ділян6ки відповідачеві ОСОБА_1 Постанова також ґрунтується на наведених вище судовому рішенні від 28 серпня 2014 року та висновках експертизи від 29 січня 2014 року (т.4 а.с.17-18).

Суд також звертає увагу, що за актом прийому-передачі індексних кадастрових карт від 6 червня 2006 року, рішеннями Васильківської міської ради 14-ої сесії 23-го скликання від 12 червня 2001 року були погоджені межі м. Василькова, а - 11-ої сесії 7-го скликання від 17 червня 2016 року затверджений генеральний план м. Василькова, за яким спірна земельна ділянка перебуває в межах м. Василькова (т.1 а.с.87-88, т.2 а.с.139-142).

Таким чином, на підставі зібраних у справі доказів, суд приходить до висновку, що прокурором не доведено порушення прав та інтересів, завдання збитків, саме держави, в особі Васильківської районної державної адміністрації, Головного управління Держгеокадастру у Київській області та ДП «Київське лісове господарство», а саме, розташування спірної земельної ділянки за межами м. Василькова та в межах Погребівської сільської ради Васильківського району, на землях лісового фонду в межах Обухівського лісництва (квартал 32 виділ 5,9,10).

При цьому, поза увагою прокурора залишилося рішення органу місцевого самоврядування щодо надання дозволу на розробку проекту із землеустрою відповідачеві ОСОБА_1 від 6 квітня 2007 року, на виконання якого останній розробив відповідну проектну документацію погоджену відповідними державними органами, фактично затверджену рішенням Васильківської міської ради від 28 грудня 2007 року № 07.148-25-5 у формі викладення як передача земельної ділянки у приватну власність.

При цьому суд вважає, що не оспорювання прокурором зазначеного рішення органу місцевого самоврядування позбавляє останнього вирішувати питання про визнання недійсним похідного від нього рішення від 28 грудня 2007 року та виданого на його підставі державного акту на спірну земельну ділянку, що у сукупності з іншими вимогами до відповідачів, без урахування, встановленого земельним законодавством порядку передачі громадянам земельних ділянок за рахунок земель комунальної власності (надання дозволу на розробку проекту із землеустрою з його подальшим затвердженням), є свідченням невірного обраного ним способу захисту невизначених прокурором прав та інтересів відповідної особи (держави (її установи, підприємства або організації), територіальної громади).

Крім того, вимоги позову не враховують певну зміну обставин зазначеної справи, а саме, переходу прав власності на спірну земельну ділянку від ОСОБА_1 через ОСОБА_3 до ОСОБА_2 та наявність побудованого на ній житлового будинку.

Суд також звертає увагу, що Васильківська міська рада, за рахунок земель територіальної громади якої відповідачу ОСОБА_1 була надана спірна земельна ділянка, з вимогами про визнання недійсним свого рішення про надання їй землі та відповідних правовстановлюючих документів, до суду не зверталася та таких повноважень прокуророві не делегувала, свого ставлення до вимог прокурорського позову висловила.

Крім того, суд також вважає за можливе, у відповідності до положень ст.146 ЦПК України, встановити факт ухилення позивача та осіб в інтересах яких заявлений цивільній позов від участі в експертизі, що має значення для правильного вирішення зазначеної цивільної справи.

Суд критично ставиться до посилання прокурора на постанову Київського апеляційного адміністративного суду по справі № 1008/5928/12 від 12 листопада 2013 року, яким була скасована постанова Васильківського міськрайонного суду від 4 лютого 2013 року, як на обґрунтування своїх позовних вимог, оскільки вимоги адміністративного позову стосувалися скасування рішень субєкта владних повноважень про встановлення меж Погребівської сільської ради. Судове рішення по справі від 4.02.2013 року було скасовано за недоведеністю вимог позову. При цьому суд звертає увагу, що під час винесення відповідних судових рішень докази, отримані судом по цій цивільній справі, адміністративними судами не досліджувалися та оцінка їм не надавалася.

Крім того, ухвалюючи у справі рішення суд приймає до уваги положення ст. 1 Протоколу 1 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, яка відповідно до ч. 1 ст. 9 Конституції України, п. 1 ст. 17 Закону України «Про міжнародні договори України» є частиною національного законодавства, кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як у громадських інтересах і на умовах, передбачених законом.

Згідно з положеннями ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права.

Основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішенням Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Новоселецький проти України» від 11 березня 2003 року, «Федоренко проти України» від 1 червня 2006 року). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі статті 1. Зокрема, необхідно щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності.

Таким чином, особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності мусить бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника.

Також Європейський суд з прав людини у своїй практиці зауважує, що при визначенні суспільних інтересів завдяки безпосередньому знанню суспільства та його потреб національні органи мають певну свободу розсуду, оскільки вони першими виявляють проблеми, які можуть виправдовувати позбавлення власності в інтересах суспільства та знаходять засоби для їх вирішення (наприклад, рішення у справах «Хендісайд проти Сполученого Королівства» від 7 грудня 1976 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 січня 1986 року).

Отже, створена Конвенцією система захисту покладає саме на національні органи влади обовязок визначальної оцінки щодо існування проблеми суспільного значення, яка виправдовує як заходи позбавлення права власності, так і необхідність запровадження заходів з усунення несправедливості.

Зазначені права гарантовані ст.41 Конституції України

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 19, 41 Конституції України, ст. 15, 16, 21, 316, 319, 321, 328, 388 ЦК України, ст. 12, 17, 21, 116, 207 ЗК України, ст. 31, 57 Лісового кодексу України, ст.ст. ст.ст. 10, 11, 60, 79, 88, 208, 209, 212-215, 223, 224-226, 294 ЦПК України, суд,-

в и р і ш и в:

В задоволені позову прокурора Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області в інтересах Головного управління Держгеокадастру (до перейменування «Держземагенство») у Київській області, Васильківської державної адміністрації Київської області та Державного підприємства «Київське лісове господарство» відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги або по закінченню апеляційного провадження.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду Київської області через Васильківський міськрайонний суд шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя Корнієнко С.В.