Справа № 465/9412/13 Головуючий у 1 інстанції: Мартьянова С.М.
Провадження № 22-ц/783/3487/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Н. О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Копняк С.М.

секретаря: Цапа П.М.

з участю: представника ОСОБА_2- ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційними скаргами Франківської районної адміністрації Львівської міської ради та Львівської міської ради на рішення Франківського районного суду м. Львова від 27 березня 2015 року, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до Франківської районної адміністрації Львівської міської ради, з участю третьої особи Департаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради про визнання права на користування квартирою № 37 будинку № 6 по вул. Науковій у м. Львові та зобов»язання Франківської районної адміністрації Львівської міської ради укласти договір житлового найму на квартиру АДРЕСА_1.

Франківська районна адміністрація Львівської міської ради звернулась в суд із зустрічним позовом до ОСОБА_2, з участю третіх осіб: ЛКП «Магістральне», Львівської міської ради про виселення ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1, як особи, що самовільно вселилася в житлове приміщення без надання іншого жилого приміщення.

Оскаржуваним рішенням позов ОСОБА_2 до Франківської районної адміністрації Львівської міської ради за участю третьої особи Департаменту містобудування Львівської міської ради про визнання права користування на квартиру №37 в будинку № 6 на вулиці Науковій, що у м. Львові та зобовязання укладення договору житлового найму - задоволено.

Визнано за позивачем ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, НОМЕР_1, виданий Залізничним РВ УМВС України у Львівській області 24.09.1996 року, право на користування квартирою №37 в будинку № 6 на вулиці Науковій у м. Львові.

Зобов'язано Франківську районну адміністрацію Львівської міської ради укласти з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, НОМЕР_1, виданий Залізничним РВ УМВС України у Львівській області 24.09.1996 року, договір житлового найму на квартиру №37 в будинку № 6 на вулиці Науковій у м. Львові.

У задоволенні зустрічної позовної заяви Франківської районної адміністрації Львівської міської ради до ОСОБА_2, за участю третіх осіб ЛКП «Магістральне», Львівської міської ради про виселення з самовільно зайнятого житла відмовлено.

Рішення в апеляційному порядку оскаржили Франківська районна адміністрація Львівської міської ради та Львівська міська рада,вважають, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з'ясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи.

В апеляційній скарзі Франківська районна адміністрація Львівської міської ради зазначає, що суд першої інстанції безпідставно прийшов до висновку, що проживання у спірній квартирі позивача відбулось однією сімєю та у звязку з своїм тимчасовим проживанням позивач набув право, як на користування житлом так і на укладення договору житлового найму. Позивач ніколи не був зареєстрованим у встановленому законом порядку в спірному житлі за час проживання померлих квартиронаймачів ОСОБА_4, ОСОБА_5 Дані обставини встановлені рішенням Апеляційного суду Львівської області від 24.11.2014 року, яким відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім»єю з ОСОБА_4 та визнання за ним права на прийняття спадщини. Крім того, позивачем не було надано доказів сплати ним комунальних послуг, проведення ремонтних робіт, чеків на придбання техніки, тощо. Також позивачем не надано й документів, що дають право користування квартирою, оскільки договір найму житлового приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордеру на жиле приміщення, між наймодавцем і наймачем громадянином, на імя якого видано ордер. З вищенаведених підстав апелянт просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні первісного позову відмовити, а зустрічний позов задовольнити повністю.

Львівська міська рада в своїй апеляційній скарзі зазначає, що спірна квартира належить їм та позивач в вказаній квартирі не зареєстрований, що свідчить про те, ОСОБА_4 не мала наміру надати позивачу можливості нарівні з нею реалізовувати право користування квартирою. Апелянт як на підставу задоволення апеляційної скарги також зазначає, що в матеріалах справи наявне рішення Апеляційного суду Львівської області від 24.11.2014 року в якому вказано, що ОСОБА_2 на підставі належних та допустимих доказів не доведено того, що він з 2006 року проживав із ОСОБА_4 однією сімєю без реєстрації шлюбу, оскільки жодних доказів, які б підтверджували дані обставини ним не надано. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні первісного позову відмовити, а зустрічний позов задовольнити повністю.З вищенаведених підста підстав апелянт просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні первісного позову відмовити, а зустрічний позов задовольнити повністю.

Заслухавши суддю - доповідача, заперечення представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 щодо доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду відповідає зазначеним вимогам.

Положеннями ст. 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їхнє підтвердження; які правовідносини сторін випливають зі встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

За загальними положеннями ЦПК України обов»язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України, ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 4 ЦПК України закріплено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Частиною ч.1 ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Згідно зі ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно із ч.1 ст.15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання, оспорювання. Відповідно до ч.2 ст.16 Цивільного кодексу України, способами захисту цивільних прав та інтересів передбачено визнання права, примусове виконання обовязку в натурі.

Частиною 3 ст. 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до положень ст. 65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку, за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Відповідно до ст. 64 ЖК України члени сім»ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов»язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім»ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім»ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Таким чином, законодавець не встановив вичерпного переліку осіб, які належать до кола членів сім»ї наймача, але визначив критерії, за якими осіб, не пов»язаних шлюбними або родинними відносинами, віднесено до них.

Як роз»яснив Пленум Верховного Суду України у п.9 постанови від 12.04.1985 року №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового Кодексу України» суд, вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, повинен з»ясувати, чи дотриманий встановлений порядок під час їх вселення, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім»ї наймача, чи прописані вони в цьому жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу проживання, чи не обумовлювалося угодою між цими особами, наймачем і членами сім»ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. При цьому наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім»ї наймача приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Однак відсутність письмової згоди члена сім»ї наймача на вселення астма по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду.

Судом першої інстанції встановлено, що спірним жилим приміщенням є квартира №37 у житловому будинку №6 по вул. Науковій у м Львові, яка складається з 2-х житлових кімнат житловою площею 31,3 кв.м., кухні 6,0 кв.м. з комунальними вигодами, власником якої є Львівська міська рада.

Задовольняючи первісний позов ОСОБА_2 та відмовляючи у задоволенні зустрічного позову Франківської районної адміністрації м.Львова, суд першої інстанції прийшов до висновку, що ОСОБА_2 набув право на користування спірною квартирою, як член сім»ї наймача, тому правові підстави для його виселення відсутні.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що розпорядженням Франківської районної адміністрації Львівської міської ради від 30.05.2007 р. №431 оформлено договір житлового найму на квартиру № 37 в житловому будинку № 6 на вул. Науковій, ОСОБА_4 із сімєю 2-і особи вона та мати ОСОБА_5.

Судом першої інстанції також встановлено, що в спірну квартиру за згодою основного квартиронаймача, ОСОБА_4, її матері, ОСОБА_5, вселився ОСОБА_2, з яким вони проживали однією сім»єю та вели спільне господарство з 2006 року.

Свідоцтвами про смерть, виданими 03.02.2012 року та 04.09.2013 року підтверджується,що ОСОБА_5 померла 03.02.2012 року, ОСОБА_4 померла 03.09.2013 року.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що факт проживання ОСОБА_2 з ОСОБА_4, ОСОБА_5 однією сімєю в квартирі № 37 в будинку № 6 на вул. Науковій у м. Львові підтверджується зібраними у справі доказами, зокрема, показаннями свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7, які є сусідами, ОСОБА_8, яка є двоюрідної сестрою ОСОБА_4, наданими в суді, які підтвердили, що позивач вселився у спірну квартиру за згодою ОСОБА_4, ОСОБА_5, його вселення у квартиру не було самовільним, він тривалий час постійно у спірній квартирі проживав, за життя ні ОСОБА_4, ні ОСОБА_5 не ставили питання про його виселення, ствердили те, що позивач вів з ними спільне господарство, вони разом з ОСОБА_4Ю, та ОСОБА_5 проживали як одна сім»я, а також ствердили, що ОСОБА_2 проводив у квартирі ремонтні роботи, для чого продав належну йому на праві власності квартиру на вул. Литвиненка, частину з цих коштів витрачав на лікування та придбання ліків для ОСОБА_5 В.О. та ОСОБА_4, а після їх смерті займався їх похованням, доглядає за їх могилами. Договором - замовленням на організацію та проведення поховання від 04.09.2013р. та свідоцтвом про поховання від 04.09.2013р. підтверджується поховання ОСОБА_2 ОСОБА_4. Наявною у справі копією договору замовлення на організацію та проведення поховання ОСОБА_5 від 03.02.2012 року, підтверджується, що такий договір підписував ОСОБА_2, хоча стороною договору зазначена ОСОБА_4Ю,

На підтвердження позовних вимог позивачем долучено до справи копії особистих документів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 та фотографії з ОСОБА_4, що доводить його близькість з зазначеними особами; а також долучено рекламні оголошення за 2009 рік про налання послуг сантехніка, де ним вказано контактну адресу: АДРЕСА_2.

Відсутність письмової згоди ОСОБА_4, ОСОБА_5 на вселення ОСОБА_2 у спірну квартиру сама по собі не свідчить про те, що вони такої згоди не надавали, оскільки за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду, матеріалами справи підтверджується, що ні ОСОБА_4, ні ОСОБА_5 за життя питання про виселення ОСОБА_2 з квартири не порушували.

Не може бути підставою для відмови у визнанні за ОСОБА_2 права користування жилим приміщенням відсутність прописки у спірній квартирі.

За змістом ст. 65 ЖК України за особою не може бути визнано право на користування жилим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання у приватизованому нею жилому приміщенні.

Копією договору купівлі-продажу від 19.07.2011р. підтверджується відчуження ОСОБА_2 квартири АДРЕСА_3 .у м. Львові, що спростовує доводи апелянтів про те, що позивач забезпечений житлом, оскільки йому належить на праві власності квартира, де він визначив своє постійне місце проживання. Такі доводи апелянтів спростовуються також долученими до матеріалів справи Франківською районною адміністрацією ЛМР довідками з місця поживання та прописки, виданими ЛКП «Житловик - С», у яких відсутній запис про реєстарцію ОСОБА_2 у квартирі № 6 житлоовго будинку № 14 по вул. Литвиненка у м. Львові.

Задовольняючи позов ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив з роз»яснень постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 01.11.1996р. «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що ст. 33 Конституції гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

Наведеним спростовуються доводи апелянта Франківської районної адміністрації ЛМР про те, що позивач не набув права на користування спірною квартирою у зв»язку з відсутністю його реєстрації у встановленому законом порядку у спірній квартирі.

З матеріалів справи також вбачається, що рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 23.02.2007 р., підтверджується розірвання шлюбу між позивачем та ОСОБА_9, підставою для розірвання шлюбу було те, що у позивача є інша жінка, судом встановлено, що сімейні відносини між ОСОБА_2 та ОСОБА_9 припинилися ще в 1999 р., оскільки вони тривалий час проживають з іншими особами, створили нову іншу сім»ю.

Проживання однією сім»єю з ОСОБА_4Ю, та ОСОБА_5 з 2006 року, відчуження належної йому на праві власності квартири, спростовує доводи апелянтів, що таке проживання було тимчасовим.

Судом першої інстанції встановлено і це не заперечувалось сторонами, а також підтверджується показаннями свідків, що після смерті ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_2 залишився проживати у спірній квартирі і в даний час проживає в квартирі №37 у житловому будинку №6 по вул. Науковій у м. Львові, несе витрати по її утриманню.

Відповідно до ст. 106 ЖК України повнолітній член сім'ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім'ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім'ї наймача. У разі відмови наймодавця у визнанні члена сім'ї наймачем за договором найму спір може бути вирішено в судовому порядку.

Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, який задовольняючи позов ОСОБА_2, виходив з того, що позивач вселився у спірну квартиру, як член сім»ї наймача, при вселенні ним дотримано встановленого порядку вселення, таке вселення не було самовільним, оскільки відбулося за згодою основного квартиронаймача та членів його сім»ї, які за життя не ставили питання про його виселення, позивач з 2006 року постійно проживав за вказаною адресою, зазначена квартира була його постійним місцем проживання, іншого постійного місця проживання за собою він не зберігав, проживав з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 однією сім»єю, вів з ними спільне господарство.

Згідно п. 2.11. розділу VI Ухвали Львівської міської ради № 3704 від 08.07.2010р. «Про розмежування повноважень між виконавчими органами Львівської міської ради» - до повноважень районних адміністрацій Львівської міської ради належить зміна договору найму житлових приміщень та укладення договору найму з фактично зареєстрованими і проживаючими мешканцями житлових приміщень.

На думку колегії суддів безпідставним є посилання Львівської міської ради, як на підставу для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції, на рішення Апеляційного суду Львівської області, оскільки зазначеним рішенням ОСОБА_2 відмовлено в задоволенні позову до ОСОБА_8 про встановлення факту проживання однією сім»єю, як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу та визнання права на прийняття спадщини з підстав недоведеності позовних вимог. Суд апеляційної інстанції зазначив, що свідки ОСОБА_6 та ОСОБА_7 не були допитані судом першої інстанції, як свідки, а подали письмові пояснення, які суд не вважав належними та допустимими доказами. З врахуванням положень ч.3 ст. 61 ЦПК України рішення Апеляційного суду Львівської обрості від 24.11.2014 року не має преюдиціального значення для даної справи.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції посилався на показання свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_7, які були допитані судом першої інстанції у встановленому законом порядку, надані ними показання узгоджуються між собою, а також з іншими матеріалами справи, не спростовуються іншими наявними у справі доказами.

Обгрунтовуючи позовні вимоги позивач надав квитанції про сплату житлово комунальних послуг, докази отримання поштової кореспонденції.

Твердження Франківської районної адміністрації Львівської міської ради про те, що ОСОБА_2 не уклав договору найму, є безпідставними, необгрунтованими, оскільки до моменту смерті основного квартиронаймача в ОСОБА_2 не було підстав для укладення такого договору, так як договір найму було оформлено на основного квартиронаймача, ОСОБА_4

Судом першої інстанції встановлено, що після смерті основного квартиронаймача у ОСОБА_2 виникло право на переоформлення договору найму згідно ст. 106 Житлового кодексу України. Відмова Франківської районної адміністрації Львівської міської ради переоформити договір найму була підставою для звернення ОСОБА_2 в суд за захистом порушеного права.

При цьому, як вбачається з листа Департаменту житлового господарства та інфраструктури від 04.03.2014 р., перешкодою для укладення договору найму з ОСОБА_2 є накладення Франківським районним судом в порядку забезпечення позову ОСОБА_2 заборони на укладення договору найму. Жодних інших перешкод щодо укладення з ОСОБА_2 договору найму на спірну квартиру Департамент житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради не наводить, що свідчить про відсутність таких перешкод.

Позовні вимоги про виселення ОСОБА_2 з квартири №37 житлового будинку №36 по вул. Науковій у м. Львові позивач за зустрічним позовом обґрунтовував тим, що ОСОБА_2 самовільно вселився у спірну квартиру.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову про виселення ОСОБА_2, суд першої інстанції вірно вважав безпідставними та необгрунтованими посилання Франківської районної адміністрації Львівської міської ради на те, що ОСОБА_2 вселився у спірну квартиру без ордера, що на їх думку, з врахуванням положень ст. 58 ЖК України, є неприпустимим і свідчить про незаконність його вселення, і що на думку Франківської районної адміністрації Львівської міської ради є підставою для задоволення позову про його виселення.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 вселився у спірну квартиру, у якій на момент його вселення на законних підставах проживали ОСОБА_4, як основний квартиронаймач, з якою було укладено договір найму, та ОСОБА_5, як член сім»ї основного квартиронаймача, за їх згодою, а тому вірним є висновок суду першої інстанції про безпідставність тверджень апелянтів про те, що вселення ОСОБА_2 у спірну квартиру є самовільним з тих підстав, що він вселився у спірну квартиру без ордера, оскільки відповідно до ст. 58 ЖК України ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення. З матеріалів справи вбачається, що спірне жиле приміщення не було вільним, на момент вселення в спірне приміщення у ньому на законних підставах проживали ОСОБА_4, ОСОБА_5, що виключає можливість видачі ордера. ЖК України не передбачає необхідності видачі ордера при вселенні наймачем до займаної ним квартири інших осіб.

Інші доводи апеляційних скарг також не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

А відтак, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів, зазначених апелянтами в поданих ними апеляційних скаргах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно та всебічно з"ясував обставини справи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому не вбачає підстав для задоволення апеляційних скарг та скасування оскаржуваного рішення суду.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст. 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

апеляційні скарги Франківської районної адміністрації Львівської міської ради,Львівської міської ради відхилити.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 27 березня 2015 року залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий : Шеремета Н.О.

Судді: Ванівський О.М.

ОСОБА_11