АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ.

09 листопада 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі :

головуючого - Шахової О.В.

суддів : Головачова Я.В., Болотова Є.В .

при секретарі Литвиненку Р.С.

розглянула в відкритому судовому засіданні у м. Києві цивільну справу за позовом ТОВ «Рада 4» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги за апеляційною скаргою ТОВ «Рада 4», подану її представником ЛІТУС Оленою Григорівною на рішення Печерського районного суду м. Києва від 5 серпня 2016 року

В С Т А Н О В И Л А :

У вересні 2015 року ТОВ «Рада 4» звернулося до суду з зазначеним позовом,який згодом уточнило, і остаточно просило стягнути з відповідачки на користь товариства заборгованість за надані житлово - комунальні послуги за період з січня 2014 року по 06 травня 2016 року у сумі 3 080 грн, інфляційні втрати у сумі - 3 150,52 грн, три процента річних у сумі 359,03 грн та 10 584 грн - пені.

Свої вимоги обґрунтувало тим, що ТОВ «Рада 4» є правонаступником ТОВ «Рада» та житло-експлуатаційною організацією, яка обслуговує будинок АДРЕСА_1. Відповідач ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1. На підставі договору про участь у витратах на утримання будинку та прибудинкової території від 19 березня 2002 року відповідачка зобов'язувалися вчасно оплачувати житлово - комунальні послуги, проте свої зобов'язання не виконує, в результаті чого виникла заборгованість, яку добровільно погасити відповідач відмовилась.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 5 серпня 2016 року ТОВ «Рада 4» в задоволені позову відмовлено, з підстав втрати чинності договору про участь у витратах на утримання будинку та прибудинкової території.

Не погодившись з рішенням суду представник ТОВ «Рада 4» Літус Олена Григорівна подала апеляційну скаргу та посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

На обґрунтування своїх доводів, представник позивача, вказує зокрема, що згідно ст.151 Житлового Кодексу громадяни зобов'язані забезпечувати схоронність житла,яке їм належить,проводити його ремонт та утримувати в порядку прибудинкову території. Безгосподарне утримання громадянином належного йому будинку (квартири) тягне за собою наслідки, передбачені Цивільним кодексом Української РСР».

Стаття 162 ЖК УРСР закріплює імперативну норму по оплаті за житлово-комунальні послуги: «Плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов'язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги».

Відповідно до ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24.06.2004 р. №1875-Р/ в ред. від 18.11.2012 р. (далі за текстом - «Закон») споживач зобов'язаний вчасно оплачувати житлово-комунальні послуги у строки встановлені Договором або законом.

Відмовляючи товариству у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції посилався на рішення Печерського суду м. Києва від 26.05.2016року по справі №757/3229/16-ц, яким було встановлено, що згідно прикінцевих положень до Закону України «Про житлово-комунальні послуги» договір, укладений сторонами, втратив чинність.

Проте, при винесенні оскаржуваного рішення суд не дослідив повно та всебічно обставини справи та не врахував практику, викладену у постановах Верховного Суду України від 30 жовтня 2013 року у справі М6-59цс13 та постанові Верховного Суду України від 20.04.2016 року у справі№6-2951цс15.

Так у частині першій статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» обов'язок споживача оплачувати житлово-юмунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов'язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Відсутність укладення договору з позивачем, на думку представника позивача, не позбавляє відповідача обов'язку оплатити надані йому послуги в межах строку позовної давності. У відповідача є обов'язок оплачувати фактично надані житлово-комунальні послуги.

Таким чином, оскаржуване рішення прямо суперечить положенням чинного в Україні законодавства у сфері житлово - комунальних послуг та протирічить вищезазначеній судовій практиці Верховного Суду України.

У судовому зсіданні представник позивача підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити,

Інші особи в судове засідання не з'явились.

Перевіривши законність і обґрунтованість постановленого рішення в цій частині, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.ч. 2, 3, 4 ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Виробник послуг може бути їх виконавцем. Особливими учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є балансоутримувач та управитель, які залежно від цивільно-правових угод можуть бути споживачем, виконавцем або виробником відносин.

Пунктом 1 частини 1 статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому право прямо відповідає визначений пунктом 5 частини 3 статті 20 цього Закону обов'язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ст.ст. 7, 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» до повноважень органів місцевого самоврядування у сфері житлово-комунальних послуг належить, зокрема, встановлення цін/тарифів на житлово-комунальні послуги відповідно до закону; визначення виконавця житлово-комунальних послуг відповідно до цього Закону в порядку, затвердженому центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства.

Залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньо будинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладення договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Статтями 20, 21 Закону визначені обов'язки споживача та виконавця житлово-комунальних послуг. Зокрема, обов'язком споживача є укладення договору на надання житлово-комунальних послуг, підготовленого виконавцем на основі типового договору, а також оплата житлово-комунальних послуг у строки, встановлені договором або законом, а обов'язком виконавця - надання послуг вчасно та відповідної якості згідно із законодавством та умовами договору, а також підготовка та укладення зі споживачем договору про надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотриманням умов його виконання згідно з типовим договором.

Відповідно до ст. 25 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» управитель зобов'язаний забезпечувати експлуатацію будинку, споруди, житлового комплексу або комплексу будинків і споруд та об'єктів благоустрою, розташованих на прибудинкових територіях, згідно з умовами укладених договорів, стандартами, нормативами, нормами і правилами; вимагати своєчасної і в повному обсязі оплати наданих житлово-комунальних послуг від споживачів.

Судом встановлено, що позивач здійснює господарську діяльність із утримання, обслуговування, експлуатації житлового та нежитлового фонду комунальної власності району, а також здійснює контроль за додержанням встановленого порядку використання жилих і інших приміщень житлового фонду та виконання громадянами Правил користування приміщеннями житлових будинків та прибудинковими територіями будинку АДРЕСА_1.

На виконання вимог чинного законодавства України (ч. 1 ст.19 Закону) з метою врегулювання відносин між ТОВ «Рада 4» та Відповідачем було укладено Договір від 19.03.2002року «Про участь у витратах на утримання будинку та прибудинкової території» далі - Договір). Згідно з Установчим договором від 11.09.2002року про створення та діяльність ТОВ «Рада4», товариство є правонаступником прав та обов'язків ТОВ «Рада» в частині договірних відносин по обслуговуванню будинку АДРЕСА_1.

Відповідно до Договору Відповідач взяв на себе зобов'язання вносити передбачену Договором плату за послуги не пізніше 01 числа наступного місяця, що слідує за розрахунковим. Зобов'язання, передбачене зазначеним положенням Договору, не виконується Відповідачем належним чином.

Крім того, 25.11.2008року було укладено Угоду про внесення змін та доповнень до Договору, згідно з якою Підприємство забезпечує надання послуг з утримання служби консьєржів, а Споживач зобов'язався з 01.12.2008року щомісяця до 20 числа сплачувати на рахунок Підприємства плату за послуги з утримання служби консьєржів у розмірі 110грн.До матеріалів справи Позивачем було долучено уточнений розрахунок заборгованості Відповідача за період з січня 2014року по березень 2016року, відповідно до якого Відповідач станом на 06.05.2016року має перед Позивачем заборгованість за послуги з утримання служби консьєржів у сумі 3080грн - основного боргу, 3150,52грн - суми інфляційних нарахувань,359,03грн - суми 3% річних, 10 584,34грн - суми пені .

В якості доказів надання зазначених послуг по Договору ТОВ «Рада 4» надає копії наказів про введення в дію штатного розпису робітників Товариства за спірний період, а саме з 01.01.2014рокупо31.03.2016року:копія наказу від ЗО. 12.2013року №48-к; копія наказу від 04.04.2014року №6-к; копія наказу від ЗО. 12.2014ррку №35-к; копія наказу від 29.08.2015року №27-к; копія наказу від 31.10.2015року №34-к; копія наказу від 31.12.2015року №49-к, а також посадову інструкцію консьєржа (копія).

Крім того, відповідно до ч. ч. 1,3 ст. 18 ЗУ «Про житлово - комунальні послуги», у разі порушення виконавцем умов договору споживач має право викликати його представника для складання та підписання акту-претензії споживача, в якому зазначаються строки, види, показники порушень тощо, акт-претензія складається споживачем та представником виконавця і скріплюється їхніми підписами.

У матеріалах справи відсутні акти-претензії, складені та підписані у встановленому законом порядку, що спростовує факт ненадання послуг ТОВ «Рада 4».

Аналогічної позиції притримується Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, яку виклав в Ухвалі від 27 березня 2013 року.

Таким чином, позивачем було доведено обов'язок відповідача сплачувати за житлово -комунальні послуги, проте ці обставини не були прийняті до уваги судом першої інстанції.

Відповідно до ч. 4 ст.10 ЦПК України, суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 202 Цивільного процесуального кодексу України рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим.

Належних та допустимих доказів на підтвердження не отримання житлово-комунальних послуг, або відмови від користування житлово-комунальними послугами сторонами у передбаченому ст.ст.10,60 ЦПК України порядку не надано.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Приписами ч. 2 ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Посилання суду першої інстанції на те, що укладений між сторонами у 2002 році договір про участь у витратах на утримання будинку та прибудинкової території на час звернення позивача до суду втратив свою чинність є безпідставними, оскільки статтями 20, 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначені права та обов'язки споживача й виконавця житлово-комунальних послуг. Зокрема, правом споживача є одержання вчасно та відповідної якості житлово-комунальних послуг згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг та обов'язком оплата житлово-комунальних послуг у строки, встановлені договором або законом. Обов'язком виконавця є надання послуг вчасно та відповідної якості згідно із законодавством та умовами договору, а також підготовка та укладення зі споживачем договору про надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором.

Відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі, оскільки за п.5 ч.3 ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», підпунктом 1 пункту 30 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, споживачі зобов'язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними (постанова Верховного Суду України від 30 жовтня 2013 року у справі № 6-59цс13).

Оскільки відповідач своєчасно та в повному обсязі не сплачує вартість наданих послуг, внаслідок чого виникла заборгованість за житлово - комунальні послуги, колегія судів приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню вартість наданих послуг, яка станом на 06 травня 2016 року складає 3 080 грн.

Відповідно до правової позиції, що викладена у постанові Верховного Суду України від 20.06.2012 по справі № 6-68цс12, яка в силу ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для застосування судами України, закріплена в п. 10 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» правова норма щодо відповідальності боржника за несвоєчасне здійснення оплати за житлово-комунальні послуги у вигляді пені не виключає застосування правових норм, встановлених у ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Оскільки відповідач прострочила виконання грошового зобов'язання по оплаті отриманих житлово-комунальних послуг, колегія суддів вважає, що, крім наявної заборгованості, відповідно до вимог ч.2 ст. 625 ЦК України, з неї також підлягають стягненню 3 % річних, інфляційні втрати та пеня.

Згідно із Методикою розрахунку базового індексу споживчих цін, затвердженою наказом Держкомстату № 265 від 27 липня 2007 року індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує зміни у часі загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Він є показником зміни вартості фіксованого набору споживчих товарів та послуг у поточному періоді порівняно з базисним.

Відповідно до рекомендацій Верховного Суду України відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладених у листі № 62-97р від 3 квітня 1997 року, для визначення індексу інфляції за будь-який період необхідно помісячні індекси, що складають відповідний період, перемножити між собою. У випадках, коли відшкодуванню підлягає сума, яка складається із платежів, які необхідно зробити в різні періоди, кожен платіж збільшується на величину індексу інфляції за відповідний період, а результати додаються.

З матеріалів справи вбачається, що позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за період з січня 2014 по 06 травня 2016 року включно.

Відповідно до роз'яснень листа Верховного суду України №62-97р від 03 квітня 1997 року для визначення індексу за будь-який період необхідно щомісячні індекси, які складають відповідний період, перемножити між собою.

Таким чином індекс інфляції за зазначений період становить 1,88 %.

Загальна сума заборгованостіскладає: 3080 х 1,88= 5 790,40 грн.

Інфляційне збільшення заборгованості: 5 790,40- 3080 = 2 710, 35 грн.

Розрахунок 3 % річних виконується за формулою:сума санкції = С х 3 х Д : 365 : 100, деС - сумма заборгованості,Д - кількістьднів прострочки.

Сума заборгованості - 3080 грн. Сума санкції = 216,86 грн.

Отже борг відповідачів перед позивачем зі сплати інфляційних втрат складає 2 710, 35 грнта 216,86 грн - три процента річних.

Відповідно до п. 2.2. 5 договору від 19 березня 2002 року при несвоєчасному внесені платні, сплачувати пеню із розрахунку 1% від несплаченої суми за кожний день прострочки.

За період прострочення оплати житлово-комунальних послуг з січня 2014 року по 06 травня 2016 року розмір пені заявником заявлено 10 584,34 грн ( в межах позовних вимог).

Оскільки сума пені перевищує розмір заборгованості (3080 грн), з відповідача підлягає стягненню пеня у розмірі, що не перевищує 100% суми боргу, тобто 3080 грн грн.

Таким чином у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем зобов'язань щодо оплати житлово-комунальних послуг, з неї на користь ТОВ «Рада 4» підлягають стягненню заборгованість за надані житлово - комунальні послуги за період з січня 2014 року по 06 травня 2016 року у сумі 3 080 грн, інфляційні втрати у сумі - 2 710, 35 грн, три процента річних у сумі 216,86 грн та 3080 грн - пені

З урахуванням наведеного рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

Керуючисьст.ст. 303, 304, 307, 309, 313-314, 316-317 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ТОВ «Рада 4»задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 5 серпня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позову.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Рада 4» заборгованість за надані житлово - комунальні послуги за період з січня 2014 року по 06 травня 2016 року у сумі 3 080 грн, інфляційні втрати у сумі - 2 710, 35 грн, три процента річних у сумі 216,86 грн та 3080 грн - пені

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий

Судді