У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 липня 2016 рокум. Київ
Суддя Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Дьоміна О.О., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_2, яка діє в інтересах ОСОБА_3, на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 3 лютого

2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 червня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, за участю третіх осіб ОСОБА_5, ОСОБА_6, Реєстраційної служби Дніпропетровського районного управління юстиції Дніпропетровської області, приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Царєйкіна Михайла Михайловича про визнання правочинів недійсними, скасування державної реєстрації та повернення майна у власність,

в с т а н о в и в:

У квітні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом про визнання правочинів недійсними, скасування державної реєстрації та повернення майна у власність. Посилалась на те, що ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 16 травня 2014 року в межах заявленого цивільного позову на суму 1 020554,10 грн накладено арешт на майно обвинуваченої

ОСОБА_4

Вироком Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 3 липня 2014 року ОСОБА_4 визнано винною у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено їй покарання у вигляді чотирьох років позбавлення волі із застосуванням п. «є» ст. 1 та ст. 14 Закону України «Про амністію у 2014 році» від 08 квітня 2014 року. Також вироком було вирішено стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди завданої злочином 10554,10 грн. та в рахунок відшкодування моральної шкоди 600 000 грн.

Вироком апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 серпня

2015 року засуджено ОСОБА_4 до 4 років відбування покарання та позбавлення права на управління транспортними засобами строком на 2 роки, в іншій частині вирок Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області залишено без змін.

Постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського районного управління юстиції від 3 листопада 2014 року відкрито виконавче провадження № 45291734.

При отриманні відповідей із державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з'ясувалось, що ОСОБА_4 24 вересня 2014 року під час дії ухвали про арешт майна, здійснила відчуження належного їй майна, а саме: укладення шлюбного договіруподружжя, договіру про виділення часток домоволодіння, договірударування 1/3 частини житлового будинку, договіру дарування земельної ділянки, договір купівлі-продажу земельної ділянки.

Вважає, що внаслідок укладення зазначених правочинів істотно порушені її інтереси, вона позбавлена можливості стягнути з ОСОБА_4 на свою користь моральну та матеріальну шкоди.

У звязку із вищезазначеним, просить визнати недійсними: шлюбний договір подружжя від 24 вересня 2014 року, укладений між ОСОБА_4 та

ОСОБА_5; договір про виділення часток домоволодіння від 24 вересня

2014 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5; договір дарування 1/3 частини житлового будинку від 2 жовтня 2014 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5; договір дарування земельної ділянки від 2 жовтня 2014 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5; договір купівлі-продажу земельної ділянки від 2 жовтня 2014 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_6

Скасувати державну реєстрацію речових прав: ОСОБА_5 на земельну ділянку, кадастровий номер НОМЕР_1, площею 0,250 га, що розташована у АДРЕСА_1; ОСОБА_5на 1/3 домоволодіння, що розташоване у АДРЕСА_1; ОСОБА_6 на земельну ділянку, кадастровий номер НОМЕР_2, площею 0,3256 га, у АДРЕСА_1; повернути незаконно відчужене майно у власність ОСОБА_4 для здійснення подальшого примусового виконання стягнення за вироком суду.

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 3 лютого 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 червня 2016 року, у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погодившись із вищезазначеними судовими рішеннями, ОСОБА_2, яка діє в інтересах ОСОБА_3, звернулася до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, в якій просила скасувати оскаржувані судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та порушення норм процесуального права.

У відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити з таких підстав.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, вірно керувався положеннями ч. 5 ст. 203, ст. 234 ЦК України та виходив із того, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний (п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»).

Таким чином, суди вірно вказували, що визнання договору недійсним, у зв'язку з його фіктивністю має свої особливості, а саме: у фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача.

Враховуючи зазначене та дослідивши належним чином відповідність оскаржуваних правочинів за їх формою та змістом вимогам чинного законодавства, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли вірного висновку про недоведеність позивачем обставин щодо фіктивності оспорюваних правочинів та порушення прав ОСОБА_3 у результаті укладення оспорюваних правочинів.

Доводи, на які посилається заявник у касаційній скарзі, висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують.

Відповідно до частини 2 статті 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина 1 статті 335 ЦПК України).

Згідно з пунктом 5 частини 4 статті 328 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені у ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Зі змісту рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 3 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 червня 2016 року і доданих матеріалів убачається, що касаційна скарга є необґрунтованою і наведені у ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності оскаржуваних судових рішень.

Керуючись пунктом 5 частини 4 статті 328 ЦПК України,

у х в а л и в:

Відмовити у відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, за участю третіх осіб ОСОБА_5, ОСОБА_6, Реєстраційної служби Дніпропетровського районного управління юстиції Дніпропетровської області, приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Царєйкіна Михайла Михайловича про визнання правочинів недійсними, скасування державної реєстрації та повернення майна у власність, за касаційною скаргою ОСОБА_2, яка діє в інтересах ОСОБА_3, на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 3 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 червня 2016 року.

Копію цієї ухвали та додані до касаційної скарги матеріали повернути заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ О.О.Дьоміна