Головуючий суду 1 інстанції - Москаленко В.В.
Доповідач - Назарова М.В.
Справа № 425/767/16-ц
Провадження № 22ц/782/584/16
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 липня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Луганської області в складі:

головуючого Назарової М.В.,

суддів: Лозко Ю.П., Романченка В.О.

за участю секретаря Козубської А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Апеляційного суду Луганської області в м. Сєвєродонецьку

апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Рубіжанського міського суду Луганської області від 01 липня 2016 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа: ОСОБА_6 про визнання договорів недійсними,

в с т а н о в и л а :

22.02.2016 року позивач ОСОБА_3 звернувся до Рубіжанського міського суду Луганської області із вказаним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що рішенням суду, яке набрало чинності, з відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_6 на його користь солідарно було стягнуто суму боргу 319960,0 грн. та судовий збір. Під час розгляду справи в забезпечення виконання зобов'язання за укладеним договором позики ухвалою суду було накладено арешт на майно відповідача ОСОБА_2 в межах суми стягнення 319960 грн.

Проте, вказаний відповідач з метою уникнути відповідальності за борговими зобов'язаннями та ігноруючи ухвалу про забезпечення позову від 17.02.2014 року, здійснила відчуження належного їй майна шляхом укладення договорів дарування зі своєю донькою ОСОБА_4 18.02.2014 року та 26.02.2014 року відповідно щодо 43/100 часток цілого об'єкту нежитлової будівлі з підсобними приміщеннями за адресою: АДРЕСА_2, та ? частки квартири АДРЕСА_1.

Згодом 18.12.2014 року відповідач ОСОБА_4 уклала договір міни з ОСОБА_5, обмінявши спірну квартиру на квартиру за адресою: АДРЕСА_3.

Оскільки ухвала про забезпечення позову повинна виконуватися негайно в порядку, встановленому для виконання судових рішень, і в момент вчинення оспорюваних правочинів відповідачем ОСОБА_2 не було додержано вимог, встановлених ч.ч. 3,5,6 статті 203 ЦК України, позивач просив визнати вказані договори дарування та міни недійсними як такі, що порушують його право на належне виконання рішення суду.

Рішенням Рубіжанського міського суду Луганської області від 01 липня 2016 року позов задоволено частково. Визнано недійсним договори дарування, укладені між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 - 18.02.2014 року нежитлової будівлі з підсобними приміщеннями, яка знаходиться у АДРЕСА_2 та складає 43/100 часток цілого об'єкту, та 26.02.2014 року - ? частки квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1.

В задоволенні інших вимог відмовлено за необґрунтованістю.

Відповідач ОСОБА_2 як незгодна з вказаним рішенням суду, звернулася з апеляційною скаргою на нього та просить скасувати рішення в частині задоволених позовних вимог та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог, вважаючи що суд неправильно застосував норми матеріального права та порушив норми процесуального права.

Відмова суду у визнанні недійним договору міни ніким не оскаржується.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді-доповідача, осіб, які брали участь у судовому засіданні, перевіривши матеріали справи й обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 303 ЦПК України апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин. Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності та підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Судом першої інстанції було встановлено і підтверджується матеріалами справи, що рішенням Рубіжанського міського суду Луганської області від 09.04.2014 року з ОСОБА_6 та ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_3 стягнуто солідарно суму боргу 319960 грн. та судові витрати, рішення набрало законної сили (а.с. 7-8).

Ухвалою суду про забезпечення позову від 17.02.2014 року накладено арешт на майно, що належить ОСОБА_2, в межах суми стягнення 319960 грн. (а.с. 11).

Матеріали справи містять копію договору дарування від 18.02.2014 року, з якої вбачається, що 18.02.2014 року ОСОБА_2 передала безоплатно у власність ОСОБА_4 належній їй на праві власності на підставі договору дарування від 15.12.2003 року 43/100 часток нежитлової будівлі з підсобними приміщеннями, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 74-75), та копію договору дарування від 26.02.2014 року, яка свідчить про безоплатну передачу ОСОБА_2 у власність ОСОБА_4 належних їй на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 29.07.2008 року відділом міського комунального майна Рубіжанської міської ради Луганської області, ? частки житлової квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 72-73).

Відповідно до договору міни квартир, укладеного 18.12.2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, вказаними особами здійснено обмін належними їм квартирами, а саме - квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, та належної ОСОБА_4 ? на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого органом приватизації, та ? на підставі вищезазначеного договору дарування, на квартиру за адресою: АДРЕСА_3, належної ОСОБА_5 на підставі договору дарування (а.с. 79).

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, арешт на майно відповідача ОСОБА_2 накладено 07.04.2014 року (а.с.14).

Задовольняючи позовні вимоги про визнання договорів дарування недійсними, суд з посиланням на застосування до спірних правовідносин сторін вимог ст.ст. 203, 215, 216 ЦК України, виходив з того, що вказані договори укладено з порушенням закону і з порушенням прав позивача, оскільки об'єктами відчуження за договорами є майно відповідача ОСОБА_2, яким було забезпечено позов ОСОБА_3 по справі про стягнення боргу, і відповідачу ОСОБА_2 було достеменно відомо про накладення судом арешту на належне їй майно.

Такі висновки суду ґрунтуються на вимогах закону та матеріалах справи з огляду на наступне.

Зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину (частина перша статті 203, частина перша статті 215 ЦК України).

Згідно з частинами другою та третьою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Загальним правовим наслідком недійсності правочину (стаття 216 ЦК України) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли в зв'язку з вчиненням особами правочину та внаслідок визнання його недійсним.

При цьому правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України).

З огляду на зазначені приписи, правила статей 15, 16 ЦК України, а також статей 1, 2-4, 14, 215 ЦПК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов'язковий елемент конкретного суб'єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб'єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

Наведеному повністю відповідає і положення п.5 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними».

Статтею 124 Конституції України визначений принцип обов'язковості судових рішень, який із огляду на положення статей 14, 153 ЦПК України поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову. При цьому відповідно до частини третьої статті 151 ЦПК України забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб'єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов'язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову (стаття 154 ЦПК України).

Доводи апеляційної скарги про те, що в момент посвідчення нотаріусом оспорюваних договорів дарування за результатами здійсненої приватним нотаріусом перевірки були відсутні заборони на відчуження майна і працівниками ВДВС Рубіжанського міського управління юстиції така заборона була накладена постановою лише 07.04.2014 року не заслуговують на увагу, оскільки хоча встановлені судом в ухвалі обмеження не було зареєстровано у відповідному державному реєстрі, ведення якого передбачено Законом України № 1952-ІV від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», наведене само по собі не може слугувати підставою для висновку про відсутність такого обмеження і про те, що відповідач має право вільно розпоряджатися нерухомим майном, якщо про встановлену судом заборону відчужувати майно відповідачу достеменно відомо.

З матеріалів справи вбачається, що під час вирішення Рубіжанським міським судом Луганської області 17.02.2014 року питання про забезпечення позову за клопотанням позивача ОСОБА_3 шляхом накладення арешту на майно відповідачів ОСОБА_6 та ОСОБА_2 у судовому засіданні був присутній представник останньої, який заперечував проти задоволення даного клопотання (а.с. 11). Повноважність вказаного представника була перевірена судом апеляційної інстанції під час вирішення питання про відмову у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу про забезпечення позову від 17.02.2014 року з огляду на те, що представник діяв на підставі довіреності від 17.02.2014 року, вказана довіреність не була відкликана, представник був присутнім при проголошенні ухвали (а.с. ).

За таких обставин правильний висновок суду про те, що відповідачу ОСОБА_2 було достеменно відомо про накладення арешту на її майно в межах суми позову з метою забезпечення позову ОСОБА_3 до неї про стягнення суми боргу, тому вона свідомо здійснила відчуження цього майна з метою уникнути виконання грошового зобов'язання перед позивачем.

Доводи апеляційної скарги про невідповідність ухвали суду від 17.02.2014 року вимогам ст. 210 ЦПК України за змістом, відсутності в ній заборони на вчинення конкретних дій, ненаправлення копії ухвали відповідачу ОСОБА_2, не заслуговують на увагу, оскільки вказана ухвала не є предметом оскарження по теперішній справі.

Помилковим є довід апеляційної скарги про відсутність в позовній заяві того, в чому саме були порушені права позивача та його законні інтереси під час укладення ОСОБА_2 оспорюваних угод, оскільки позивач обґрунтовує свій позов саме неможливістю виконання рішення суду через відчуження майна солідарного боржника.

Інститут солідарної відповідальності полягає в тому, що саме така відповідальність дозволяє кредитору притягнути до відповідальності будь-кого з боржників у повному обсязі або частково, дає можливість звернутися з вимогою про стягнення до будь-кого з боржників, у кого є достатньо майна для задоволення вимог. Усі боржники залишаються зобов'язаними до тих пір, поки зобов'язання не буде виконане повністю.

Тому не заслуговує на увагу посилання апеляційної скарги на належне виконання рішення суду про стягнення боргу і звернення стягнення на пенсію боржника ОСОБА_6, виконання якого триває, оскільки станом на 01.12.2015 року за повідомленням ДВС Рубіжанського міського управління юстиції з пенсії вказаного боржника утримано 2354,77 грн., а залишок заборгованості складає 320804,83 грн. У боржника ОСОБА_2 будь-якого майна і доходів не виявлено (а.с. 9-10).

Не є таким, що заслуговує на увагу і довід скарги про те, що рішенням суду від 09.04.2014 року з відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_6 на користь позивача ОСОБА_3 солідарно стягнуто суму боргу 319960 грн., а не майно відповідачів, оскільки саме на майно відповідачів і було накладено арешт ухвалою суду в забезпечення позову про стягнення коштів.

Таким чином, доводи апеляційної скарги правильних висновків суду не спростовують.

Інших доводів апеляційна скарга не містить.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Рубіжанського міського суду Луганської області від 01 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили негайно, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів після її проголошення.

Головуючий

Судді: