Єдиний унікальний номер 226/276/16-ц Номер провадження 22-ц/775/1392/2016
Головуючий в 1 інстанції: Клепка Л.І.
Доповідач: Тимченко О.О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 липня 2016 року Апеляційний суд Донецької області в складі:

головуючого судді: Тимченко О.О.,

суддів: Азевича В.Б., Постолової В.Г.,

за участю секретаря: Чуряєва В.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Бахмут апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Димитровського міського суду Донецької області від 13 червня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, діючої від свого імені та імені неповнолітньої ОСОБА_4, третя особи Димитровська міська рада, орган опіки та піклування Димитровської міської ради, приватне підприємство «ПФЖ Гарант-Сервіс», Димитровський міській сектор Головного управління Державної міграційної служби про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, зняття з реєстрації та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права користування житловим приміщенням та вселення у квартиру, -

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Димитрівського міського суду Донецької області від 13 червня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково: визнано ОСОБА_3 з неповнолітньою донькою ОСОБА_4, такими, що втратили право користування житловим приміщенням в квартирі № 4 у будинку № 4 на м-ні «Світлий» в м. Мирноград (Димитров) Донецької області. В задоволені решти позовних вимог відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено: визнано за останньою право користування квартирою № 4 у будинку № 4 на м-ні «Світлий» в м. Мирноград (Димитров), вселивши її у спірну квартиру.

З зазначеним рішенням не погодився позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить змінити рішення суду, визнати ОСОБА_5 такою, що втратила право користування спірною квартирою та зняти її з реєстрації, відмовити в задоволені зустрічного позову ОСОБА_2 про визнання її права користування житловим приміщенням та вселення у квартиру, посилаючись на неповне зясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального права, невідповідальність висновків суду обставинам справи, неповне зясування обставин справи.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що судом не враховано, що відповідачка ОСОБА_1 не проживає у спірній квартирі з 2014 року, невірним є висновок суду про те, що він перешкоджає останній проживати у спірній квартирі. Відповідачкою не надано суду доказів на підтвердження того, що він з нею жорстоко поводився , перешкоджає їй користуватись спірною квартирою. Суд не прийняв до уваги ту обставину, що з зустрічним позовом відповідачка звернулась до суду лише після того які він звернувся до суду з позовом про визнання її такою, що втратила право користування квартирою. Також не вірним є висновок суду щодо відсутності спору про поділ спільного майна подружжя.

Позивач в судовому засіданні доводи апеляційної скарги підтримав, просив її задовольнити.

Відповідачка ОСОБА_1 в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, від неї надійшла заява про розгляд справи за її відсутності(148-149).

Відповідачка ОСОБА_3 в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про що свідчить телефонограма № 3349 від15.07.2016 року ( а.с.143).

Представник третьої особи Димитровська міська рада в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про що свідчить телефонограма № 3350 від 15.07.2016 року ( а.с.144).

Представник третьої особи - органу опіки та піклування Димитровської міської ради, в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності ( а.с137-138).

Представник приватного підприємство «ПФЖ Гарант-Сервіс» в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином (а.с.142).

Представник Димитровського міського сектору Головного управління Державної міграційної служби в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином (а.с.142).

Апеляційний суд вважає за можливе розглядати справу у відсутності осіб, що не зявились, оскільки відповідно до вимог ст.305 ч.2 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, позивача, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до п. 15 постанови Пленум Верховного Суду України від 24.10.2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Позивачем ОСОБА_1 рішення суду оскаржується лише в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про визнання за нею права користування квартирою та вселення та в частині відмови в задоволені позовних вимог про визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування квартирою, тому в іншій частині не перевіряється.

Перевіряючи справу в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд виходить з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається із матеріалів справи, що квартира №4 в будинку №4 на мікрорайоні «Світлий» в м.Димитров (Мирноград) Донецької області, яка складається з двох жилих кімнат жилою площею 25,3 кв. метри, перебуває на балансі КП «Служба єдиного замовника. Особистий рахунок відкрито на імя ОСОБА_2, яка є її наймачем. Як зазначили в судовому засіданні сторони, в приватній власності квартира не перебуває. Згідно довідки з місця проживання, виданої ПП «ПЖФ Гарант-Сервіс» 15.03.2016року, окрім наймача, в ній зареєстровані її чоловік - ОСОБА_1 та донька - відповідачка ОСОБА_3 з двома дітьми: сином ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та донькою - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.33).

Відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу, шлюб між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 укладено 23.07.1993року. Рішенням Димитровського міського суду від 25.03.2016року, їх шлюб розірвано. Причиною розірвання шлюбу стали постійні сварки, які виникали між сторонами через відсутність взаєморозуміння та поваги один до одного. Рішення набрало законної сили.

Згідно актів ПП ПЖФ «Гарант-сервіс» від 23.02.2016року, відповідачка ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 не проживає з 03.07.2014 року, а відповідачка ОСОБА_3 з дітьми ОСОБА_6 та ОСОБА_4 з 1997року. Причини не проживання відсутні (а.с.3).

Відмовляючи в задоволені позовних вимог ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_7 такою, що втратила право користування квартирою № 4 у будинку № 4 у м-ні «Світлий» в м. Мирноград та знання її з реєстрації, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачка ОСОБА_2, яка є основним наймачем квартири, не проживає в ній постійно з липня 2014 року. Як встановлено в ході судового розгляду і не спростовувалось сторонами, причиною цього стали виниклі між ними неприязні стосунки та хвороба відповідачки, яка згідно довідки МСЕК від 28.01.2004року №248880 є інвалідом 2 групи за загальним захворюванням і потребує постійного стороннього догляду (а.с.39,40).

До того ж, в судовому засіданні знайшов своє підтвердження факт перешкоджання позивачем ОСОБА_1 проживанню відповідачки ОСОБА_2 в спірній квартирі, яким неодноразово без її попередження та згоди мінялися замки.

Таким чином, аналіз встановлених судом обставин доводить, що відповідачка ОСОБА_2, яка власного житла не має і не втратила інтересу до спірної квартири, не проживає в ній з поважних причин і підстави для визнання її особою, яка втратила право користування цим приміщенням, згідно правил ст.72 ЖК відсутні. Факту не проживання відповідачки ОСОБА_2 понад установлені ст.71 ЖК України строки без поважної причини позивачем не доведено та її доводів стосовно причин неможливості користування житлом не спростовано.

Такий висновок суду є вірним та ґрунтується на вимог матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 71, ст. 72 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору судом. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Виходячи з аналізу змісту ст. ст. 1, 6, 9, 61 ЖК України в поєднанні з нормами ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому особа постійно або тимчасово проживає, має передбачені ст. 64 ЖК України права користування цим приміщенням і на яке за особою зберігається це право при тимчасовій відсутності (у випадках передбачених ст. 71 ЖК України).

Частиною 2 ст. 107 ЖК України передбачено, що в разі вибуття наймача та членів його сімї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сімя, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сімї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття.

З урахуванням зазначеної норми член сімї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від предявлення позову про це, і встановленню в такому випадку підлягають лише обставини й факти, що свідчать про обрання такою особою іншого постійного місця проживання.

Як розяснив Пленум Верховного Суду України у п. 11 постанови від 12квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», у справах про визнання наймача або членів його сім`ї такими, що втратили право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК України), необхідно зясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності суд може продовжити пропущений строк. Відповідно до ст. 107 ЖК України наймач або член його сімї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від предявлення позову про це.

Суд може визнати особу такою, що втратила право користування жилим приміщенням, лише з однієї вказаної позивачем підстави, передбаченої ст. 71 або ст. 107 ЖК України.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що відповідачка ОСОБА_2І, яка є основним наймачем спірної квартири не проживає в ній з липня 2014 року з поважних причин, а саме: між нею та відповідачем склались неприязні стосунки , кріт мого ОСОБА_2 перенесла тяжку хворобу , є інвалідом 2 групи і потребує постійного стороннього догляду. Крім того, позивач перешкоджає ОСОБА_2 проживати у спірній квартирі, змінюю замки на вхідній двері без її попередження. Бажання користуватись спірною квартирою ОСОБА_2 не втратила.

Нових доказів яки б давали підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_8 по визнання ОСОБА_9 такою, що втратила право користування спірною квартирою , у досліджені яких судом першої інстанції було неправомірно відмовлено, або їх не подання було зумовлено поважними причинами, позивачем апеляційному суду не надано.

Доводи апеляційної скарги в цій частині є необґрунтованими.

Висновки суду передшої інстанції про те, що після розлучення сторін, спір про поділ майна між ними не вирішувався, тому частка відповідачки спільно нажитого майна зберігається в спірній квартирі, не впливають на вірність висновків суду.

Задовольняючи зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив з того, що судом встановлено, що ОСОБА_1 чинить перешкоди ОСОБА_2 у користуванні житлом, тому її позовні вимоги про визнання за нею права користування спірною квартирою та вселення її є обґрунтованими. Обраний позивачкою спосіб захисту прав і інтересів, вимогам закону не суперечить.

Такий висновок суду є вірним та ґрунтується на вимогах діючого законодавства.

У відповідності до ст. 64 ЖК України члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач і члени його сім'ї.

Як зазначив Європейський Суд з прав людини у рішенні по справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02.12.2010 року, втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві». Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Також безпідставними є доводи апеляційної скарги щодо невірної оцінки доказів.

Згідно ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

За своєю формою рішення суду відповідає вимогам ст. 215 ЦПК України.

Суд дав оцінку поясненням свідків, допитаних в судовому засіданні і доказів того, що такі пояснення судом були викладені у невідповідності з їх змістом, зафіксованим на технічному засобі, відповідачем не надано. Зауважень на журнал судового засідання не принесено.

Згідно ж ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Виходячи з вказаної норми закону, до компетенції суду апеляційної інстанції не входять повноваження щодо переоцінки доказів, досліджених судом першої інстанції з додержанням встановленого порядку.

За вказаних обставин доводи позивача про неправильну оцінку досліджених судом першої інстанції доказів є необґрунтованими. Нових доказів, які б давали підстави для задоволенні позовних вимог, у дослідженні яких судом першої інстанції було неправомірно відмовлено або їх неподання було зумовлено поважними причинами, ОСОБА_1 не надано.

Доводи апеляційної скарги не спростовують фактичних обставин справи, встановлених судом і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до положень ч.2 ст.308 ЦПК України та розяснень що містяться у п. 18 постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» від 24 жовтня 2008 року № 12, що законне, обґрунтоване та правильне по суті й справедливе рішення суду не може бути скасоване з одних лише формальних міркувань, а тому апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись 303, 307, 308, 313, 315 ЦПК України, апеляційний суд ,-

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Димитровського міського суду Донецької області від 13 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий: О.О.Тимченко

Судді: В.Б.Азевич

ОСОБА_10