Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
№ 22-ц/778/3232/16 Головуючий у 1 інстанції: Салтан Л.Г.
Є.У.№ 337/5223/15-ц Суддя-доповідач: Крилова О.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 вересня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Крилової О.В.

суддів: Дзярука М.П.

Трофимової Д.А.

при секретарі: Евальд Д.д..

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 23 травня 2016 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі у власність,

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2015 року ПАТ «Дельта Банк» звернулося до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначало, що відповідно до кредитного договору від 06.03.2007 року, укладеного між ПАТ «Кредитпромбанк» та ОСОБА_3, за яким ПАТ «Дельта Банк» набуло право вимоги, ОСОБА_3 отримала кредитні кошти у розмірі 31840 доларів США на строк по 05.03.2031 року з розрахунку 13,50% річних. В забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором, між відповідачем ОСОБА_3 та ПАТ «Кредитпромбанк» було укладено іпотечний договір, згідно з яким предметом іпотеки є квартира, що належить іпотекодавцю на праві приватної власності.

Умови кредитного договору відповідачем не виконуються, не погашається кредит та не сплачуються відсотки за користування кредитними коштами, в добровільному порядку відповідач гроші не повертає, станом на 28.07.2015 року у відповідача виникла заборгованість в розмірі 462004,18 грн., з яких: тіло кредиту - 417088,25 грн., відсотки - 44915,93 грн.

Посилаючись на зазначені обставини, просило суд, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру що розташована за адресою АДРЕСА_1, та належить іпотекодавцю на праві власності шляхом визнання права власності на квартиру та стягнути з відповідача судові витрати у вигляді сплати судового збору.

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 23 травня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням районного суду ПАТ «Дельта Банк» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення районного суду скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Стаття 308 ЦПК передбачає підстави для відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін. За її змістом Апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції врахував фактичні обставини та надані сторонами докази та дійшов висновку про відсутність підсав для задоволення позову.

Так, судом було встановлено, що 06.03.2007 року, укладеного між ПАТ «Кредитпромбанк» та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір № 02/02/07-НВклн, згідно з умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 31840 доларів США з розрахунку 13,50 % річних на строк з «06» березня 2007 по «05» березня 2031 року. В забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором, між відповідачем ОСОБА_3 та ПАТ «Кредитпромбанк» було укладено іпотечний договір, був укладений договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Філіповою Л.П., зареєстрований в реєстрі за №676, за яким відповідач передала в іпотеку Банку нерухоме майно, а саме: квартиру, загальною площею 45,27 кв.м., житловою площею 30,9 кв.м., яка належить іпотекодавцю на праві власності та знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, на підставі договору купівлі-продажу, укладеного 06.03.2007р. з ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Філіповою Л.П. за р.№672, зареєстрований в реєстрі за №672, згідно з яким предметом іпотеки є квартира 70 в будинку, що належить іпотекодавцю на праві приватної власності.

Сторонами не оспорювався той факт, що умови кредитного договору не виконувалися, що потягло утворення заборгованості. У відповідності до положень закону, зокрема, ст. 512-519 ЦК України, ст. 92, 95 Закону України «Про банки та банківську діяльність», 26.06.2013 року між ПАТ «Кредитпромбанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, згідно якого до позивача переходить право вимоги від боржників повного, належного та реального виконання обов'язків за кредитними та забезпечувальними договорами. Відтак, ПАТ «Дельта Банк» набуло право вимоги за кредитним договором №02/02/07-НВклн від «06» березня 2007 року.

За ст. 638 ЦК України зазначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору,тобто умов про предмет договору, умов, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Частиною 2 ст. 1050 ЦК України передбачено, що, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 589, ст. 590 ЦК України у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. Звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом.

Суд першої інстанції правильно керувався статтею 1 Закону України "Про іпотеку" якою визначено, що іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом; іпотекодавець - особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання власного зобов'язання або зобов'язання іншої особи перед іпотеко держателем, іпотекодавцем може бути боржник або майновий поручитель; іпотекодержатель - кредитор за основним зобов'язанням.

Тож згідно із ч. 5 ст. 3 вказаного Закону іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Частиною 1 ст. 17 вказаного Закону передбачено, що іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов'язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. У разі невиконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки (ч. 1 ст. 33 Закону України "Про іпотеку).

Частиною 1 ст. 12 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що, у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотеко держателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Згідно із частинами 1, 5, 6 та 10 ст. 38 Закону України, якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі) передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, іпотекодержатель зобов'язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед такими особами за відшкодування завданих збитків.

Дії щодо продажу предмета іпотеки та укладання договору купівлі-продажу здійснюються іпотекодержателем від свого імені, на підставі іпотечного договору, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки, без необхідності отримання для цього будь-якого окремого уповноваження іпотекодавця.

Ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед іншими особами згідно з пріоритетом та розміром їх зареєстрованих прав чи вимог та перед іпотекодавцем в останню чергу за відшкодування різниці між ціною продажу предмета іпотеки та звичайною ціною на нього.

Договір купівлі-продажу предмета іпотеки, укладений відповідно до цієї статті, є правовою підставою для реєстрації права власності покупця на нерухоме майно, що було предметом іпотеки.

Згідно ст. 39 Закону України «Про іпотеку», у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються загальний розмір вимог та усі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки: опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (ч.1 ст.328 ЦК України) (правова позиція Верховного Суду України у справі за №6-1851цс15).

Судом першої інстанції було проаналізовано положення укладеного договору, за яким визначено порядок звернення стягнення на іпотечне майно.

Так, згідно із п. 4.3, 4.4, 4.5 договору іпотеки звернення стягнення здійснюється на підставі: рішення суду; виконавчого напису; позасудового врегулювання у відповідності до умов цього договору та Закону України «Про іпотеки»; з інших, передбачених законодавством України, порядку.

Право визначення підстави та способу звернення стягнення належить іпотекодержателю. Звернення стягнення на предмет іпотеки за рішенням суду та/або виконавчим написом нотаріуса здійснюється відповідно до чинного законодавства України.

Звернення стягнення на предмет іпотеки з застосуванням позасудового врегулювання здійснюється відповідно до розділу 4 цього договору та відповідно до Закону України «Про іпотеку».

У п. 4.3 договору іпотеки зазначено, що сторони досягли згоди про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання.

Позасудове врегулювання здійснюється одним з наступних способів звернення стягнення на предмет іпотеки: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку встановленому Законом України «Про іпотеку»; отримання іпотекодержателем права продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу від імені іпотекодавців на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку встановленому Законом України «Про іпотеку».

Позасудове врегулювання може бути застосовано сторонами в будь-який момент звернення стягнення на предмет іпотеки у будь-якому разі лише до моменту набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Таким чином, суд правильно виходи щ того, що договором сторони визначили можливість звернення стягнення на майно шляхом передання у власність лише на підставі позасудової згоди сторін договору.

У п. 38 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» судам роз'яснено, що у випадку якщо іпотекодержатель не реалізував способів позасудового врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки, зокрема, шляхом укладення договору про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачав би передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки у рахунок виконання основного зобов'язання (ст. 37 Закону України «Про іпотеку»), він має право звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до ст. 39 цього Закону, а не з позовом про визнання права власності на нерухоме майно.

З огляду на зазначені положення закону суд першої інстанції зробив правильний висновок про те, що порушені права кредитора не підлягають захисту шляхом задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього. Натомість це не позбавляє кредитора звернутися за позовом про звернення стягнення в інший спосіб, але суд розглядає справи відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Тож предмет та підставу позову визначає виключно позивач (ст. ст. 10, 11 ЦПК України).

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, зводяться лише до констатації факту існування боргу та наполяганні на задоволенні позовних вимог з урахуванням передбаченої законом можливості звернення стягнення на іпотечне майно.

З огляду на викладене, судова колегія не вбачає підстав для задоволення апеляційної карги та скасування оскаржуваного судового рішення.

Керуючись ст. ст. 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» - відхилити.

Рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 23 травня 2016 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий:

Судді: