АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2016 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Лисака І. Н.

суддів: Владичана А.І., Литвинюк І.М.

секретар Костюк Л.С.

за участю представника позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовомПублічного акціонерного товариства Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором про відкриття відновлювальної кредитної лінії та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства Банк «Фінанси та Кредит» про визнання недійсним договору про відкриття відновлювальної кредитної лінії та іпотечного договору, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 08 червня 2016 року,

встановила:

У серпні 2015 року ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» звернулося до суду з позовом доОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором про відкриття відновлювальної кредитної лінії.

Посилалося на те, що 18 вересня 2007 року між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», та ОСОБА_2 укладено договір про відкриття відновлювальної кредитної лінії №1582pv21-07 на суму 99000 доларів США із відсотковою ставкою за користування кредитом в розмірі 14,5 % річних строком до 17 вересня 2022 року.

Додатковою угодою від 29 квітня 2008 року №1 до кредитного договору процентну ставку за кредитом збільшено до 16 % річних.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 24 листопада 2009 року у справі № 2-1603 змінено умови кредитного договору та змінено проценту ставку за кредитом, встановлено ставку в розмірі 10,5 % річних.

22ц-1011/2016 р. Головуючий у 1нстанції ОСОБА_3

Категорія 27 Доповідач Лисак І.Н.

З метою забезпечення виконання зобовязання за вказаним кредитним договором між сторонами укладено іпотечний договір №1582 pv21-07 від 18

вересня 2007 року, згідно з яким ОСОБА_2 передав в іпотеку житловий будинок з належними до нього надвірними спорудами, що знаходиться у м. Чернівці, по 2 пров. Стрийському, №17 загальною площею 176,70 м?, який належить йому на праві приватної власності.

Позичальник своїх зобовязань за вище вказаним кредитним договором належним чином не виконав, внаслідок чого виникла заборгованість, яка станом на 23 червня 2015 року становить 1 302 975,63 грн, з яких сума строкової заборгованості по основному боргу кредиту 50 551,24 доларів США (еквівалент 1 100 434,78 грн); сума простроченої заборгованості по основному боргу кредиту - 2 965 доларів США (еквівалент 64 544,20 грн); сума строкової заборгованості по процентах - 359 доларів США (еквівалент 7 814,96 грн); сума простроченої заборгованості по процентах 2 359,38 доларів США (еквівалент 51 360,64 грн); пеня за простроченими кредитними коштами за період з 23 червня 2014 року по 23 червня 2015 року 78 821,05 грн. Гривневий еквівалент наведено по курсу НБУ 2 176,87 грн за 100 доларів США станом на 23 червня 2015 року.

23 липня 2015 року позивачем направлено відповідачу лист-вимогу про усунення порушень за кредитним договором у термін 10 банківських днів з моменту отримання листа-вимоги, який отримано відповідачем 24 липня 2015 року, однак заборгованість не погашена.

Просив стягнути з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» зазначену заборгованість за договором про відкриття відновлювальної кредитної лінії № 1582pv21-07 від 18 вересня 2007 року у розмірі 1 302 975,63 грн.

Відповідач ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» про визнання недійсним договору про відкриття відновлювальної кредитної лінії та іпотечного договору.

Посилалася на те, що відповідач не надав йому, як споживачу фінансових послуг в галузі споживчого кредитування, в письмовій формі повної інформації про умови кредитування, а також орієнтовану сукупну вартість кредиту, яка надається перед укладенням кредитного договору, чим порушено вимоги ч. 1 ст. 203 ЦК України та Закону України «Про захист прав споживачів».

Вважає умови договору про споживчий кредит несправедливими, оскільки банк в кредитному договорі та додатковому договорі включив положення, які відповідно до ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є несправедливими, так як містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо лати за обслуговування кредиту, внесення змін до нього, страхування майна на користь банку, враховуючи додаткові нарахування, відсоток за користування кредитними коштами кредит збільшився.

Просив визнати недійсними договори про відкриття відновлюваної кредитної лінії та іпотеки №1582pv21-07 від 18 вересня 2007 року, укладений між ним, ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит». Стягнути з ПАТ «Банк «Фінанси та Кредитна його користь 9 436 доларів США.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 08 червня 2016 року позов ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» заборгованість за договором про відкриття відновлювальної кредитної лінії №31582pv21-07 від 18 вересня 2007 року у розмірі 1 302 975 грн 63 коп. Вирішено питання розподілу судових витрат.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ПАТ Банк «Фінанси та Кредит» про визнання недійсними договору про відкриття відновлювальної кредитної лінії № 1582pv21-07 від 18 вересня 2007 року та іпотечного договору № 1582pv21-07 від 18 вересня 2007 року відмовлено у звязку із спливом строку позовної давності.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні первісного позову відмовити, а зустрічний позов задовольнити.

Посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що судом не застосовані норми матеріального права, якими обґрунтовувалися зустрічні позовні вимоги, невірно визначений початок перебігу строку позовної давності.

Колегія суддів, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду в частині відмови у задоволенні зустрічного позову скасуванню з ухваленням нового по суті вимог з наступних підстав.

На підставі ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В силу ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

В силу абз. 1 ч.1 ст. 60 ЦПК України та ч. 3 цієї норми кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд керується ст.303 ЦПК України та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, про те не обмежений її доводами, якщо під час розгляду буде встановлено неправильне застосування норм матеріального або порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення.

Встановлені обставини та висновки суду першої інстанції за первинним позовом щодо виникнення між сторонами на підставі оспорюваного правочину кредитних зобовязань та майнової поруки позичальника, наявність та розмір його невиконаних зобовязань, повідомлення про порушення умов кредитного договору та застосування наслідків для позичальника є вірними, сторонами визнаються та не спростовуються.

Про те, рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог не відповідає вимогам ст.213 ЦПК України.

Так, обґрунтування зустрічних позовних вимог зводилося до порушення з боку банку на час укладення основного кредитного договору ч.2,5 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», що є наслідком в силу ст.18 цього Закону для визнання його недійсним.

Правовий аналіз дотримання банком вимог законодавства при споживчому кредитуванні мотивувальна частина рішення не містить, про те визначено початок перебігу строку позовної давності, який за висновком суду був пропущений, та застосовані наслідки, передбачені ч.4 ст.267 ЦК України.

Згідно розяснень п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі»у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПК). Встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Доводи апеляційної скарги містять посилання на відсутність висновків суду першої інстанції наявності передумов укладення договору споживчого кредитування та незастосування судом першої інстанції ст.18 Закону України ««Про захист прав споживачів».

За змістом ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства.

У своїй зустрічній позовній заяві ОСОБА_2 посилається на невідповідність змісту кредитного договору ст.11 Закону України „Про захист прав споживачів та Правилам надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затвердженим постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168.

Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно із ч.1 ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Частинами 1, 2 ст.11 Закону України „Про захист прав споживачів (в редакції, чинній на час укладення кредитного договору) встановлено, що договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобовязання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобовязується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобовязаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобовязаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, повязаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість

платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати детальнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

У ч.4 ст.11 Закону України „Про захист прав споживачів зазначено, що договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: сума кредиту; детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; інші умови, визначені законодавством.

Пункти 2-4 кредитного договору містять наступні умови: мета надання кредиту; сума кредиту; строк, на який надається кредит; розмір процентів за користування кредитом; розмір плати за управління кредитом; розмір щомісячного платежу на погашення кредиту, сплати відсотків та інших передбачених договором платежів.

Отже, наведене свідчить про те, що позивачем за первісним позовом при укладенні кредитного договору було надано відповідачу необхідну інформацію про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту.

Крім того, згідно зі ст.11 Закону України „Про захист прав споживачів у разі ненадання інформації, яка зазначена у ч.2 цієї статті, банк несе відповідальність, яка встановлена ст.ст.15, 23 цього Закону.

Безпідставним є посилання заявника і на те, що умови кредитного договору є несправедливими.

За положеннями ч.5 ст.11, ст.18 Закону України „Про захист прав споживачів до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, і це є підставою для визнання таких положень недійсними (окремих положень, а не договору в цілому).

Відповідно до ч.5 ст.11 Закону України „Про захист прав споживачів до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; споживач зобовязаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки.

Статтею 18 Закону України „Про захист прав споживачів передбачена можливість визнання недійсними лише окремих умов договору, а не цивільно-правового договору в цілому і лише у разі визнання цих положень договору несправедливими (ч.5).

Отже, за змістом ст.ст. 11,18 Закону України „Про захист прав споживачів до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах,

зокрема про встановлення обовязкових для споживача умов, з якими він не мав

реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Закон України „Про захист прав споживачів застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 2 грудня 2015 року у справі № 6-1341цс15.

Зі змісту спірного договору вбачається, що цей договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови.

З огляду на викладене колегія суддів дійшла висновку про те, що укладений між банком та відповідачем ОСОБА_2 кредитний договір не суперечить нормам цивільного законодавства, відповідає вільному волевиявленню та внутрішній волі учасників правочину.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення, крім іншого є: неповне зясування судом обставин, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 307, 309, 314.316 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 08 червня 2016 року в частині відмови у задоволені зустрічних позовних вимог скасувати та ухвалити нове.

У задоволені зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства Банк «Фінанси та Кредит» про визнання недійсним договору про відкриття відновлювальної кредитної лінії та іпотечного договору відмовити.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді: