ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/1818/16
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" липня 2016 р. Дарницький районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Даниленко В.В.

при секретарі - Пасько І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення боргу, суд -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулась до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до відповідачів, про стягнення боргу. В своєму позові, з врахуванням уточнень, просив суд, стягнути з відповідачів солідарно на його користь основний борг в сумі 1 758 802 гривень 50 коп., що є грошовим еквівалентом для 75 000 доларів США, 3 % річних від простроченої суми в розмірі 30 935 грн. 64 коп., інфляційні втрати, - 54 307 грн. 61 коп. та понесені збитки у вигляді упущеної вигоди від простроченої суми у розмірі 165 296 грн. 00 коп.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 12 квітня 2006 року він передав відповідачу ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 30 000 доларів США. При фактичному одержанні вказаної суми позичальником була надана розписка від 12.04.2006 року.

Згідно зазначеної розписки ОСОБА_3 неодноразово звертався до ОСОБА_2, щоб позичити грошові кошти, про що були зроблені відповідні записи: 19.04.2006 р.- 10 000 доларів США, 21.04.2006р. - 9 000 доларів США;- 25.04.2006р. - 1 000 доларів США;-31.05.2006р. - 20 000 доларів США; 13.07.2006р. - 5 000 доларів США.

Загальна сума отриманих коштів склала 75 000 доларів США. До теперішнього часу ОСОБА_3 борг не повернув.

08 квітня 2015 року ОСОБА_2 в письмовому вигляді звернувся до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з вимогою повернути грошові кошти в розмірі 75 000 доларів США в повному обсязі до 08.05.2015 року, оскільки, як стало відомо, ОСОБА_3 проживав в період взяття коштів в борг однією сім'єю з ОСОБА_4 і на сьогоднішній день проживають без реєстрації шлюбу, ведуть спільне господарство та мають спільний бюджет.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив суд їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні проти пред'явленого позову заперечував пояснивши, що отримував грошові кошти за виконану роботу, в борг грошових коштів у ОСОБА_2 ніколи не брав.

Відповідачка ОСОБА_4 будучи неодноразово належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи в судове засідання не з'явилась, причини неявки суду не повідомила.

Заслухавши пояснення представника позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позову виходячи з наступного.

Відповідно до розписки ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_2 30 000 доларів США 12.04.2006 р. Крім того, в розписці містяться записи: отримав 19.04.2006 р.- 10 000 доларів США, отримав 21.04.2006р.- 9 000 доларів США; отримав - 25.04.2006р. - 1 000 доларів США; отримав 31.05.2006р. - 20 000 доларів США; отримав 13.07.2006р. - 5 000 доларів США. (а.с.7)

Мети, строку повернення, аби будь-яких ознак боргової розписки або договору позики дана розписка не містить.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Статтею 208 ЦК України визначено, що у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених ч 1 ст. 206 цього Кодексу.

Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частиною 2 ст. 1049 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей, тобто, на підтвердження договору позики може бути представлена розписка. Але це має бути боргова розписка, яка є документом, що підтверджує як отримання у борг грошових коштів так і умови, на яких ці кошти надаються і коли мають бути повернуті, тобто умови договору.

Однак, сам факт існування розписки не свідчить про факт укладення договору позики.

Зокрема, із тексту, написаного ОСОБА_3 вбачається лише те, що ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_2 грошові кошти, що не є доказом того, що це є договір позики, і кошти які отримав ОСОБА_3 він має повернути.

Статтею 360-7 ЦПК України передбачено, що рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України.

В Постанові судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі за позовом про стягнення боргу за договором позики та за зустрічним позовом про визнання договору позики таким, що не укладався за заявою про перегляд ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 грудня 2012 року вказано: досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

За правилами ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу

Позивачем не доведено в суді ті обставини на які він посилався як на підставу своїх вимог і заперечень, тому, суд приходить до висновку про необхідність відмовити позивачу в задоволенні позову.

Крім того, згідно ст. 623 ЦК України боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. битки визначаються з урахуванням ринкових цін, що існували на день добровільного задоволення боржником вимоги кредитора у місці, де зобов'язання має бути виконане, а якщо вимога не була задоволена добровільно, - у день пред'явлення позову, якщо інше не встановлено договором або законом. Суд може задовольнити вимогу про відшкодування збитків, беручи до уваги ринкові ціни, що існували на день ухвалення рішення. При визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.

Частиною 2 статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином при відсутності порушених зобов'язань не підлягає задоволенню позов і в частині стягнення неодержаних доходів (упущеної вигоди), трьох процентів річних та індексу інфляції.

Також слід зазначити, що за змістом ст. 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає.

Норми ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, визначеного у гривнях, а як вбачається з тексту розписки отримувались долари США.

Також слід зазначити, що за положеннями ч. 1, 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов'язків подружжя.

Разом з тим, згідно із ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Тобто при застосуванні ст. 74 СК України слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення спору на підставі ст. 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу в зазначений період.

Відповідно до ст. 65 СК України, ст. 369 ЦК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

За таких обставин суд приходить до висновку про необхідність відмовити в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст., 213-215 ЦПК України, ст.ст. 60, 61, 208, 625, 1046, 1049 ЦК України суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення боргу- відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається Апеляційному суду м. Києва через Дарницький районний суд м. Києва протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: