Справа № 453/238/16-ц
№ провадження 2/453/195/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25.11.2016 року Сколівський районний суд Львівської області в складі: головуючого-судді Ясінського Ю.Є.

при секретарі Трембач М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Сколе Львівської області в залі суду справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 з участю третьої особи приватного нотаріуса Сколівського нотаріального округу ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним,-

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати недійсним договір дарування житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, 28 травня 2009 року, посвідчений приватним нотаріусом Сколівського районного нотаріального округу, ОСОБА_3, зареєстрований в реєстрі №898, та зобов»язати відповідача повернути житловий будинок, що в м. Сколе по вул. Кн. Святослава, 2а, Львівської області. В поданому позові покликається на те, що 28.05.2009 року приватним нотаріусом Сколівського районного нотаріального округу ОСОБА_3 було посвідчено договір дарування житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, що в м. Сколе по вул. Кн. Святослава, 2а, Львівської області. Ввважає, що даний договір є недійсним, оскільки при укладенні договору дарування він припустився помилки, що має істотне значення, а саме щодо природи правочину, прав та обов»язків сторін. Так, у нього із відповідачем була попередня домовленість про те, що він буде його доглядати та відповідач запевнив, що вони укладають договір довічного утримання, а тому він, бажаючи укласти з відповідачем договір довічного утримання, помилково уклав договір дарування житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами. Після укладення договору дарування відповідач змінив своє ставлення до нього, не забезпечував продуктами, ігнорував домовленості щодо утримання та догляду. Він продовжує сплачувати комунальні послуги за житло та продовжує в ньому проживати, спірне житло є його єдиним житлом, а фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдарованому не відбулося.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні 08.07.2016 року розпочав надавати пояснення та вказав, що постійно проживає в спірному будинку. Під час розгляду справи в судовому засіданні було оголошено перерву. Після продовження розгляду, позивач не з»явився в засідання, оскільки, у зв»язку із погіршенням стану здоров»я, йому було викликано швидку допомогу, що стверджується відповіддю КЗ Сколівської РР «Сколівська ЦРЛ». В судові засідання 23.08.2016 року та 25.11.2016 року позивач не з»явився, представник позивача адвокат ОСОБА_4 подав клопотання за вх. №ЕП-480 від 22.08.2016 року про розгляд справи без участі позивача.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 адвокат ОСОБА_4 позов підтримав, просить задоволити з підстав викладених у позовній заяві та додатково зазначив, що позивач при укладені договору припустився помилки, відповідач запевнив позивача, що укладається договір довічного утримання, а не договір дарування. На даний час позивач продовжує сплачувати комунальні послуги, а фактична передача нерухомого майна за договором дарування не відбулась.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з»явився подав заяви за вх. №2412 та №2413 від 08.07.2016 року, згідно яких справу просить слухати без його участі, позовні вимоги ОСОБА_1 визнає повністю, не заперечує щодо його задоволення.

Третя особа приватний нотаріус Сколівського районного нотаріального округу ОСОБА_3 в судовому засідання 20.04.2016 року позов не визнав та зазначив, що при посвідчені договору дарування житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами ним було дотримано всіх вимог чинного законодавства, умови довічного утримання при укладенні договору дарування ОСОБА_1 не ставились. Сторони подали всі передбачені законом документи, були дієздатними. Підстав для видачі письмової відмови у посвідченні договору дарування у нього не було. В судове засідання призначене на 25.11.2016 року не з»явився, подав клопотання за вх.. №4639 від 24.11.2016 року про розгляд справи без його участі, у позові просить відмовити з підстав викладених у листі від 06.07.2016 року за вих.. №127/01-16.

Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справа, вважає, що позов слід задоволити частково з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання у момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п»ятою, шостою ст. 203 ЦК України.

Згідно з ч. ч. 2, 3 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним ( оспорюваний правочин).

Відповідно до ч. ч. 1,2,3,5 ст. 203 ЦК України для чинності правочину, зміст самого правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямованим на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з роз»ясненнями п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Помилка - це неправильне сприйняття особою фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений. Для визнання правочину недійсним, як укладеного під впливом помилки необхідно, щоб помилка мала істотне значення. Під помилкою, що має істотне значення, ЦК розуміє в тому числі і помилку в характері (природі) правочину, прав та обов»язків сторін.

Судом встановлено, що 28.05.2009 року між ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 укладено договір дарування, за умовами якого ОСОБА_1 подарував відповідачу ОСОБА_5 житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що в м. Сколе по вул. Кн. Святолсава, 2а, Львівської області. Даний договір посвідчено приватним нотаріусом Сколівського районного нотаріального округу Батта зареєстровано в реєстрі за №898.

Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов»язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Статтею 774 ЦК України передбачено, що за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужував) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобо»язуєится забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі істотні умови. Договори дарування належать до безоплатних правочинів та за їх умовами обдаровані не мають перед дарувальниками будь-яких зобов'язань матеріального характеру.

За умовами договору дарування житла до обдарованого переходить право власності на житло, дарувальник фактично втрачає право на володіння, користування та розпорядження ним, право на проживання, а в обдарованого не має обов»язку надавати відчужене на його користь житло для проживання дарувальнику.

Разом з тим, як вбачається з показів свідка ОСОБА_4, після укладення оспорюваного договору, позивач продовжує проживати у спірній квартирі, передача квартири фактично не відбулася, що підтверджує реальні наміри позивача ОСОБА_1 на укладення договору довічного утримання, а не договору дарування.

На думку суду, позивач ОСОБА_1 в силу свого похилого віку, якому на момент укладення договору дарування виповнилося 81 рік, який за станом здоров»я потребував стороннього догляду та матеріальної допомоги, маючи необхідність у сторонній допомозі, укладаючи із відповідачем договір дарування належного йому на праві власності будинку, діяв під впливом помилки, оскільки вважав, що укладає договір довічного утримання, за умовами якого відповідач буде доглядати за ним, помилився щодо правової природи правочину, прав та обов»язків, які виникнуть після його укладення між ним та відповідачем.

Суд, враховує також те, що будинок був єдиним житлом позивача, що доводить відсутність його волевиявлення на укладення договору про безоплатну передачу у власність відповідача будинку.

Про намір позивача ОСОБА_1 укласти договір довічного утримання підтвердив в судовому засіданні представник позивача адвокат ОСОБА_4, який в порядку ст. 184 ЦПК України, був допитаний судом як свідок.

З врахуванням положень ч.4 ст. 60 ЦПК України на підставі показів нотаріуса не можна достовірно стверджувати про роз»яснення ним позивачу ОСОБА_1 природи вчинюваного ним правочину, прав та обов»язків сторін за цим правочином, а відтак про реальне волевиявлення ОСОБА_1 на укладення з відповідачем саме договору дарування, а не договору довічного утримання, оскільки обставин укладення оспорюваного договору він не пам»ятає, хоч і нотаріусом можливо і був дотриманий встановлений законодавством порядок посвідчення договору дарування.

Те, що позивач ОСОБА_1 в момент укладення договору був особою похилого віку, укладаючи договір мав на меті отримати від відповідача необхідну допомогу і догляд, і не мав наміру дарувати житловий будинок, який був його єдиним житлом, у якому він і на даний час проживає, відповідач не заперечує щодо задоволення позову, що на думку суду свідчить про укладення договору дарування під впливом помилки.

Суд вважає, що укладений договір дарування порушував права ОСОБА_1 який в силу похилого віку і стану здоров»я, укладаючи договір, мав на меті відчуження на користь відповідача житлового будинку, який був його єдиним житлом, лише за умови довічного утримання і якби не помилка в правовій природі правочину та його правових наслідків, то оспорюваний договір не був би укладений.

З врахуванням наведеного, суд прийшов до висновку, що укладаючи оспорюваний договір дарування за умовами якого житловий будинок перейшов у власність відповідача ОСОБА_2, позивач ОСОБА_1 помилково вважав, що взамін набувач повинен довічно забезпечувати його утриманням та доглядом.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку про підставність позовних вимог позивача ОСОБА_1 в частині визнання недійсним договору дарування житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, що за адресою м. Сколе, вул. Князя Святослава, 2а, Львівської області, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, посвідченого 28.05.2009 року приватним нотаріусом Сколівського районного нотаріального округу Львівської області, зареєстрованого в реєстрі за №898, оскільки укладаючи договір дарування позивач ОСОБА_1 мав на меті укласти договір довічного утримання, а не договір дарування, помилився щодо природи правочину та обов»язків сторін, передбачених ним, оскільки укладаючи договір дарування він насправді мав на меті укласти договір довічного утримання, оскільки був людиною похилого віку, не мав іншого житла, потребував стороннього догляду.

Щодо вимоги позивача про зобов»язання відповідача повернути подарований житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, суд, вважає, що в цій частині позов задоволенню не підлягає, оскільки як зазначив сам позивач у позовній заяві, і ствердив його представник адвокат ОСОБА_4 фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником, обдарованому не відбулось.

Щодо стягнення з відповідача ОСОБА_2 судових витрат, суд вважає, що у відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України на користь позивача ОСОБА_1 слід стягнути 551 грн. 20 коп. сплаченого судового збору, тобто пропорційно до розміру задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 10-12, 60, 88, 213, 215, 218 ЦПК України, суд-,

в и р і ш и в:

Позов задоволити частково.

Визнати недійсним договір дарування житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, що за адресою м. Сколе, вул. Князя Святослава, 2а, Львівської області, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, посвідченого 28.05.2009 року приватним нотаріусом Сколівського районного нотаріального округу Львівської області, зареєстрованого в реєстрі за №898.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 551 (п»ятсот п»ятдесят одну) грн. 20 коп.

У решті позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання до апеляційного суду Львівської області через Сколівський районний суд Львівської області апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення або десяти днів з дня отримання копії цього рішення особами, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час його проголошення.

Суддя Сколівського районного

суду Львівської області ОСОБА_6

Повний текст рішення виготовлено 30.11.2016 року.