Справа № 758/8763/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(ЗАОЧНЕ)

23 листопада 2016 року Подільський районний суд міста Києва у складі:

головуючого - судді Ларіонової Н. М. ,

при секретарі Калашніковій Л.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі районного суду в місті Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійним договору купівлі-продажу нерухомого майна та витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду і просить визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2, укладений померлими в 2012 р. ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з відповідачем 22.11.2008 р. та посвідчений ПН КМНО Заблоцькою Л.Б. за реєстром № 818. Також просить витребувати вказану квартиру з володіння відповідача на користь позивача, як спадкоємиці за заповітом після смерті ОСОБА_4

Свої вимоги позивач мотивує тим, що квартира № АДРЕСА_2, належала на праві власності ОСОБА_4 та ОСОБА_3. За час свого життя, 21 вересня 2012 року, ОСОБА_4 склала заповіт на ім'я ОСОБА_1, яким зробила розпорядження на випадок її смерті, заповівши позивачу все її майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, все те, що їй буде належати на день смерті і на що вона за законом матиме право. Вказаний вище заповіт був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Охріменко М.С. ІНФОРМАЦІЯ_3 року ОСОБА_4 померла. Після її смерті відкрилася спадщина, до складу якої ввійшло всі права та обов'язки спадкодавця, а саме: майнові права на майно, яке належало їй на праві власності: Квартира № АДРЕСА_2. Позивач звернувся до Чотирнадцятої київської державної нотаріальної контори м. Києва із заявою про прийняття спадщини за заповітом, подавши нотаріусу відповідну заяву, заповіт спадкодавця та інші документи, які необхідні для прийняття та оформлення в подальшому право на спадщину після смерті ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 року державним нотаріусом Чотирнадцятої київської державної нотаріальної контори м. Києва, позивачу було видано Інформаційну довідку зі спадкового реєстру №44339010 на підставі якого мало бути виготовлено Свідоцтво про право на спадщину за заповітом на квартиру № АДРЕСА_2. яка належала померлій ОСОБА_4, з якої ? частина квартири належала чоловікові померлої, ОСОБА_3, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, спадщину після якої ОСОБА_4 прийняла, але не оформила своїх спадкових прав. В подальшому, під час оформлення Свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно, яким є квартира № АДРЕСА_2, стало відомо, що вище зазначена квартира була відчужена на підставі договору купівлі-продажу квартири від 22 листопада 2008 року на користь відповідача ОСОБА_2 (надалі - Відповідач), що був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Заблоцькою Л.Б. зареєстровано в реєстрі за №818 (надалі - Договір купівлі-продажу). Однак, позивач твердить, що 15.06.2016 року за заявою Київської державної нотаріальної контори №14 перед оформленням свідоцтва на право власності на спадщину було отримано Інформаційну довідку від КМР Київського міського бюро технічної інвентаризації КВ-2016 №23477 від 15.06.2016 року про те, що квартира № АДРЕСА_2, на праві власності зареєстрована за: ОСОБА_4 та ОСОБА_3 (в рівних долях). Договір купівлі-продажу був укладений на підставі Свідоцтва про право власності на житло виданого 04.02.2008 року Відділом приватизації житла Подільської районної держадміністрації м. Києва, зареєстроване в Реєстрі прав власності на нерухоме майно, розпорядження №74, та на підставі виданого КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна» від 15.10.2015 року. Позивач вказує, що в зв'язку з неуважністю осіб, що вчинили цей правочин, було допущено помилку та відповідно виправлено з 2015 року на 2008 рік, номер запису КВ-2015 №353553. В Договорі купівлі-продажу були зазначені невірно відомості продавців квартири та їхні паспортні. Позивач вказує, що, в єдиному реєстрі спеціальних бланків нотаріальних документів (http://rnb.nais.gov.ua/) за бланком серія ВМА №626212 знаходиться договір купівлі-продажу нерухомості між іншими людьми, також зазначає, що за твердженням приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Заблоцької Л.Б. у неї немає зареєстрованого Договору купівлі-продажу в її реєстрі за №818 від 22.11.2008 року між сторонами Договору купівлі-продажу. Враховуючи вищевикладене позивач змушена звернутися до суду за захистом своїх прав, та просить визнати договір купівлі-продажу квартири від 22.11.2008 року - недійсним та витребувати квартиру з чужого незаконного володіння.

У судове засідання позивач та представник позивача не з'явилися, до початку розгляду справи останній надав письмову заяву, в якій зазначив, що справу просить розглянути без їх присутності, підтримує позовні вимоги в повному обсязі. Проти винесення заочного рішення не заперечував.

Відповідач в судове засідання повторно не з'явився, про день, місце та час розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду невідомі. Відповідно до ч. 4 ст. 169 та ч.1 ст. 224 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Тому суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача, з ухваленням заочного рішення.

Суд, дослідивши письмові докази, оцінивши їх у сукупності, приходить до таких висновків.

Як вбачається з матеріалів справи, спірна квартира АДРЕСА_2, що в Подільському районі м.Києва, належала на праві власності ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на підставі Свідоцтва про право власності на житло, зареєстрованого в реєстровій книзі за № 2967 від 31.03.2008 року, виданого Відділом приватизації житла на підставі розпорядження Подільської райдержадміністрації №74 від 04 лютого 2008 року в порядку передбаченому Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Відповідно до заповіту від 21 вересня 2012 року, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Охріменко М.С. за реєстром №1344, ОСОБА_4 заповіла ОСОБА_1, квартиру АДРЕСА_2.

Як вбачається з наданих свідоцтв про смерть, ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 р., ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 року.

В судовому засіданні встановлено, що позивач ОСОБА_1, як спадкоємець майна померлої ОСОБА_4, звернулась до Чотирнадцятої київської державної нотаріальної контори м. Києва із заявою про прийняття спадщини за заповітом та в провадженні нотаріальної контори перебуває спадкова справа № 176/2015 до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 р. ОСОБА_4

Відповідно до листа від 08 липня 2016 року за вих.№2014/02-14, наданого позивачу державним нотаріусом Чотирнадцятої київської державної нотаріальної контори м. Києва Ястремською Ж.В., ОСОБА_1 є єдиним спадкоємцем майна померлої ОСОБА_4

З Інформаційної довідки Київського міського бюро технічної інвентаризації КВ-2016 №23477 від 15.06.2016 року вбачається, що квартира № АДРЕСА_2, зареєстрована на праві власності за: ОСОБА_4 та ОСОБА_3 (в рівних долях) на підставі Свідоцтва про право власності на житло зареєстрованого в реєстровій книзі за номером 2967 від 31 березня 2008 року, виданого Відділом приватизації житла на підставі розпорядження Подільської райдержадміністрації №74 від 04 лютого 2008 року.

Судом встановлено, що 08 липня 2016 року державним нотаріусом Чотирнадцятої київської державної нотаріальної контори м. Києва Ястремською Ж.В. здійснено запит до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, згідно відомостей якого квартира № АДРЕСА_2 відчужена за договором купівлі-продажу від 22.11.2008 року, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Заблоцькою І.Ю. та зареєстрований за № 818, державну реєстрацію проведено: державним реєстратором Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві Бродюк Іриною Юріївною.

Відповідно до ст.10 п.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»,державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов'язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом; відповідність повноважень особи, яка подає документи для державної реєстрації прав; відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов'язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації.

Пунктом 1 Тимчасового положення про порядок державної реєстрації прав власності та інших речових прав на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 07.02.2002 N 7/5 установлено, що до 1 січня 2012 року державна реєстрація права власності та права користування (сервітут) на об'єкти нерухомого майна, розташовані на земельних ділянках проводиться реєстраторами бюро технічної інвентаризації (далі - БТІ), створеними до набрання чинності Законом України від 11.02.2010 N 1878-VI "Про внесення змін до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" та інших законодавчих актів України"

Як наслідок, п. 3.4. вказаного Тимчасового положення передбачено, що за результатом розгляду заяви про державну реєстрацію прав реєстратор БТІ приймає рішення про державну реєстрацію прав або відмову в ній.

Пунктом 3 Додатку до Тимчасового положення про порядок державної реєстрації прав власності та інших речових прав на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 07.02.2002 N 7/5, яким встановлено перелік правовстановлюючих документів, на підставі яких проводиться державна реєстрація права власності на нерухоме майно.

11 липня 2016 року за вих. №2019/02-14 державним нотаріусом Чотирнадцятої київської державної нотаріальної контори м. Києва Ястремською Ж.В. видано позивачу Інформаційну довідку про неможливість видачі свідоцтва про право власності на спірну квартиру в зв'язку з наявністю в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису про відчуження вищевказаної спірної квартири за договором купівлі-продажу від 22.11.2008 р.

Як вбачається з наданої копії, договір від 22 листопада 2008 року був укладений між ОСОБА_3, ОСОБА_4, з однієї сторони та ОСОБА_2, з другої сторони про продаж квартири № АДРЕСА_2 на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого 04.02.2008 року Відділом приватизації житла Подільської районної держадміністрації м. Києва, зареєстроване в Реєстрі прав власності на нерухоме майно, розпорядження №74, виданому КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна» від 15.10.2015 року, номер запису КВ-2015 №353553.

В даному Договорі мають місце виправлення в даті реєстрації нерухомого майна з «15.10.2015 р.» на «15.10.2008 р.».

Згідно відповіді на запит суду приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Заблоцької Л.Б. за вих.№188 від 27.09.2016 року, нею ніколи не посвідчувався договір, в якому продавцями є ОСОБА_3 та ОСОБА_4, такого зареєстрованого Договору купівлі-продажу в її реєстрі за № 818 від 22.11.2008 року немає.

Крім того, нотаріус Заблоцька Л.Б. на підтвердження вищевказаного надала засвідчену нею копію договору купівлі-продажу, за реєстраційним номером № 8180 від 22.11.2008 р., що зберігається в архіві нотаріуса.

Відповідно до ч. 2 ст. 54 Закону України «Про нотаріат» від 2 вересня 1992 року, нотаріуси або посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, перевіряють, чи відповідає зміст посвідчуваної ними угоди вимогам закону і дійсним намірам сторін.

Частиною 1 ст. 46 Закону України «Про нотаріат», встановлено, що нотаріуси або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, має право витребовувати від фізичних та юридичних осіб відомості та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії.

12 липня 2016 року слідчим відділом Подільського УП ГУНП у м. Києві внесено відомості до ЄРДР за № 0004481, за заявою ОСОБА_1, за фактом підробки документів. Досудове розслідування по даному кримінальному провадженню на час розгляду цивільної справи триває.

Статтею 203 ЦК України передбачено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 р. № 9 визначено: «Судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину».

Відповідно до ч.1 та ч.3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Правові наслідки недійсності правочину встановлені ст. 216 ЦК України.

Згідно з вимогами частини першої цієї статті Кодексу недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Відповідач, будучи повідомленим в установленому законом порядку про розгляд справи, своє право на участь в судовому засіданні не використав, доказів на просування доказів позивача не надав.

Вказані обставини дають суду підстави зробити висновок, що позовні вимоги в частині визнання правочину недійсним є обґрунтованими, засновані на законі та знайшли своє повне підтвердження в ході судового розгляду, а відтак в цій частині підлягають задоволенню.

Вирішуючи вимоги про витребування вищевказаної спірної квартири від відповідача на користь позивача, суд виходить з такого.

Визнання правочину недійсним пов'язане з анулюванням майнових наслідків його вчинення і встановленням наслідків, передбачених законом.

Норма ч. 1 ст. 216 ЦК є загальною. Зокрема, відповідно до ч. 3 ст. 216 ЦК України вона застосовується, якщо законом не встановлено особливі умови застосування наслідків недійсності правочину або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Визнані недійсними правочини не створюють для сторін тих прав і обов'язків, які вони мають встановлювати, а породжують наслідки, передбачені законом. І хоча реституція не передбачена у ст.16 ЦК як один із способів захисту, проте норма ч.1 ст.216 ЦК є імперативною і суд має забезпечити зазначені в ній правові наслідки. Реституцію цілком можна вважати окремим способом захисту цивільних прав, які порушуються у зв'язку з недійсністю правочину, оскільки у ст.16 ЦК України немає вичерпного переліку способів захисту цивільних прав. Між тим, в судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4, що є стороною у договорі купівлі-продажу, померли, а відтак сторони за договором неможливо привести в первісний стан.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач просить витребувати на свою користь спірну квартиру з чужого незаконного володіння відповідача, що є віндикацією.

Віндикація - це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна, який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об'єкта права власності у володіння власника з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей.

На відміну від норм ч.1 ст.216 ЦК України норми глави 29 ЦК України є спеціальними. У них закріплено основні способи захисту права власності, що можуть застосовуватися саме власником майна.

Відповідно до ст.387 ЦК України саме власник майна має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Верховним Судом України по справі № 6-327цс15 від 23.12.2015 р. вказано на те, що виходячи з положень закону право витребувати майно із чужого незаконного володіння має лише власник цього майна.

В судовому засіданні достовірно встановлено, що позивач ОСОБА_1 на час розгляду справи не є власником вищевказаної квартири в порядку спадкування, оскільки нею не оформлені її спадкові права в установленому законом порядку. А відтак, вимоги щодо витребування квартири на її користь не засновані на законі та є передчасними. В зв'язку з чим, в задоволенні позову в цій частині слід відмовити.

На основі повно та всебічно з'ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

Крім того, відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України стягненню з відповідача на користь позивача сплачений позивачем судовий збір у розмірі 551,2 грн. (пропорційно задоволених вимог, а саме: щодо вимог немайнового характеру).

На підставі викладеного, ст.ст.15, 16, 203, 216 ЦК України, керуючись , керуючись ст.ст.3, 10, 11, 15, 58, 59, 60, 88, 212, 213, 214-215, 224-228, 233 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійним договору купівлі-продажу нерухомого майна та витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння- задовольнити частково.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2, укладений 22 листопада 2008 року між ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_2, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Заблоцькою Ларисою Борисівною за реєстром за № 818.

В решті позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2) судовий збір в розмірі 551,2 грн. (п'ятсот п'ятдесят одна грн. 20 коп.).

Заочне рішення може бути переглянуто Подільським районним судом м.Києва за письмовою заявою відповідача, яку може бути подано до районного суду протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Рішення може бути оскаржено позивачем до Апеляційного суду міста Києва через Подільський районний суд м.Києва шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення набуває законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Н. М. Ларіонова