АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Справа № 639/2989/16-ц Головуючий І інстанції Труханович В.В.
Провадження: 22-ц/790/5610/16 Головуючий ІІ інстанції Бездітко В.М.
Категорія: договірні
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області у складі:

головуючого - Бездітка В.М.,

суддів Довгаль А.П., Коваленко І.П.

за участю секретаря Котлярової М.Ю.,

розглянув матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м.Харкова від 14 липня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу, -

встановила:

У квітні 2016 року позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що 25.11.2015 року ОСОБА_1 позичив у ОСОБА_2 суму у розмірі 5 000 доларів США, яку зобовязався повернути повністю у березні 2016 року., про що ОСОБА_1 було складено власноручно написану розписку. Але, у встановлений строк ОСОБА_1 свої обовязки не виконав, суму боргу не повернув. Станом на момент звернення до суду, а саме 01.04.2016 року сума боргу у розмірі 5000 доларів США за офіційним курсом НБУ становить 131 091 грн.

Просив стягнути з відповідача ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму боргу у розмірі 131 091 грн. та судові витрати.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Харкова від 14.07.2016 року позов ОСОБА_2 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму боргу у розмірі 131 091 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у сумі 1 321,50 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. В обґрунтування скарги зазначено, що судом першої інстанції не було враховано той факт, дата повернення коштів у розписці від 25.11.2015 року була змінена без належного документального оформлення на написання нової дати повернення коштів. Сторонами був обумовлений строк до березня 2018 року, а в розписці 2018 рік виправлено на 2016 рік. Суд першої інстанції безпідставно застосував положення ст.1049 ч.2 ЦК України, оскільки на дострокове повернення коштів позичальник має право, але це не встановлює його обовязок на вчинення такої дії. Вважає, що на даний час жодним чином не порушено прав позивача, так як строк повернення коштів за розпискою від 25.11.2015 року не настав.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Районний суд в рішенні вказав, що відповідно до власноручно складеної ОСОБА_1 розписки від 25.11.2015 року, він позичив у ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 5 000 доларів США. Строк повернення грошових коштів зазначено березень 2016 року.

У строк встановлений в розписці від 25.11.2016 року і до теперішнього часу ОСОБА_1 грошові кошти ОСОБА_2 не повернув.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції встановивши, що вимоги позивача доведені належними та допустимими доказами, а ОСОБА_1 не виконав своїх зобов'язань щодо повернення позичених грошових коштів у строк встановлений у розписці від 25.11.2015 року, на підставі ч. 3 ст. 533 ЦК України, дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог про повернення грошових коштів взятих у борг з урахуванням визначеного еквіваленту у іноземній валюті.

Проте, відсутні підстави у повному обсязі погодитись з такими висновками рішення суду.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Статтями 526, 610, 611 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно зі ст.99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (ст.192 ЦК України).

Відповідно до ч.2 ст.533 ЦК України, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлено договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

В апеляційній скарзі апелянт посилається на той факт, що рік повернення коштів змінений позивачем ОСОБА_2 з 2018 року на 2016 рік. При складанні розписки сторонами був обумовлений строк повернення грошових коштів березень 2018 року. У звязку з чим він вважає, що на теперішній час строк повернення коштів не настав.

Суд першої інстанції при ухваленні рішення в частині визначення дати строку повернення грошових коштів виходив з того, що договір позики від 25.11.2015 року відповідачем ОСОБА_1 не оскаржувався, з позовом про визнання його недійсним до суду він не звертався. Проте, враховуючи виправлення року повернення боргу, суд прийшов до неправильного висновку, що строк повернення коштів є березень 2016 року.

В судовому засіданні в апеляційній інстанції встановлено, що договір позики від 25.11.2015 року не містить точної дати повернення грошових коштів і сторонами по справі в добровільному порядку не врегульовано питання щодо остаточної дати повернення грошових коштів. Судова колегія вважає необхідним до спірних правовідносин застосувати положення п.2 ч.1 ст.1049 ЦК України, якою передбачено, що якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з вимогою про повернення грошових коштів за розпискою від 25.11.2015 року у квітні 2016 року. Таким чином, з моменту предявлення позову до суду позивач ОСОБА_2 висунув ОСОБА_1 вимогу про повернення грошових коштів, яку відповідач на протязі тридцяті днів повинен був виконати, але не виконав.

За таких обставин судова колегія вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню на підставі ст.1049 ЦК України. Також, судова колегія враховує, що договір позики відповідач не оспорив. В заяві до поліції він вказував, що розписка була надана як гарантія того, що він купить у позивача автомобіль ГАЗ - 21, а грошей він не брав. В апеляційному суді відповідач пояснив, що гроші вказані в розписці, він брав, проте повинен повернути їх у березні 2018 року. У змісті розписки ні про які гарантії не зазначено.

Заявив клопотання з метою проведення судової почеркознавчої експертизи відповідач у судове засідання не зявився, необхідних даних для проведення експертизи не надав. Пояснення відповідача про неотримання коштів та ненадання даних для проведення експертизи судова колегія вважає такими, що свідчать про бажання відповідача ухилитись від виконання зобовязання за договором позики та, відповідно про обґрунтованість позовних вимог.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням в нового рішення про задоволення вимог ОСОБА_2 з інших підстав.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313-314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м.Харкова від 14 липня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову з інших підстав.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму боргу у розмірі 131 091 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у сумі 1 321,50 грн.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення. Рішення може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий -

Судді