Справа №489/7888/15-ц 21.07.2016 21.07.2016 21.07.2016
Провадження №22-ц/784/1404/16
Категорія 5 Суддя першої інстанції: Губницький Д.Г. Суддя-доповідач апеляційного суду: Шаманська Н.О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 липня 2016 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого: Шаманської Н.О.,

суддів: Данилової О.О., Кушнірової Т.Б.,

із секретарем судового засідання - Горенко Ю.В.

за участю: представника позивачки - ОСОБА_2, відповідача - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_4

на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 22 квітня 2016 року, ухваленого за позовом

ОСОБА_4

до

ОСОБА_3,

ОСОБА_5

про визнання права власності,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2015 р. ОСОБА_4 звернулася з позовом до ОСОБА_3 про визнання права власності на ? частину квартири АДРЕСА_1.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивачка зазначала, що згідно свідоцтва про право власності на житло від 28 лютого 1997 р. вона, відповідач та ще двоє членів їх сім'ї були співвласниками квартири АДРЕСА_1. Договором від 31 серпня 2009 р. вони визначили частки в праві власності на квартиру рівними.

У 2010 р. ОСОБА_5 як фізична особа - підприємець був визнаний господарським судом банкрутом і в ході проведення ліквідаційної процедури ліквідатор ОСОБА_3 уклав із позивачкою нотаріальний попередній договір про продаж їй до 1 лютого 2013 р. 1/4 частки квартири, що належала ОСОБА_5

В забезпечення виконання своїх зобов'язань, позивачка сплатили ОСОБА_3 забезпечувальний платіж у сумі 52 000 грн.

Проте укласти договір купівлі-продажу у встановлений попереднім договором строк не виявилось можливим, оскільки слідчим податкової міліції Голосіївського району м. Києва. на всю квартиру було накладено арешт.

Разом з тим, 26 грудня 2012 р. господарським судом при провадженні ліквідаційної процедури вищезазначений арешт було знято. Проте державна реєстраційна служба відмовилася виконувати ухвалу про зняття арешту.

Посилаючись на те, що вартість за частину квартири нею сплачена, квартира фактично є реалізованою, що зазначено в постанові господарського суду, позивачка просила визнати за собою право власності на зазначену частину квартири.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 19 лютого 2016 р. до участі в справі залучено співвідповідачем ОСОБА_5

Рішенням цього ж суду від 22 квітня 2016 р. у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам справи, та порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, на підставі наступного.

Так, судом встановлено, що власниками квартири АДРЕСА_1 є: позивачка ОСОБА_4, якій належить ? частини зазначеної квартири ( ? - на підставі свідоцтва про право власності від 28 лютого 1997 р., та ? - на підставі нотаріального договору дарування від 16 березня 2010 р.); відповідач ОСОБА_5, якому належить ? частина зазначеної квартири на підставі свідоцтва про право власності від 28 лютого 1997 р. а також ОСОБА_6, якому належить ? частин квартири на підставі вищезазначеного свідоцтва ( а.с. 45) .

Постановою господарського суду Миколаївської області від 22 січня 2010 р. фізичну особу-підприємця ОСОБА_5, відповідача у справі, було визнано банкрутом та відкрито ліквідаційна процедуру, а ліквідатором призначено ОСОБА_3

21 грудня 2012 р. між позивачкою ОСОБА_4 та ліквідатором фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 - ОСОБА_3, на виконання протоколу № 30 від 19 листопада 2012 р. засідання комітету кредиторів було укладено попередній договір, за яким сторони домовилися укласти в термін до 1 лютого 2013 р. договір купівлі-продажу ? частини, що належить ОСОБА_5 Ціну продажу, як забезпечувальний платіж, ОСОБА_4 передала ОСОБА_3 у день підписання попереднього договору (а.с.4).

Проте укласти договір купівлі-продажу у встановлений попереднім договором строк не виявилось можливим, оскільки 4 серпня 2010 р. слідчим СВ ПМ ДПІ Голосіївського району м. Києва накладено арешт на майно належне ОСОБА_6, який 26 серпня 2010 р. зареєстрований в Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна. При цьому об'єктом обтяження зазначена квартира АДРЕСА_1 в цілому (а.с. 25-29).

В той же час, з матеріалів справи вбачається, що зазначений арешт, скасовано ухвалою господарського суду Миколаївської області від 26 грудня 2012 р. та зобов'язано реєстратора вчинити дії щодо скасування зазначеного арешту, а також будь-які арешти зареєстровані в КП «Миколаївське МБТІ» стосовно цього ж майна.

6 червня 2013 р. державний реєстратор реєстраційної служби у м. Києві відмовив у реєстрації заяви поданої ОСОБА_3 про зняття арешту з ? частини квартири, оскільки арешт було накладено на цілу квартиру (а.с.5).

15 квітня 2016 р. державний реєстратор Миколаївського міського управління юстиції постановою відмовив у знятті арешту з 1/4 частини у зв'язку із тим, що в реєстрі міститься запис про обтяження на цілу квартиру, в якому частка не виділена.

Звертаючись до суду, позивачка підставою для визнання за нею права власності на спірну частину квартири зазначала про те, що обидві сторони виконали умови попереднього договору, а тому договір купівлі-продажу між ними є укладеним.

Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що між сторонами було укладено лише попередній договір.

Відповідно до ч. 3 ст. 635 ЦК України зобов'язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором.

За такого, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що правовідносини засновані на попередньому договорі від 21 грудня 2012 року припинилися і не можуть бути підставою для задоволення позову про визнання права власності.

До того ж, набуття права власності за рішенням суду, відповідно до ст. 392 ЦК України може мати місце лише у двох випадках: якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою, або, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності.

Проте таких доказів позивачкою не надано.

За такого, доводи апеляційної скарги щодо наявності підстав для захисту прав позивачки в обраний нею спосіб є помилковими та такими, що не підлягають задоволенню.

Таким чином, колегія суддів не вбачає підстав для скасування судового рішення.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити, а рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 22 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів з цього часу може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: Н.О. Шаманська

Судді: О.О. Данилова

Т.Б. Кушнірова