Справа № 298/890/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

20 липня 2016 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів ІГНАТЮКА Б.Ю., КЕМІНЯ М.П.

при секретарі КУХТІ М.В.

за участю сторін розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про солідарне відшкодування моральної шкоди, за апеляційними скаргами ОСОБА_1 і ОСОБА_2 на рішення Перечинського районного суду від 23 лютого 2016 року, -

в с т а н о в и л а :

07.09.2015 ОСОБА_1 звернулася до Великоберезнянського районного суду із зазначеним позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 У подальшому у звязку з неможливістю утворення складу суду після задоволення відводів суддів на підставі ст. 116 ЦПК України справу було передано до Перечинського районного суду. Позов мотивувався наступним.

04.08.2015 ОСОБА_3 телефоном повідомила Перечинський РВ (з обслуговування Перечинського та Великоберезнянського районів) УМВС України в Закарпатській області про те, що нібито ОСОБА_1 постійно ображає її нецензурними словами. На місце виїхала слідчо-оперативна група райвідділу, за обставинами, повідомленими ОСОБА_3, було опитано заявника, ОСОБА_4, ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_6, а також позивача ОСОБА_1 та її чоловіка ОСОБА_7 За результатами проведеної перевірки органом внутрішніх справ складено 20.08.2015 висновок, у якому зафіксовано, що сварки близько 08-50 09-00 к.ч., на яку вказувала ОСОБА_3, не могло бути, оскільки ОСОБА_1 в цей час знаходилася на місці своєї роботи у Державній пожежно-рятувальній частині № 2. Крім того, ОСОБА_3 про сварку повідомила об 11-30 к.ч., тоді як у своєму поясненні вказала, що сварка відбулася близько 11-40 к.ч., що суперечить одне одному. Указані вище громадяни та позивач тривалий час перебувають у неприязних стосунках через межовий спір щодо земельної ділянки. Орган внутрішніх справ дійшов висновку про відсутність у даному факті ознак кримінального правопорушення. Таким чином, звернення ОСОБА_3 щодо начебто вчинення позивачем кримінального правопорушення у вигляді погроз відповідачу та образи його нецензурними словами було безпідставним і неправдивим.

Потім ОСОБА_2, будучи в змові з ОСОБА_3, написала 05.08.2015 до Управління Державної служби з надзвичайних ситуацій у Закарпатській області заяву, в якій зазначила, що начебто ОСОБА_1 03.08.2015 між 18-00 і 19-00 к.ч. здійснила телефонний дзвінок на номер 31-2-46, що належить ОСОБА_8 (дідусю заявника), і ображала його та бабусю ОСОБА_5 нецензурною лайкою і непристойними словами. У заяві також зазначено, що у цей час позивач перебував на робочому місці та ухилявся від виконання службових обовязків. Крім цього, ОСОБА_2 у заяві зазначала, що 04.08.2015 ОСОБА_1 та її чоловік ОСОБА_7 повернувшись із роботи протягом дня ображали її та сусідку ОСОБА_3 нецензурною лайкою та непристойними словами, чим принижували їхню честь і гідність.

За заявою ОСОБА_2 Управлінням ДСНС у Закарпатській області було проведено службову перевірку та за її результатами 25.08.2015 надано відповідь заявнику. Було зясовано та підтверджено розшифровкою телефонних розмов, іншими документами, що 03.08.2015 ОСОБА_1 перебуваючи на чергуванні не здійснювала зі службового телефону дзвінків на указаний у заяві телефонний номер, а 04.08.2015 на неї чи на її чоловіка працівниками органів внутрішніх справ ніякі протоколи не складалися. Крім того, ОСОБА_3 вказувала на 11-40 к.ч. як на час сварки, яка нібито відбулася, а ОСОБА_2 зазначала, що сварка начебто була після повернення позивача з роботи, що додатково вказує на неправдивість звернень відповідачів. Отже, звернення ОСОБА_2 щодо начебто вчинення позивачем незаконних дій теж було безпідставним, надуманим і незаконним.

Відповідачі ОСОБА_3 і ОСОБА_2 шляхом безпідставних, надуманих і брехливих звернень до органів МВС та по місцю роботи позивача паплюжать його честь і гідність, завдають моральної шкоди. Внаслідок приниження позивача, ототожнення його зі злочинцем, зменшення через це рівня поваги в суспільстві, приниження авторитету на роботі, де він є диспетчером державної пожежно-рятувальної частини, позивач зазнав психічних і моральних страждань. У нього погіршився стан здоровя, через сильні психологічні переживання підвищився кровяний тиск, стався серцевий напад, через що було викликано «швидку допомогу» і позивача було госпіталізовано із кардіологічним діагнозом. Позивач зазнав і майнових втрат, оскільки змушений був оплачувати лікування (1130,43 грн) і витрати на пальне при вимушених поїздках до лікарні (479,90 грн). Душевні страждання через наклепи відповідачів, погіршення стану здоровя посилювалися обговоренням усіма сусідами цієї ситуації, несправедливим осудом позивача мало не як злочинця, через що він не міг спокійно пройти по своїй вулиці.

Виходячи з викладеного, справедливою компенсацію моральної шкоди позивач вважає суму у 40000,00 грн

Керуючись правилами, встановленими ст.ст. 23, 201, 277, 297, 1166, 1167 ЦК України щодо відповідальності за поширення недостовірної інформації, за приниження честі, гідності, ділової репутації особи та заподіяння майнової і моральної шкоди, позивач просив кошти в рахунок компенсації шкоди стягнути з відповідачів ОСОБА_3 і ОСОБА_2 солідарно:

1610,33 грн у рахунок відшкодування матеріальних витрат; 40000,00 грн у якості компенсації моральної шкоди та 1705,20 грн у відшкодування витрат по оплаті судового збору.

Рішенням Перечинського районного суду від 23.02.2016 позов задоволено частково: стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1500,00 грн в якості відшкодування моральної шкоди, у решті позову відмовлено, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 45,67 грн у відшкодування витрат по оплаті судового збору.

Позивач ОСОБА_1 рішення суду оскаржила, вважає його незаконним та необґрунтованим. Вказує, зокрема, що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 діяли спільно, скоординовано, зі спільним умислом та єдиним наміром, оскільки поширювали одну і ту саму недостовірну інформацію щодо особистого (сімейного) життя позивача, тому повинні нести солідарну відповідальність у повному заявленому до стягнення розмірі компенсації моральної шкоди. Є доведеним, що поширена ОСОБА_2 на роботі позивача недостовірна інформація про нього принизила його авторитет у колективі і лише обєктивно проведена перевірка усунула негативні наслідки для позивача в колективі, тому позитивна характеристика щодо його особистих якостей не може бути підставою для відмови в позові. Стосовно відшкодування витрат на лікування, то з матеріалів справи випливає відповідний причинно-наслідковий звязок між діями відповідачів, захворюванням позивача та витратами на лікування, чого суд необґрунтовано не врахував. Позивач просить рішення суду скасувати та задовольнити позов повністю.

Відповідач ОСОБА_2 у своїй апеляційній скарзі вказує на незаконність рішення суду щодо часткового задоволення предявленої до неї вимоги про відшкодування моральної шкоди, на обґрунтування скарги наводить, зокрема, такі доводи: реалізація відповідачем передбаченого законом права на звернення до органу державної влади, зокрема, за місцем роботи позивача з метою повідомити про його поведінку через образу дідуся і бабусі відповідача, що мала місце, не може бути визнана протиправною та не може вважатися поширенням недостовірної інформації; те, що позивач не телефонував родичам відповідача зі службового телефону, не виключає можливості здійснення дзвінка з будь-якого іншого телефону; у справі немає доказів виникнення у позивача захворювання саме через дії відповідача; доводи позивача про приниження його авторитету та ділової репутації на роботі суперечать обставинами справи; суд першої інстанції порушив процесуальні права відповідача на належне доказування заперечень щодо позову; суд залишив поза увагою наявні в справі письмові докази, які вказують на повторну перевірку дій позивача, у ході якої підтвердився факт вчинення нею адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 173 КУпАП (дрібне хуліганство); конфлікт між сторонами виник через звернення мешканців села (одними з ініціаторів якого була сімя ОСОБА_2) до сільської ради внаслідок неправомірних дій ОСОБА_1 та її чоловіка, які перешкоджають відремонтувати вулицю в селі, вважаючи її частину своєю власністю. Сторона просить рішення суду першої інстанції скасувати, у позові відмовити.

У письмових запереченнях на апеляцію позивача ОСОБА_1 відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 вказують на її необґрунтованість, просять скаргу відхилити. Посилаються, зокрема, на правомірність своїх дій щодо звернень до державних органів і на відсутність підстав для предявлення до них позову про солідарну відповідальність.

Заслухавши доповідь судді, пояснення: позивача ОСОБА_1, яка свою апеляцію підтримала, скаргу відповідача ОСОБА_2 не визнала; представника відповідача ОСОБА_2 адвоката ОСОБА_9, який апеляцію ОСОБА_2 підтримав, скаргу позивача ОСОБА_1 не визнав, розглянувши справу за правилами ст. 305 ч. 2 ЦПК України у відсутність інших учасників процесу, оглянувши матеріали висновку № 2930 по заяві ОСОБА_3, обговоривши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в сукупності, суд приходить до такого.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, особа на власний розсуд розпоряджається своїми цивільними та процесуальними правами і здійснює своє право на захист (ст. 12 ч. 1, ст. 20 ч. 1 ЦК України (тут і далі норми матеріального права в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), ст. 10 ч. 1, ст. 11 ч. 2 ЦПК України); сторони зобовязані належно довести обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень; обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 10 ч.ч. 2, 3, ст. 11 ч. 1, ст.ст. 57-61 ЦПК України). Із урахуванням положень ст.ст. 10, 11 ЦПК України щодо диспозитивності судового процесу та норм ст. 303 ч. 1 ЦПК України, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. У справі встановлені такі факти, обставини та відповідні їм правовідносини.

Позивач ОСОБА_1 проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, є рядовим служби цивільного захисту і працює диспетчером 2-ї Державної пожежно-рятувальної частини Управління ДСНС у Закарпатській області. Відповідно до ст.ст. 101, 104 Кодексу цивільного захисту України, п.п. 1-5 Положення про проходження служби цивільного захисту особами рядового і начальницького складу, затвердженого Постановою КМ України від 11.07.2013 № 593, служба цивільного захисту є державною службою особливого характеру, час проходження служби цивільного захисту особами рядового і начальницького складу зараховується до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби відповідно до закону. Отже, ОСОБА_1 перебуває на державній службі. Дисциплінарний статут служби цивільного захисту, затверджений Законом України «Про Дисциплінарний статут служби цивільного захисту», вимагає від службовця, серед іншого, з гідністю та честю поводитися в позаслужбовий час, бути прикладом у додержанні етичних норм поведінки, утримуватися від порушень громадського порядку (п. 4); порушенням службової дисципліни є, зокрема, дії, що ганьблять або дискредитують особу як представника служби цивільного захисту (п. 8). Державний службовець повинен не допускати дій і вчинків, які можуть зашкодити інтересам державної служби чи негативно вплинути на репутацію державного службовця (ст. 5 Закону України «Про державну службу»).

Висновком про результати проведення перевірки по рапорту чергового Перечинського РВ (з обслуговування Перечинського та Великоберезнянського районів) УМВС України в Закарпатській області, затвердженим начальником цього органу внутрішніх справ 20.08.2015 (а.с. 11-13), зафіксовано, що 04.08.2015 об 11-30 к.ч. ОСОБА_3 за телефонним номером «102» просила вжити заходів до її сусідки гр-ки ОСОБА_1, мешканки ІНФОРМАЦІЯ_2, яка постійно ображає її нецензурними словами. Працівниками слідчо-оперативної групи, яка прибула за викликом, були опитані ОСОБА_3, яка пояснила, що 04.08.2015 близько 11-40 к.ч. ОСОБА_1 вчинила з нею сварку та ображала її нецензурними словами і брудною лайкою; ОСОБА_4, ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_6, які пояснили, що цього дня близько 08-50 09-00 к.ч. ОСОБА_1 вчиняла сварки також і із ними та ображала їх так само, як і ОСОБА_3; ОСОБА_1 і ОСОБА_7, які пояснили, що ніякої сварки не було, бо близько 09-00 к.ч. ОСОБА_1 ще перебувала на роботі, водночас повідомили, що через земельний спір із сусідами викликали цього дня додому земельну комісію Малоберезнянської сільради та сільського голову ОСОБА_10, який приїхав до їхнього будинку близько 11-45 к.ч. Посилаючись на суперечності в часі щодо подій, про які повідомляла ОСОБА_3, орган внутрішніх справ дійшов висновку про те, що такої сварки не могло бути та припинив подальший розгляд повідомлення.

Чинним Висновком № 2930 про результати проведення перевірки за заявою ОСОБА_3, затвердженим начальником Перечинського РВ (з обслуговування Перечинського та Великоберезнянського районів) УМВС України в Закарпатській області 10.10.2015, і доданими до нього матеріалами стверджується факт прийняття 16.09.2015 від ОСОБА_3 заяви, оформленої на бланку протоколу про прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення (або такого, що готується), про образу її та її сина 04.08.2015 у період приблизно з 10-00 до 12-00 к.ч. нецензурною лайкою з боку, зокрема, ОСОБА_1, заявник був попереджений про кримінальну відповідальність, передбачену ст. 383 КК України, за завідомо неправдиве повідомлення про вчинення злочину. Матеріали містять копії пояснень, відібраних із використанням бланків відповідних протоколів, від 04.08.2015 (пояснення ОСОБА_6, ОСОБА_5, ОСОБА_4І.), від 06.08.2015 (пояснення ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_7, ОСОБА_12О.), оригінали пояснень, відібраних у ОСОБА_3 (16.09.2015), у ОСОБА_13 (22.09.2015), у ОСОБА_2 (28.09.2015), а також копію пояснення, відібраного у вересні 2015 року (день нерозбірливо) у ОСОБА_1 Зазначені особи дали різні пояснення щодо відповідних обставин: від підтвердження певних обставин щодо сварки та образ з боку ОСОБА_1, а також пояснення розбіжностей у визначенні часу події (ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_13, ОСОБА_4І.), до заперечення факту сварки, з урахуванням, також, розбіжностей у поясненнях щодо часу події (ОСОБА_1, ОСОБА_7, ОСОБА_11В.)) та пояснення щодо необізнаності стосовно сварки (ОСОБА_10, ОСОБА_12О.).

За результатами перевірки заяви ОСОБА_14 орган внутрішніх справ дійшов висновку, що в даному випадку в діях ОСОБА_1 грубого порушення громадського порядку не було, а вбачаються ознаки адміністративного правопорушення, тому прийняв рішення подальший розгляд повідомлення припинити, гр-ку ОСОБА_1 притягнути до адміністративної відповідальності за ст. 173 КУпАП.

Постановою Перечинського районного суду від 04.01.2016 справу № 298/1106/15 (протоколи від 28.10.2015 №№ 008819 і 008820, від 06.11.2015 № 005182) про адміністративне правопорушення, передбачене ст. 173 КУпАП, щодо ОСОБА_1 повернуто на доопрацювання до Перечинського відділення поліції Ужгородського відділу поліції ГУ НП в Закарпатській області (а.с. 147-148). Із одержаних апеляційним судом листів Перечинського райсуду від 12.07.2016 № 1.13/262/16 і Перечинського відділення поліції Ужгородського ВП ГУ НП в Закарпатській області від 18.07.2016 № 3923/106/25/3-2016 випливає, що вищезгадана справа про адмінправопорушення до суду повторно ще не надходила.

Заявою від 05.08.2015 (а.с. 14) ОСОБА_2 звернулася до Великоберезнянського районного відділу Управління МНС України і просила вжити заходів до працівника ОСОБА_1, яка 03.08.2015 між 18-00 і 19-00 к.ч. зателефонувала на номер 31-2-46, який належить дідусю заявника ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_3, і ображала його нецензурною лайкою, потім телефон узяла бабуся заявника, яку ОСОБА_1 продовжила ображати нецензурною лайкою. Заявник зазначав, що в цей час ОСОБА_1 була на роботі і ухилялася від виконання своїх посадових обовязків, займала телефонну лінію, на яку могли б у цей час телефонувати про екстрені виклики пожежної небезпеки. Крім цього, ОСОБА_2 повідомила, що 04.08.2015 ОСОБА_1 і її чоловік ОСОБА_7 повернувшись з роботи на протязі дня ображали її та сусідку ОСОБА_3 нецензурною лайкою, непристойними словами, погрожуючи їм та принижуючи честь і гідність. Була викликана оперативна група міліції, яка склала протоколи на дії ОСОБА_1 і ОСОБА_7 За такі неправомірні дії ОСОБА_2 просила вжити заходів до цих осіб, вважаючи, що такі люди не достойні працювати в лавах Управління ДСНС України, ці люди та їх поведінка ганьба для відділення.

Перевіривши заяву ОСОБА_2 начальник 2-ї ДПРЧ УДСНС у Закарпатській області листом від 25.08.2015 повідомив ОСОБА_2, що 03.08.2015 ОСОБА_1 не телефонувала зі службового телефону її батькам, а стосовно складання протоколів працівниками міліції, то зі слів ОСОБА_1 такі не складалися (а.с. 15-17). За місцем служби на ОСОБА_1 04.09.2015 складено позитивну характеристику, в якій зазначено, зокрема, що вона дисциплінована, дотримується законності, правильно будує стосунки з громадянами та колегами по службі, здатна працювати над усуненням своїх недоліків, відповідальна, морально стійка, рішуча, здатна контролювати свої емоції, стан здоровя задовільний, фізично підготовлена, здатна стійко переносити психофізичні навантаження (а.с. 24). З матеріалів справи також убачається, що 07.08.2015 ОСОБА_1 була відпущена з чергування через погіршення самопочуття, з 07.08. по 14.08.2015 вона перебувала на лікуванні (загальне захворювання), в т.ч., проходила консультації та обстеження в кардіологічному диспансері в м. Ужгороді, до справи додані копії чеків на оплату ліків (382,70 грн) і пального (597,63) (а.с. 19-23, 26). У справі міститься також позитивна характеристика на ОСОБА_1, складена 04.09.2015 Малоберезнянським сільським головою ОСОБА_10 (а.с. 25).

Спірні правовідносини регулюються нормами ЦК України, іншого законодавства щодо звернень громадян, поширення інформації, захисту честі, гідності, ділової репутації особи, відшкодування шкоди.

Відповідно до ст.ст. 11-14 ЦК України, цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, в т.ч., із заподіяння шкоди, а також із інших дій осіб, юридичних фактів, що породжують цивільні права та обовязки, фізична особа здійснює свої цивільні права на власний розсуд, виконує цивільні обовязки в межах, встановлених, зокрема, актом цивільного законодавства.

ОСОБА_1 виходячи зі своєї правової позиції про солідарну відповідальність ОСОБА_3 і ОСОБА_2 у спірних правовідносинах предявила до них вимогу про солідарне відшкодування майнової та моральної шкоди. Така правова позиція помилкова.

В обґрунтування свого позову ОСОБА_1 поклала доводи про недостовірність, неправдивість поширеної щодо неї відповідачами ОСОБА_3 і ОСОБА_2 інформації, яка ганьбить, принижує честь, гідність і ділову репутацію. Однією з правових підстав позову ОСОБА_1 зазначала положення частини третьої статті 277 ЦК України, які передбачали, що негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного, однак, на час виникнення спірних правовідносин цю норму із Кодексу було виключено. Попри це, за сукупністю норм ст. 13 ч.ч. 2-4, ст. 269 ч. 1, ст. 270 ч. 1, ст. 273 ч. 3, ст. 275, ст. 277 ч.ч. 1, 2, 4, ст. 302 ч. 2 ЦК України, ст. 28 ч. 1 Закону України «Про інформацію» (ОСОБА_15 № 2657-XII), ст. 37 ч. 2 Закону України «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні», із урахуванням положень ст. 8 ч. 1 ЦК України, достовірність негативної інформації, поширеної про особу, належить доводити її поширювачу.

Згідно із ст. 275 ЦК України, захист особистого немайнового права здійснюється у спосіб, встановлений Главою 3 цього Кодексу, а також іншими способами відповідно до змісту цього права, способу його порушення та наслідків, що їх спричинило це порушення. При цьому, скористатися своїм правом на захист від позову, зокрема, виконати процесуальний обовязок стосовно доведення достовірності інформації, спростування доводів позивача відповідач може лише за умови належного обґрунтування позову щодо інформації, про яку йдеться, та предявлення до нього конкретних вимог. Позивач не предявляв вимог про визнання відповідної інформації такою, що не відповідає дійсності (недостовірною), принижує честь, гідність і ділову репутацію, а тому і про визнання дій відповідачів неправомірними. За змістом позиції позивача, він виходив апріорі із недостовірності всіх поширених відповідачами відомостей без розрізнення фактів і оціночних суджень, позаяк не сформулював відповідного прохання з наведенням відповідного обґрунтування, які саме слова, вирази, частини тексту (звернень) є недостовірними, такими, що принижують честь, гідність, ділову репутацію. Крім того, є два різних звернення, вимоги щодо змісту кожного з яких не формулювалися. За таких умов, суд не вправі на свій розсуд визначати, вибирати слова і вирази, що їх слід вважати (визнавати) недостовірними. Отже, конкретна інформація, яку позивач вважає недостовірною, неправдивою, принизливою, такою не визнавалася, дії відповідачів неправомірними теж не визнавалися і позивач про це не просив, тоді як встановлення таких фактів, визнання обґрунтованими відповідних вимог має значення для вирішення питання про відшкодування позивачу шкоди, завданої відповідними діями.

Особа вправі вимагати повного відшкодування завданої їй винними неправомірними діями іншої особи (зокрема, порушенням особистого немайнового права) майнової та моральної шкоди (ст.ст. 22, 23, 280, 1166, 1167, 1192 ЦК України), відсутність своєї вини доводить особа, яка завдала шкоди, проте, розмір шкоди доводиться потерпілим. Солідарний обовязок виникає у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобовязання; у разі солідарного обовязку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обовязку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо (ст. 541, ст. 543 ч. 1 ЦК України); особи, спільними діями або бездіяльністю яких було завдано шкоди, несуть солідарну відповідальність перед потерпілим; за заявою потерпілого суд може визначити відповідальність осіб, які спільно завдали шкоди, у частці відповідно до ступеня їхньої вини (ст. 1190 ЦК України).

За змістом солідарного обовязку боржників, у т.ч., солідарної відповідальності заподіювачів шкоди, особи вважаються такими, що спільно завдали шкоди, якщо вони завдали неподільну шкоду взаємоповязаним сукупними діями або діями з єдністю наміру. Ця обставина є предметом доказування (ст. 179 ч. 1 ЦПК України). Відповідачі заперечували як протиправність своїх дій, так і наявність підстав для солідарної відповідальності як таких. Позивач не спростував цих заперечень, не надав доказів, які б із достатньою обґрунтованістю та переконливістю вказували на наявність у відповідачів, як зазначено в позовній заяві, «змови» з метою заподіяння йому шкоди, вчинення ними відповідних спільних, взаємоповязаних дій, наявності у них єдності наміру, спільного умислу, спрямованого на заподіяння шкоди.

Натомість, мають місце два різних звернення двох різних осіб із різних підстав до двох різних інстанцій, із різною метою відповідно до компетенції цих інстанцій, звернення за місцем служби позивача частково стосується конфліктної ситуації, зафіксованої 04.08.2015. ОСОБА_3 звернулася до органу внутрішніх справ із заявою про вчинення правопорушення, а ОСОБА_2 за місцем служби ОСОБА_1 щодо її дій під час чергування та поза ним. Сама по собі часткова повязаність звернень щодо опису відповідного факту не є свідченням спільності умислу відповідачів, які діють у цивільних відносинах самостійно (ст. 2 ч. 1, ст.ст. 24, 26, 30 ЦК України), єдності їхнього наміру тощо і протилежного в справі не встановлено.

Відтак, підстави, що випливають із вищенаведених норм закону та положень ст.ст. 27, 28, 31 Закону № 2657-ХІІ, для солідарної відповідальності ОСОБА_3 і ОСОБА_2 за вимогами, предявленими ОСОБА_1, відсутні, а відповідні доводи позивача ґрунтуються на недопустимих у доказуванні припущеннях (ст. 60 ч. 4 ЦПК України). Понад те, предявивши вимоги саме про солідарну відповідальність, підтримуючи саме таку правову позицію в апеляційному суді, відповідним чином її умотивувавши, позивач визначив фактичні та правові підстави позову, визначив підстави і межі судового розгляду у суді як першої, так і апеляційної інстанції, які не вправі за ці межі виходити.

Заперечуючи обґрунтованість предявлених до них вимог, відповідачі зазначали, що діяли правомірно, позаяк реалізували передбачене законом право на звернення до державних органів. Така правова позиція обґрунтована.

Кожен має право на повагу до його гідності; кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань, кожен має право вільно поширювати інформацію в обраний ним спосіб; усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобовязані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк (ст.ст. 28, 34, 40 Конституції України). Зазначеному відповідають положення ЦК України (зокрема, ст.ст. 200, 201, 269-271, 275, 297, 299, 302), Закону № 2657-ХІІ (зокрема, ст.ст. 1, 3, 5, 9, 10), Закону України «Про звернення громадян» (зокрема, ст.ст. 1, 2, 14-20), якими передбачено законодавчі механізми реалізації відповідних прав. Цими ж нормами, а також ст. 32 Конституції України визначено, що здійснення відповідних прав може бути обмежене для захисту репутації або прав інших людей, а субєкт відносин у сфері інформації вправі судовим порядком вимагати захисту його порушених особистих немайнових прав, в т.ч. спростування недостовірної інформації, відшкодування моральної шкоди, завданої таким порушенням.

Згідно зі ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Конвенція), підписаної в ОСОБА_11 04.11.1950 і ратифікованої Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР, право на свободу вираження поглядів включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади, здійснення цих свобод, оскільки воно повязане з обовязками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві для захисту репутації чи прав інших осіб. Конвенція та практика Європейського суду з прав людини застосовуються судами при розгляді справ як джерело права (ст. 9 Конституції України, ст.ст. 14-16, 19 Закону України «Про міжнародні договори України», ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»). Європейський суд з прав людини керується своєю попередньою практикою і тлумачить Конвенцію та протоколи до неї, розглядаючи фактичні обставини конкретної справи в світлі вимог сьогодення.

Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації (ст. 277 ч. 1 ЦК України). ОСОБА_15 № 2657-ХІІ встановлює, що ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень, якими, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири); оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості (ст. 30 ч.ч. 1, 2).

Вирішуючи справу «Лінгенс проти Австрії» (Lingens v. Austria) від 08.07.1986 (заява № 9815/82) Європейський суд з прав людини зазначив, що слід уважно розрізняти факти та оціночні судження… Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна. У справі «Гендісайд проти Сполученого Королівства» (Handyside v. The United Kingdom) від 07.12.2976 (заява № 5493/72) суд висловив позицію, що свобода вираження поглядів є однією з основоположних підвалин демократичного суспільства…. Це стосується не тільки «інформації» та «ідей», що сприймаються доброзичливо або оцінюються як неагресивні чи нейтральні, але й тих, що ображають, шокують або викликають занепокоєння у суспільстві чи серед будь-якої частини його населення…. Такими є вимоги плюралізму, терпимості та широти поглядів…. ОСОБА_15 у «справі Лінгенса…», у справах «ОСОБА_16 і Гейсельс проти Бельгії» (De Haas and Gijsels v. Belgium), від 24.02.1997 (заява № 19983/92), «Праґер і Обершлік проти Австрії» (Prager and Oberschlick v. Austria) від 26.04.1995 (заява № 15974/90) суд вказував на значення, яке має наявність чи відсутність достатньої фактичної основи для такого судження, оскільки навіть оціночне судження без будь-якої фактичної основи може бути надмірним. Аналогічні висновки щодо різниці між фактами та оціночними судженнями, повязаності судження з фактичним базисом, можливості оцінки такого судження як перебільшення за відсутності для нього будь-якого фактичного підґрунтя зроблені Європейським судом у справі «Українська Прес-Група проти України» (Ukrainian Media Group v. Ukraine) від 29.03.2005 (заява № 72713/01). Зазначені висновки Європейського суду з прав людини містяться і в інших його рішеннях.

При вирішенні спору має значення відповідність змісту звернень, у яких, як вважав позивач, відносно нього поширені фактичні недостовірні дані, поняттю інформації в розумінні Закону № 2657-ХІІ (будь-яких відомостей та/або даних, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді ст. 1) та ст.ст. 200, 277 ЦК України, при цьому, слід розрізняти як характер звернень, так різницю між фактичними твердженнями та оціночними судженнями.

Звертаючись до органу внутрішніх справ із заявою щодо неправомірних, як вона вважала, дій ОСОБА_1, відповідач ОСОБА_3 реалізувала своє право, передбачене Конституцією і Законами України на звернення до правоохоронного органу із повідомленням про такі неправомірні дії, вчинені щодо неї та члена її сімї, з метою їх перевірки та правової оцінки відповідно до компетенції цього органу. Та обставина, що в ході перевірки відповідна інформація, що була повідомлена особою у наведений спосіб, може не знайти свого підтвердження, сама по собі не може бути підставою для задоволення позову, що ґрунтується на факті такого звернення особи. Такі дії особи є правомірними, а тому не можуть кваліфікуватися як поширення недостовірної інформації.

Звернення відповідача ОСОБА_2 за місцем служби ОСОБА_1 узгоджується з вимогами закону щодо питань дотримання державним службовцем, рядовим служби цивільного захисту дисципліни як під час виконання службових обовязків, так норм щодо дисципліни та етики поведінки і в позаслужбовий час. Особа, яка звернулася, вказувала по суті на порушення неправомірними, за її переконанням, діями позивача (образа дідуся і бабусі, заявника особисто), вчиненими на службі та поза нею, її немайнових прав, на захист яких вона повинна була вживати відповідних заходів.

Зміст дій та характер заяви ОСОБА_3 вказують на повідомлення правоохоронному органу фактичних даних щодо дій ОСОБА_1 Заява відповідача ОСОБА_2 містить як вказівку на фактичні дані, так і оціночні судження, оскільки у ній ідеться про оцінку особи позивача, яка, на думку відповідача, за своїми особистими даними, негативною поведінкою, що її характеризують, не достойна працювати у службі цивільного захисту. Заява, подана за місцем служби позивача, характеризує службовця, який не може бути закритим для критики щодо його дій та поведінки, для його керівництва у звязку з подіями (діями), до яких як заявник, так і службовець мають стосунок особисто. Вимоги, які ставляться до державного службовця, передбачають право і можливість повідомлення його роботодавця про поведінку працівника у позаслужбовий час. Є встановленим, що для звернень відповідачів існувала певна фактична основа, у звязку з відповідними подіями складалися документи, у протокольній формі відбиралися, у т.ч., в той же день, пояснення, а правоохоронний орган дійшов висновку про наявність у діях позивача складу адміністративного правопорушення. Відповідачі виходили з власного сприйняття форми та змісту документів, які складалися працівниками органу внутрішніх справ на місці події. Відповідно, певна фактична основа існувала і для суджень, висловлених у заяві ОСОБА_2, яка не містить наклепу. Обидва звернення передбачали необхідність їх перевірки та прийняття відповідних рішень після її проведення, що, власне, і було зроблено, на проходження ОСОБА_1 служби це негативно не вплинуло. Згідно із ст. 277 ЦК України, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням субєктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати.

Таким чином, дії відповідачів ОСОБА_3 і ОСОБА_2, повязані із їх зверненнями, ґрунтуються на зазначених вище нормах законодавства щодо захисту особистих немайнових прав, на що вони мають рівні із позивачем права, а також випливають із необхідності захисту від протиправної, на переконання відповідачів, поведінки позивача щодо них, членів їх сімей і близьких родичів. Заяви відповідачів не містили завідомо неправдивої інформації. Така оцінка дій відповідачів узгоджується й зі змістом правової позиції, викладеної в Рішенні Конституційного Суду України від 10.04.2003 № 8-рп/2003 у справі № 1-9/2003, відповідно до якої викладення у заяві до правоохоронного органу відомостей особою, на думку якої посадовими чи службовими особами цього органу при виконанні функціональних обовязків порушено її право, не може вважатись поширенням відомостей, які порочать честь, гідність чи ділову репутацію або завдають шкоди інтересам цих осіб, за винятком випадку, якщо у відповідній заяві містяться завідомо неправдиві відомості.

Відтак, дії відповідачів є правомірними, іншого у справі не встановлено та не доведено. У контексті справи та з урахуванням встановленого, зокрема, щодо змісту звернень, визначальним є саме факт реалізації відповідачами права на відповідні звернення, що підлягають перевірці та оцінці адресатами, а не власне їх зміст. Та обставина, що кінцевого рішення у справі про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 ще не прийняте, наведеного вище не спростовує і на реалізацію відповідачами свого права на звернення як таку не впливає. Тож у справі не встановлено фактів поширення відповідачами негативної інформації у розумінні закону про позивача, надмірності оціночних суджень, відсутні й підстави для солідарної відповідальності відповідачів за позовом. Особа не може бути притягнута до цивільно-правової відповідальності за реалізацію права на звернення до органів влади, що мали місце в даному випадку і перевірялися встановленим порядком. Доводи позивача, докази, на які він посилався у ствердження свої вимог, цих висновків не спростовують.

Суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та в цілому правильно застосував до спірних правовідносин норми закону, якими вони регулюються, дав загалом вірну оцінку доказам. Зазначивши в рішенні, що заява ОСОБА_3 до правоохоронного органу та заява ОСОБА_2 за місцем служби ОСОБА_1 щодо її дій у частині здійснення телефонного дзвінка, про який ішлося, не є поширенням відомостей, які порочать честь, гідність чи ділову репутацію позивача або завдають шкоди його інтересам, суд дійшов вірного висновку, що відповідає вимогам закону та обставинам справи.

Поряд із цим, кваліфікувавши зміст заяви ОСОБА_2 в частині, яка стосувалася подій за участю сторін, що відбулися 04.08.2015, та негативної характеристики позивача як поширення інформації стосовно особистого (сімейного) життя ОСОБА_1 як людини і громадянина, а тому поширення недостовірної негативної інформації про особу, суд припустився помилки. Задовольняючи позов частково з огляду на такий висновок, суд не врахував повною мірою обставин справи та норм законодавства у сукупності та взаємозвязку, не врахував її контексту, особливостей реалізації відповідачем права на звернення, наявності фактичних підстав для нього та необґрунтовано повязав право на звернення як таке із наслідками його перевірки, тоді як це право саме по собі не може залежати від результату перевірки звернення і не може бути обмежене в такий спосіб. Суд також визнав висловлення відповідачем негативної характеристики щодо позивача, а також висловлення щодо «всього відділення ДСНС № 2 негативної інформації», яке не є субєктом спірних правовідносин, поширенням недостовірної інформації стосовно особистого (сімейного) життя позивача, чим всупереч закону ототожнив оціночні судження із негативною інформацією. ОСОБА_15, задовольнивши позов частково, суд у рішенні не навів конкретного формулювання інформації, яка є недостовірною, такою, що принижує честь, гідність і ділову репутацію позивача.

За встановлених у справі під час апеляційного розгляду обставин, суд не мав передбачених законом підстав ані для повного, ані для часткового задоволення похідних щодо поширення недостовірної інформації, яка принижує її честь, гідність і ділову репутацію позивача, вимог про відшкодування з відповідачів майнової та моральної шкоди позивачу безвідносно до питання про доказування вимог про відшкодування цієї шкоди, де факт, зокрема, повязаності погіршення стану здоровя позивача із діями відповідачів у разі заперечення такого (що має місце) доводиться шляхом проведення відповідної судової експертизи (ст.ст. 66, 143-150 ЦПК України), питання про яку не вирішувалося. Задовольнивши позов частково і стягнувши з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1500,00 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди суд неправильно застосував норми матеріального права, порушив норми процесуального права, рішення суду в цій частині не відповідає вимогам ст.ст. 212-215 ЦПК України. В іншій частині рішення ухвалено із додержанням вимог закону.

Виходячи з наведеного, на підставі ст. 309 ч. 1 п.п. 2-4 ЦПК України апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 слід відхилити, апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 задовольнити, рішення суду першої інстанції в частині задоволення предявленого ОСОБА_1 до ОСОБА_2 позову про захист честі, гідності, ділової репутації та солідарне відшкодування шкоди скасувати, у позові до відповідача ОСОБА_2 відмовити. В частині відмови в задоволенні решти вимог рішення суду на підставі ст. 308 ЦПК України залишається без змін.

Керуючись ст. 307 ч. 1 п.п. 1, 2, ст. 308, ст. 309 ч. 1 п.п. 2-4, ст.ст. 314, 316 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити, рішення Перечинського районного суду від 23 лютого 2016 року у частині задоволення предявленого ОСОБА_1 до ОСОБА_2 позову про захист честі, гідності, ділової репутації та солідарне відшкодування шкоди скасувати, у позові до відповідача ОСОБА_2 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1875,70 грн у відшкодування витрат по оплаті судового збору.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді