У х в а л а

іменем україни

13 липня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Закропивного О.В., Коротуна В.М.,

Мазур Л.М., Писаної Т.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-Гарант» до ОСОБА_3 про відшкодування шкоди, за касаційною скаргоюОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Київської області від 04 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2015 року товариство з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-Гарант» (далі - ТДВ «СК «Альфа-Гарант») звернулось до суду з указаним позовом, у якому просило стягнути з ОСОБА_3 на свою користь матеріальну шкоду у розмірі 8 001 грн 79 коп.

На обґрунтування позовних вимог посилалось на те, що 26 лютого 2014 року між ОСОБА_3 та ТДВ «СК «Альфа-Гарант» було укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів у формі поліса № АС/6862886, за умовами якого застраховано транспортний засіб - автомобіль НОМЕР_1, з установленням терміну дії договору до 25 лютого 2015 року.

Відповідно до постанови Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 серпня 2014 року ОСОБА_3 було визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, у зв'язку з тим, що він 07 червня 2014 року приблизно о 14 год. 35 хв., керуючи автомобілем НОМЕР_1, здійснив зіткнення з автомобілем НОМЕР_3, яким керував ОСОБА_4

Позивач вказав, що власник транспортного засобу «Daewoo Lanos», д.н.з. НОМЕР_3, звернувся до ТДВ «СК «Альфа-Гарант» із заявою про страхову виплату, за результатами розгляду якої 12 січня 2015 року страховою компанією було здійснено виплату страхового відшкодування у розмірі 8 001 грн 79 коп.

Ураховуючи, що ОСОБА_3 не повідомив ТДВ «СК «Альфа-Гарант» про дорожньо-транспортну пригоду (далі - ДТП), і вважаючи, що сума майнових витрат, понесених на виконання зобов'язання про відшкодування шкоди, стягується за регресною вимогою з винної у ДТП особи, ТДВ «СК «Альфа-Гарант» просило задовольнити позовні вимоги.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29 жовтня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 04 лютого 2016 року апеляційну скаргу ТДВ «СК «Альфа-Гарант» задоволено, рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29 жовтня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено повністю.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ТДВ «СК «Альфа-Гарант» матеріальну шкоду в розмірі 8 001 грн 79 коп.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, виходив з того, що факт настання страхового випадку ніким не оспорюється, він зафіксований правоохоронними органами, ОСОБА_3 як особа, винна в дорожньо-транспортній пригоді, притягнутий до адміністративної відповідальності, і позивач визнав страховий випадок, добровільно сплативши страхове відшкодування, у зв'язку із чим суд дійшов висновку, що сам по собі факт неповідомлення відповідачем страховику про настання страхового випадку не може бути покладений в основу ухвалення рішення, яке у своїй основі повинно базуватись на загальних положеннях про відшкодування збитків у позадоговірних зобов'язаннях, адже регресні зобов'язання входять до групи позадоговірних, тому спори з них мають вирішуватись у загальному порядку відшкодування збитків.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи позовні вимоги, виходив з того, що відповідач не виконав свого обов'язку щодо письмового повідомлення позивача про ДТП протягом трьох робочих днів з дня її настання та не надав документального підтвердження того, що він з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов'язок.

Згідно зі ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Колегія суддів суду касаційної інстанції вважає, що зазначеним вимогам рішення суду апеляційної інстанції не відповідає з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій установлено та підтверджується матеріалами справи, що 07 червня 2014 року о 14 год. 35 хв. на автодорозі Біла Церква-Кременець в с. Медведівка Козятинського району Вінницької області водій ОСОБА_3, керуючи автомобілем НОМЕР_1, здійснюючи маневр розвороту, не надав переваги в русі автомобілю НОМЕР_3, який рухався в попутному напрямку, внаслідок чого автомобілі зіткнулися та отримали механічні пошкодження.

Автомобіль марки «Mercedes-benz», д.н.з. НОМЕР_1, застраховано ОСОБА_3 у ТДВ «СК «Альфа-Гарант» згідно з договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, укладеним 26 лютого 2014 року у формі поліса № АС/6862886 (а. с. 4).

Постановою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 серпня 2014 року ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП (а. с. 8).

Відповідно до звіту № 7975, складеного 30 червня 2014 року оцінювачем товариства з обмеженою відповідальністю «Експертум-АВЕ», матеріальний збиток, завданий власнику транспортного засобу «Daewoo Lanos», д.н.з. НОМЕР_3, внаслідок його пошкодження складає 10 202 грн 15 коп. з урахуванням ПДВ.

09 та 10 червня 2014 року ОСОБА_4, як власник пошкодженого автомобіля НОМЕР_3, звертався до ТДВ «СК «Альфа-Гарант» із повідомленням про ДТП і заявою про страхове відшкодування та надав документи, передбачені Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», для здійснення страхового відшкодування (а. с. 5, 6)

12 січня 2015 року ТДВ «СК «Альфа-Гарант» було сплачено страхове відшкодування у розмірі 8 001 грн 79 коп. на користь ОСОБА_4, що підтверджується копією платіжного доручення від 12 січня 2015 року № 8560 (а. с. 17).

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач посилався на те, що ОСОБА_3 не повідомив його про настання ДТП, а тому у зв'язку із виплатою страхового відшкодування на користь потерпілого у нього виникло право регресної вимоги до водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив ДТП.

Відповідно до підпункту «ґ» підпункту 38.1.1 пункту 38.1 статті 38 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив ДТП, якщо він не повідомив страховика у строки і за умов, визначених у підпункті 33.1.2 пункту 33.1 статті 33 цього Закону.

Із внесенням Законом України від 17 лютого 2011 року № 3045-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо дорожньо-транспортних пригод та виплати страхового відшкодування» змін до статті 33 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортнихзасобів» було розширено перелік обов'язків учасників ДТП, у зв'язку із чим обов'язок вжиття заходів для невідкладного, але не пізніше трьох робочих днів повідомлення страховика про настання ДТП, був викладений уже в підпункті 33.1.4 пункту 33.1 статті 33 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Проте вказані зміни, що стосуються нумерації зазначеного підпункту, до підпункту «ґ» підпункту 38.1.1 пункту 38.1 статті 38 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у якому міститься відсилання на відповідні номери пунктів та підпунктів статті 33 цього Закону щодо строків та умов обов'язкового повідомлення страховика про настання ДТП, внесені не були.

Відповідно до підпункту 33.1.4 пункту 33.1 статті 33 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) у разі настання ДТП, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов'язаний невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов'язок, він має підтвердити це документально.

Отже, наведеними правовими нормами встановлено обов'язок особи невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання ДТП, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування, письмово повідомити страховика про настання ДТП. Такий обов'язок установлений законодавством для надання страховику можливості перевірити обставини ДТП власними силами і запобігти необґрунтованим виплатам.

У даному випадку факт настання страхового випадку ніким не оспорюється, він зафіксований правоохоронними органами; відповідач як особа, винна в ДТП, притягнутий до адміністративної відповідальності; і позивач його визнав, добровільно сплативши страхове відшкодування, а тому сам по собі факт неповідомлення відповідачем страховику про настання страхового випадку не може бути покладений в основу ухвалення рішення, яке у своїй основі повинно базуватись на загальних положеннях про відшкодування збитків у позадоговірних зобов'язаннях, адже регресні зобов'язання входять до групи позадоговірних, тому спори з них мають вирішуватись у загальному порядку відшкодування збитків.

Аналогічна правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду України від 16 вересня 2015 року у справі № 6-284цс15 та від 30 березня 2016 року у справі № 6-186цс16, яка відповідно до положень статті 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Заперечуючи проти задоволення позову, відповідач посилався на те, що одразу після ДТП він зателефонував до ТДВ «СК «Альфа-Гарант» та повідомив про настання ДТП, але з'явитись протягом трьох робочих днів до страховика не мав змоги, оскільки він є батьком багатодітної родини та має трьох дітей, його дружина працює, і в наступні за днем, коли сталася ДТП, робочі дні він доглядав малолітніх дітей, один з яких має інвалідність і потребує постійного догляду, на підтвердження чого надав відповідні докази (а. с. 40-46).

З огляду на вказане колегія суддів касаційного суду вважає, що суд першої інстанції, установивши, що відповідач як водій забезпеченого транспортного засобу з поважних причин не зміг виконати обов'язок щодо повідомлення страховика, з яким укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, про ДТП протягом передбаченого підпунктом 33.1.4 пункту 33.1 статті 33 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» строку, про що надано відповідні документи, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для стягнення страхового відшкодування в порядку регресу.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення місцевого суду та задовольняючи позовні вимоги, при дослідженні доказів у справі вдався до їх переоцінки, які були досліджені місцевим судом з додержанням норм матеріального та процесуального права, дійшовши помилкового висновку про наявність підстав для стягнення страхового відшкодування у зв'язку із невиконанням відповідачем свого обов'язку щодо письмового повідомлення позивача про ДТП протягом трьох робочих днів з дня її настання та ненадання документального підтвердження того, що він з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов'язок.

Ураховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що під час встановлення фактичних обставин справи судом першої інстанції дотримані норми процесуального права, рішення суду відповідає вимогам матеріального права, а тому скасовано апеляційним судом помилково.

Відповідно до положень ст. 339 ЦПК України, установивши, що апеляційним судом скасовано судове рішення, ухвалене згідно із законом, суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції.

Зважаючи на вищевикладене та керуючись ст. ст. 336, 339, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргуОСОБА_3 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Київської області від 04 лютого 2016 року скасувати, а рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29 жовтня 2015 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська

Судді: О.В. Закропивний

В.М. Коротун

Л.М. Мазур

Т.О.Писана