Справа № 161/5191/16-ц
Провадження № 2/161/2356/16
ЛУЦЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 липня 2016 року Луцький міськрайонний суд Волинської області

в складі:

головуючого - судді Рудської С.М.

при секретарі Марчак Е.Є.

за участю:

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2Ю,

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Луцьку цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1, яка діє також в інтересах малолітнього ОСОБА_5, до ОСОБА_3 про вселення, визначення порядку користування квартирою, стягнення збитків

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулася до суду з позовною заявою, уточненою позовною заявою на обґрунтування вказавши, що вона в період з 23.07.2004 року по березень 2015 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Від шлюбу мають малолітню дитину - сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 Квартира АДРЕСА_1 належить їй, відповідачу та малолітньому сину ОСОБА_6 на праві спальної часткової власності по 1/3 частці кожному на підставі свідоцтва про право власності на житло № 797-р від 0-7.02.2008 року. Вона та малолітня дитина зареєстровані у вказаній квартирі. Після розлучення з відповідачем вона та син не проживають з відповідачем у спірній квартирі, а мешкають у її матері ОСОБА_7 за адресою: м. Луцьк, вул. Гетьмана Мазепи, 4/46. Проживання з відповідачем стало нестерпним через постійні скандали, неадекватну поведінку відповідача, будь які перемовини про досягнення порозуміння не проносили належного результату. При неодноразових намаганнях потрапити в квартиру та оглянути майно, відповідач її до квартири не впускав, на її прохання перевезти до квартири матері певні речі, необхідні для навчання та виховання сина, не реагував. Її багаторазові спроби потрапити до квартири підтверджуються відповідними копіями повідомлень та висновками поліції. У звязку з неможливістю здійснювати право власності нею та малолітнім сином через протиправну поведінку відповідача, повязану зі зміною замків в квартирі та позбавлення фізичного доступу до майна, виникає необхідність здійснити примусове вселення її та сина до спірної квартири. Квартира складається з двох жилих кімнат площею 11,0 кв.м. та 17,1 кв.м. Зважаючи, що у сина приязніші стосунки з нею, ніж з відповідачем, йому краще проживати в одній кімнаті з нею. Враховуючі дані обставини, їй та дитині слід виділити у користування кімнату площею 17,1 кв.м., а відповідачу кімнату площею 11,0 кв.м. Нежитлові приміщення квартири, а саме: кухню площею 7,4 кв.м., ванну кімнату площею 2,7 кв.м., вбиральню площею 1,4 кв.м., коридор площею 8,8 кв.м. залишити у спільному користуванні співвласників. У звязку з тим, що вона не може вселитися у належну їй квартиру з вини відповідача, можна зробити висновок, що відповідач без достатніх правових підстав використовував ідеальну частку у праві спільної часткової власності на квартиру, яка належить їй та дитині, відповідно завдав збитки через неправомірне використання майна. Середня вартість оренди однієї кімнати у двокімнатній квартирі в м. Луцьку по вул. Даньшина становить приблизно 500 грн. на місяць. Зважаючи на те, що ОСОБА_3 безпідставно користується однією квартирою в кімнаті протягом 19 місяців,він зобовязаний відшкодувати їй збитки в сумі 9500 грн. (500 грн. х 19 місяців). Просить суд вселити її та малолітнього ОСОБА_5 до квартири АДРЕСА_1; визначити порядок користування квартирою № 42 у будинку № 52 по вул. Даньшина в м. Луцьку наступним чином: виділити у користування їй та малолітньому ОСОБА_5 житлову кімнату площею 17,1 кв.м.; виділити ОСОБА_3 у користування житлову кімнату площею 11,0 кв.м.; нежитлові приміщення, а саме: кухню площею 7,4 кв.м., ванну кімнату площею 2,7 кв.м., вбиральню площею 1,4 кв.м., коридор площею 8,8 кв.м. залишити у спільному користуванні співвласників; стягнути з ОСОБА_3 на її користь збитки в сумі 9500 грн. та понесені нею судові витрати.

В судовому засіданні позивач заявлені позовні вимоги підтримала, надала пояснення аналогічні до викладених у позовній заяві, просила її задовольнити.

Відповідач позов не визнав, суду пояснив, що дійсно спірна квартира належить на праві спільної часткової власності йому, позивачці та їх малолітньому сину. Він згідний, щоб позивачка та дитина проживали у квартирі, але тільки за умови, якщо вони з позивачкою помиряться і будуть проживати однією сімєю. Вважає, що відповідачка звернулася до суду з даним позовом про вселення та встановлення порядку користування квартирою не з метою проживання в квартирі, а для того, щоб в подальшому здавати виділену їй кімнату в оренду. На теперішній час у позивачки ключів від квартири немає, після того, як дружина пішла від нього, він змінив в квартирі замки, оскільки з квартири зникали належні йому речі. Позивачка може потрапити до квартири, але тільки за його присутності. Заявляючи вимоги про встановлення порядку користування квартирою, позивачка не зазначила, що в квартирі є лоджія, вихід на яку знаходиться в кімнаті площею 17, 1 кв.м. У випадку встановлення порядку користування квартирою, запропонованого позивачкою, він буде позбавлений можливості користуватися лоджією, що істотно обмежить його права. Просить у задоволенні позову відмовити за необгрунтованістю.

Вислухавши пояснення сторін, їх представників, дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до наступного.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі в період з 23.07.2004 року по 02 березня 2015 року(а.с. 4).

Від даного шлюбу сторони мають малолітню дитину сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 6).

Квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної часткової власності позивачці ОСОБА_1, відповідачу ОСОБА_3 та малолітньому ОСОБА_5 по 1/3 частці кожному, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло, виданим Відділом реєстру житлового фонду і будівництва Департаменту житлово-комунального господарства Луцької міської ради від 07.02.2009 року (а.с. 7). Право власності на спірну квартиру у встановленому законом порядку зареєстровано за співласниками в органах БТІ (а.с. 9).

ОСОБА_1, ОСОБА_3 та малолітній ОСОБА_5 зареєстровані в спірній квартирі, що знаходиться за адресою: м. Луцьк, вул.. Даньшина, 52/42 (а,с. 12-14).

Відповідно до ст. 41 Конституції, ч. 1 ст. 321 ЦК право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Доказів наявності таких підстав, які б давали відповідачу право обмежити права інших співвласників, ані відповідачем, ані його представником суду не надано.

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК та ст. 150 ЖК, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Згідно ч.1 ст.156 ЖК України з урахуванням положень ч.1 ст.405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником.

Відповідно до ст. 358 ЦК України володіння, користування і розпорядження майном при спільній частковій власності провадиться за згодою всіх учасників.

Згідно вимог ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Отже, у зв'язку з тим, що кожному учаснику спільної часткової власності належить обмежене право власності на спільну річ, змістом внутрішніх правовідносин спільної власності є право і обов'язок кожного співвласника узгоджувати свою поведінку щодо володіння, користування і розпорядження спільним майном з іншими власниками.

В судовому засіданні з пояснень сторін та матеріалів справи (а.с. 18-19) було встановлено, що відповідач користується всією квартирою, зайнявши обидві жилі кімнати, чинить перешкоди позивачці вселитися до квартири, замінивши замки в квартирі, незважаючи на те, що позивач разом з малолітньою дитиною має право власності на 2/3 частини квартири, діями відповідача вони фактично позбавлені права проживання та користування належною їм часткою квартири, тому їх право підлягає захисту, шляхом вселення в спірну квартиру.

Відповідно до ч. 3 ст. 358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Враховуючи наведені вимоги законодавства, можливе виділення у володіння та користування співвласника таких частин у спільному майні, які не співпадатимуть з їх ідеальними частками. За неможливості такого виділення співвласник, позбавлений цього права, може вимагати від інших співвласників грошову компенсацію.

Спірна квартира розташована на четвертому поверсі багатоквартирного будинку (а. с. 10), в зв'язку з чим її поділ в натурі неможливий. Про виділ грошової компенсації сторони не домовилися. Тому вимоги позивачки про встановлення порядку користування квартирою є обґрунтованими.

Згідно з технічним паспортом, спірна квартира загальною площею 49,6 кв. м., житловою площею 28,1 кв. м. складається з двох ізольованих кімнат площею 11,0 кв.м. та 17,1 кв., а також - кухні, вбиральні, ванної кімнати, коридору, лоджії (а. с. 10-11).

Отже, ідеальна частка позивачки та малолітньої дитини у праві спільної власності на житлову площу квартири становить 9,37 кв. м. (28,1 : 3). Таку ж ідеальну частку має і син відповідачки.

Суд вважає за можливе виділити у користування позивачки та малолітнього ОСОБА_5 кімнату площею 17,1 кв.м., а в користування відповідача ОСОБА_3 кімнату площею 11,0 кв. м., і залишити в спільному користуванні сторін допоміжні приміщення: кухню, коридор, вбиральню, ванну кімнату.

Визначаючи такий порядок користування квартирою суд виходить з того, що позивачка і малолітня дитина складають одну сім'ю, кожному з членів якої належить по 1/3 частці у праві спільної власності на квартиру, відповідач є власником 1/3 частки у такому праві, даний варіант максимально наближений до розміру ідеальних часток кожного із співвласників, відхилення від них є незначним.

Вказаний варіант встановлення порядку користування квартирою не тягне за собою перерозподіл ідеальних часток співвласників, визначених правовстановлюючими документами, оскільки питання про поділ квартири в натурі сторонами не ставиться.

Доводи відповідача та його представника про те, що встановити порядок користування квартирою неможливо, оскільки позивачкою не зазначений режим користування лоджією, суд до уваги не приймає, оскільки відповідно до ст. 10, 11й ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог, відповідач не позбавлений права звернутися до суду з окремим позовом до позивачки щодо врегулювання цього питання.

Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 про вселення та визначення порядку користування квартирою є обгрунтованими та такими, що підлягають до задоволення.

Що стосується позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування збитків, то суд вважає, що ці вимоги є необгрунтованими та задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв'язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право.

Тобто, доказуючи наявність упущеної вигоди, кредитор має довести факти вжиття певних заходів щодо одержання таких доходів.

Крім того, для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: 1) протиправної поведінки; 2) збитків; 3) причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками; 4) вини та встановлення заходів, вжитих стороною для одержання такої вигоди.

Отже, при обчисленні розміру упущеної вигоди першочергове значення має визначення реальності тих доходів, які особа передбачала отримати за звичайних умов цивільного обороту. Обов'язок щодо доведення розміру тих доходів, які особа отримала б у випадку не посягання на її право, покладається на позивача.

Суд вважає, що позивачка та її преждставник не довели наявності у неї упущеної вигоди та її розміру.

Пред'явлення вимоги про вiдшкодування неодержаних доходiв (упущеної вигоди) покладає на особу обов'язок довести, що цi доходи (вигода) не є абстрактними.

Позивачка повинна довести також, що вона могла i повинна була отримати визначенi доходи, i тiльки неправомiрнi дiї вiдповiдача стали єдиною i достатньою причиною, яка позбавила його можливостi отримати прибуток.

Згідно ч. 3 ст. 10, ст. 60 ЦПК України кожна особа зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з вимогами ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Розрахунок упущеної вигоди, зроблений позивачкою, базується на розмірі плати за договором оренди однієї кімнати в квартирах, розташованих по вул. Даньшина в м. Луцьку, який взятий нею з оголошень про здачу в оренду житла, розміщених в мережі Інтернет. Такi розрахунки є теоретичними та не пiдтвердженi вiдповiдними документами, що свiдчили б про конкретний розмiр прибутку, який могла б i повинна була б отримати позивач, якщо б вiдповiдач не здiйснював протиправнi дiї.

Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, в тому з відповідача ОСОБА_3 на корить позивачки підлягають стягненню понесені нею судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1102,4 грн.

Крім того, позивачкою було подано заяву про збільшення позовних вимог, в якій було заявлено вимогу про стягнення збитків в сумі 9500 грн., проте ця вимога позивачки не була сплачена судовим збором, а тому достягненню з позивачки на користь держави підлягає судовий збір в сумі 551грн. 20 коп.

На підставі ст.ст. 319, 321, 356, 358 ЦК України, керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 212-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1, яка діє також в інтересах малолітнього ОСОБА_5, до ОСОБА_3 про вселення, визначення порядку користування квартирою, стягнення збитків задовольнити частково.

Вселити ОСОБА_1 та малолітнього ОСОБА_5 до квартири АДРЕСА_1.

Визначити порядок користування квартирою № 42 у будинку № 52 по вул. Даньшина в м. Луцьку наступним чином: виділити у користування ОСОБА_1 та малолітньому ОСОБА_5 житлову кімнату площею 17,1 кв.м.; виділити ОСОБА_3 у користування житлову кімнату площею 11,0 кв.м.; нежитлові приміщення, а саме: кухню площею 7,4 кв.м., ванну кімнату площею 2,7 кв.м., вбиральню площею 1,4 кв.м., коридор площею 8,8 кв.м. залишити у спільному користуванні ОСОБА_1, ОСОБА_3 та малолітнього ОСОБА_5.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 відмовити за необґрунтованістю.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 понесені нею судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1102 (тисяча сто дві) грн. 40 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в сумі 551 (п»ятьсот п»ятьдесят одна) грн. 20 коп.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Волинської області через Луцький міськрайонний суд Волинської області шляхом подачі в 10-денний строк з дня його проголошення апеляційної скарги.

Суддя Луцького міськрайонного

суду Волинської області ОСОБА_8