АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/9424/2016 Головуючий у суді першої інстанції - ЯрошенкоС.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції - Оніщук М.І.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 вересня 2016 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючий суддя Оніщука М.І.,

судді Українець Л.Д., Шебуєва В.А.,

секретар Майданець К.В.,

за участю:

представника відповідачів ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 25 квітня 2016 року по цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2014 року ТОВ «Кредитні ініціативи» звернулось до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором з ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Свої вимоги позивач мотивував тим, що 28.08.08 між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір № 2619/0808/71-081, відповідно до умов якого Банк надав кредитні кошти у розмірі 165 000 доларів СШАтерміном до 28.08.2030 із сплатою 12,5% річних. 28.08.08 між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_5 укладено договір поруки, за умовами якого останній взяв на себе зобов'язання відповідати за виконання боржником зобов'язань за вказаним кредитним договором у повному обсязі. Банк свої зобов'язання виконав, кредит надав, але відповідачі свої зобов'язання належним чином не виконують, кредит та відсотки не сплачують. На підставі викладеного позивач просив стягнути кредитну заборгованість.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 25.04.2016 позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» заборгованість за кредитним договором у сумі 3 386 902,07 грн. та витрати по сплаті судового збору у сумі 3 654 грн. В іншій частині у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_4 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову. Вважає, що рішення є незаконним та необґрунтованим, оскільки судом першої інстанції було не повно з'ясовано всі обставини, що мають значення для справи, зокрема зазначає, що поза увагою суду залишилось те, що відповідач ОСОБА_4 є і позичальником, і іпотекодавцем в одній особі, а відтак одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості та вимог про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки є незаконним.

Представник відповідачів в судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу з викладених в ній підстав та просив її задовольнити.

Представник позивача в судове засіданняне з'явивсь, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Колегія суддів визнала за можливе розглянути справу за відсутності представника позивача, оскільки його неявка не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення представника відповідачів, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_5 сторонами не оскаржено.

Згідно вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення суду, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частково задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, щовідповідач ОСОБА_4 порушила взяті на себе зобов'язання, визначені кредитним договором укладеного між сторонами, щодо вчасного повернення кредиту та сплати відсотків за його користування, що призвело до виникнення заборгованості, яка підлягає, в силу вимог договору та закону, стягненню з відповідача.

Вказаний висновок суду є законним та обґрунтованим, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, що 28.08.08 між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір №2619/0808/71-081, відповідно до умов якого Банк надав кредитні кошти у розмірі 165 000 дол. США терміном до 28.08.2030 із сплатою 12,5% річних.

28.08.08 між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_5 укладено договір поруки, за умовами якого останній взяв на себе зобов'язання відповідати за виконання боржником зобов'язань за вказаним кредитним договором у повному обсязі.

28.11.2012 між ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» та ПАТ «Сведбанк» укладено договір факторингу № 15, у зв'язку із чим право вимоги кредитної заборгованості за договором відступлені ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс».

28.11.2012 ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» та ТОВ «Кредитні ініціативи» укладено договір факторингу, згідно умов якого право вимоги кредитної заборгованості за договором відступлені останньому.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідачі, не сплативши у вказаний в договорі строк кредит, порушили вимоги ст. 530 ЦК України відповідно до якої, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін), тобто згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Відповідно до ст.ст. 525, 526, 530 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, при чому зобов'язання має виконуватися належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору.

Відповідно до ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ч. 2 ст. 615 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов'язання.

Стаття 629 ЦК України встановлює, що договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Частина 1 ст. 1054 ЦК України визначає, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредити) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Разом з цим у відповідності до ч. 1 ст. 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитом як солідарні боржники. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не вказано договором поруки.

Відповідач ОСОБА_4свої зобов'язання, щодо погашення заборгованості по наданому кредиту та сплаті процентів за користування ним належним чином не виконала, в зв'язку з чим станом на 01.04.2014 заборгованість за Кредитним договором становить 3 386 902,07 грн.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення суми заборгованості з відповідача ОСОБА_4, оскільки відповідач ОСОБА_4 порушила умови кредитного договору від 28.08.2008, в частині повернення кредиту в строки передбачені умовами договору.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_4 вказувала, що суд не прийняв до уваги те, що 31.03.2014 Деснянським районним судом м. Києва було задоволено позов ТОВ «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_4, яким в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №2619/0808/71-081 від 28.08.2008 звернуто стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором № 2619/0808/71-081-Z-1 від 28.08.2008, а саме квартиру АДРЕСА_1. Вказане рішення набрало законної сили.

Згідно з вимогами ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 590 ЦК України, звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом.

Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Статтею 12 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки.

У пункті 9 Постанови № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30.03.2012 Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, роз'яснив, Право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне заявлення відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінною від особи іпотекодавця (майновий поручитель), одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо) належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК, статті 3 і 4ЦПК).

Задоволення позову кредитора про звернення стягнення на предмет іпотеки/застави не є перешкодою для пред'явлення позову про стягнення заборгованості з поручителя за тим самим договором кредиту у разі, якщо на час розгляду справи заборгованість за кредитом не погашена. Задоволення позову кредитора про стягнення заборгованості з поручителя не є перешкодою для пред'явлення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки/застави з метою погашення заборгованості за тим самим договором кредиту у разі, якщо на час розгляду спору заборгованість за кредитом не погашена.

Встановивши вищевказані фактичні обставини справи, проаналізувавши норми права, які регулюють виниклі правовідносини сторін, суд першої інстанції дійшов цілком законного висновку про правомірність пред'явлення позивачем позову про стягнення заборгованості за кредитним договором, що є його правом.

Крім того, в апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_4 стверджувала про недоведеність суми заборгованості, однак таке твердження є необґрунтованим, оскільки в матеріалах справи міститься відповідний розрахунок заборгованості, проведений автоматизованою системою банку з урахуванням умов кредитного договору та здійснення відповідних виплат, а отже суд з урахуванням умов кредитного договору мав можливість перевірити заявлену до стягнення суму і дійти правомірного висновку про наявність заборгованості в означеному розмірі.

При цьому, слід наголосити, що заперечуючи розмір заборгованості, відповідач власного розрахунку не надала, тобто в порушення вимог ст.ст. 57-60 ЦПК України не довела належними і допустимими доказами свої заперечення проти вимог позивача.

Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Висновки суду щодо наявності підстав для часткового задоволення позовних вимог відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Щодо доводів апеляційної скарги про не повне з'ясування обставин, що мають значення для справи, то вони також є необґрунтованими та безпідставними, оскільки суперечать наявним у справі доказам, фактичним обставинам справи та вимогам закону.

Отже, суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам сторін належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності та постановив законне, правильне по суті і справедливе рішення.

Таким чином, при апеляційному розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування рішення, в справі не виявлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, при цьому, не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Отже, з огляду на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги та залишення рішення суду без змін.

Враховуючи викладене, керуючись, ст.ст. 218, 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 25 квітня 2016 року по цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та протягом двадцяти днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий М.І. Оніщук

Судді Л.Д. Українець

В.А.Шебуєва