Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний № 333/7112/15 Головуючий у 1 інстанції: Ярошенко А.Г.
№ провадження 22-ц/778/3164/16 Суддя-доповідач: ОСОБА_1В
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

„07 липня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Савченко О.В.

суддів: Кочеткової І.В., Маловічко С.В.

при секретарі: Бурак А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 19 травня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання права власності у порядку спадкування за законом, -

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання права власності у порядку спадкування за законом.

У позові зазначав, що 28.01.1952 року Сталінським районний комунальним господарством було укладено договір з його батьком ОСОБА_6 щодо відводу земельної ділянки площею 564 кв. м для побудови житлового будинку площею 25,8 кв.м з трьома кімнатами за адресою: м. Запоріжжя, вул. Коса, буд. 48.

Зазначений житловий будинок був збудований у 1952 році.

Згідно листа ОП «ЗМБТІ» від 31.08.2011 року, вказане нерухоме майно не пройшло державну реєстрацію.

Відповідно до технічного паспорта, складеного ТОВ «ЗМБТІ», станом на 23.03.2012 року за адресою: м . Запоріжжя, вул. Коса, буд., 48 розташований житловий будинок літ. «А», побудований у 1952 році, загальною площе. 30,2 кв.м. та складається із двох кімнат.

23 жовтня 1983 року ОСОБА_6 помер.

Після його смерті відкрилася спадщина на зазначений жилий будинок № 48 по вул. Коса у м. Запоріжжі, але спадкова справа не заводилась, спадкові права ніким оформлено не були.

Після смерті батька у будинку залишилася проживати дружина померлого мати позивача ОСОБА_7, яка фактично й прийняла спадщину.

28 листопада 2001 року ОСОБА_7 померла. Після її смерті в будинку залишився проживати її онук ОСОБА_8, який є сином ОСОБА_2, в будинку він був зареєстрований ще за життя ОСОБА_7

Спадкоємцями ОСОБА_7 першої черги являлися її діти: позивач її син, донька ОСОБА_2 та син - ОСОБА_9.

09.02.2002 року у встановлений законом термін вони звернулися до Шостої державної нотаріальної контори м. Запоріжжя з заявами про прийняття спадщини після померлої ОСОБА_7

19 березня 2008 року помер ОСОБА_9, свідоцтво про право на спадщину отримати не встиг.

Його спадкоємці - ОСОБА_4 та ОСОБА_5 08.04.2012 року звернулися до Шостої державної нотаріальної контори м. Запоріжжя з заявами про прийняття спадщини після померлого ОСОБА_9

Постановами Державного нотаріуса Шостої Запорізької державної нотаріальної контори від 22.08.2011 року та 25.08.2011 року позивачу та ОСОБА_2 у видачі свідоцтва про право власності в порядку спадкування було відмовлено через відсутність у них правовстановлювальних документів на будинок.

Між тим, у 1952 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків», що втратив чинність Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-ІІ, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків», згідно яким підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства.

Ці правові акти виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації не пов»язували.

Посилаючись на те, що оскільки на момент смерті спадкодавця ОСОБА_7 будинок, успадкований нею після смерті чоловіка ОСОБА_6, був збудований, однак відсутність реєстрації права власності на цей будинок позбавляє його, як спадкоємця, оформити право власності в порядку спадкування, просивсуд визнати за ним право власності на 1/3 частину жилого будинку № 48 по вул. Коса у м. Запоріжжі у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_7, яка померла 21 листопада 2001 року.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 19 травня 2016 року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/3 частину жилого будинку № 48 по вул. Коса у м. Запоріжжі у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_7, яка померла 21 листопада 2001 року.

З вказаним рішенням ОСОБА_2, яка також є спадкоємцем першої черги за законом після смерті ОСОБА_7, не погодилася, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, на невідповідність висновків суду фактичним обставинам, оскільки спірний будинок, в якому проживали її та позивача батьки, а до теперішнього часу проживає її син з родиною, не приймався в експлуатацію державною комісією, відповідний акт комісії виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів не затверджувався, а тому будинок не може відноситися до спадкового майна, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволені позову відмовити.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Відповідно до ст.. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що оскільки спірний житловий будинок, який після смерті чоловіка ОСОБА_6 фактично прийняла у спадщину його дружина ОСОБА_7, 1952 року забудови, був зведений на виділеній для цього на підставі договору земельній ділянці, то він не був самовільним будівництвом, і дійшов висновку про наявність за вказаних обставин правових підстав для визнання за позивачем права власності на 1 / 3 частину цього будинку, як за спадкоємцем, в порядку ст.ст. 524, 548, 549 ЦК Української РСР, що був чинним на момент смерті ОСОБА_7

Висновки суду першої інстанції відповідають фактичним обставинам справи і вимогам норм матеріального права.

Судом встановлено, що ОСОБА_6, померлий 23 жовтня 1983 року, та ОСОБА_7, яка померла 28 листопада 2001 року, являлися батьками ОСОБА_3, ОСОБА_2 та ОСОБА_9, померлого 19 березня 2008 року, спадкоємцями якого є його дружина ОСОБА_4 та дочка ОСОБА_5

28.01.1952 року Сталінським районним комунальним господарством було укладено договір з ОСОБА_6 щодо відводу земельної ділянки площею 564 кв.м для будування жилого будинку площею 25,8 кв.м з трьома кімнатами за адресою: м. Запоріжжя, вул. Коса, дільниця 199а.

За умовами п.15 вказаного договору по завершенню будівництва забудовник мав протягом 5 днів повідомити комунгосп, який перевіряє та складає акт про виконання будівництва.

Згідно п.14 договору, зведена на земельній ділянці будівля є особистою власністю збудувавших її осіб.

На виконання вимог п. 20 договору, останній був нотаріально посвідчений та зареєстрований у райкомунгоспі 15.12.1952 року(а.с.22-23).

Згідно довідки ЗМБТІ від 14.02.1963 року, вказаний договір був продовжений до 13.02.1964 року(а.с.151).

Після смерті ОСОБА_6 в будинку залишилася проживати його дружина ОСОБА_7, після смерті якої у будинку, за згодою інших спадкоємців, залишилася проживати та мешкає на теперішній час родина сина ОСОБА_2 ОСОБА_8

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 04 грудня 2012 року, яке набрало законної сили 07 лютого 2013 року, було відмовлено у задоволенні вимог ОСОБА_8 до інших спадкоємців про визнання за ним, зокрема, права володіння та користування будинком № 48 по вул. Коса у м. Запоріжжі за набувальною давністю(а.с.66-70).

За змістом ст. 524 ЦК Української РСР, який був чинним на час смерті ОСОБА_6 та ОСОБА_7, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом.

Отже, спадкоємством вважається перехід майна померлого(спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців) у порядку, передбаченому ст.ст. 529-535 ЦК Української РСР.

Після смерті ОСОБА_7 її діти 09.02.2002 року у встановлений законом термін звернулися до Шостої державної нотаріальної контори м. Запоріжжя з заявами про прийняття спадщини.

Для спадкоємця, що прийняв спадщину, виникають як майнові права, так і обовязки. До майнових прав належить, зокрема, право власності.

Відповідно до ст. 86 ЦК Української РСР право власності це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном.

В обґрунтування вимог про визнання права власності на частину будинку в порядку спадкування за законом ОСОБА_3 посилався, зокрема, на те, що постановами Державного нотаріуса Шостої Запорізької державної нотаріальної контори від 22.08.2011 року та 25.08.2011 року йому та ОСОБА_2 у видачі свідоцтва про право власності в порядку спадкування було відмовлено через відсутність у них правовстановлювальних документів на будинок № 48 по вул.. Коса у м. Запоріжжі.

Задовольняючи позов ОСОБА_3, суд дійшов висновку, що спірний будинок належав померлій ОСОБА_7 на праві власності, при цьому правильно виходив з того, що право власності на збудований житловий будинок набувається в порядку, який існував на час його будівництва.

У 1952 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків.

Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до пяти як у місті, так і поза містом.

Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника.

Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства.

Такими вимогами, зокрема, були необхідність будівництва індивідуальних будинків у відповідності з проектами планування й забудови міста, передмістя та селищ (п.5 Постанови), будівництво за типовими та індивідуальними проектами(п.6 Постанови).

Ці правові акти не повязували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації.

Посилання ОСОБА_2 в апеляційній скарзі на те, що спірний будинок не може визнаватися спадковим майном, оскільки відповідно до п.п.6,7 Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах в селищах міського типу Української РСР, яка була затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31.01.1966 року, всі будинки і домоволодіння, у тому числі належні громадянам на праві особистої власності, підлягали реєстрації, здійснювалася вона на підставі документів, що встановлюють право власності, а згідно п.10 доданого до Інструкції переліку таких документів про право власності на жилий будинок, збудований після видання Указу від 26 серпня 1948 року, є затверджений виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів акт державної комісії про прийняття будинку в експлуатацію, який щодо спірного будинку відсутній, не є переконливими, враховуючи, що спірний будинок був побудований до набрання чинності названою Інструкцією, а положення як Указу від 26 серпня 1948 року, так і Постанови від 26 серпня 1948 року безпосередньо вимог щодо необхідності складання акту державною комісією, не містили, що підтверджується, зокрема, і умовами договору про забудову від 28.01.1952 року.

Крім того, порядок оформлення права власності на об»єкти нерухомого майна, на які відсутні акти прийняття їх в експлуатацію, наведено в ДБН А.3.1-3-94 «Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об»єктів» та в листі Державного комітету України з будівництва та архітектури від 23 березня 1999 року № 12/5-126, в якому, зокрема, роз»яснювалось, що по об»єктах, що збудовані до 05 серпня 1992 року, тобто до прийняття постанови Кабінету Міністрів України від 05 серпня 1992 року № 449, якою встановлено порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об»єктів, при їх реєстрації та оформленні права власності одним із документів є висновок про технічний стан будинку ( будівлі), що складається БТІ, тому доводи ОСОБА_2 про те, що не проведення за життя спадкодавця ОСОБА_7 реєстрації права власності на будинок було обумовлено відсутністю акта прийому його в експлуатацію на підтвердження завершення його будівництва, не є переконливими.

Інша наведені в апеляційній скарзі доводи не є суттєвими і правильність судових висновків не спростовують.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 314, 317 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 19 травня 2016 року по даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: