Справа № 447/570/16 Головуючий у 1 інстанції: Головатий А.П.
Провадження № 22-ц/783/4470/16 Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 липня 2016 року м.Львів

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Бойко С.М.,

суддів: Крайник Н.П., Мельничук О.Я.,

секретаря - Брикайло М.В.,

з участю: представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

ОСОБА_4, його представника - ОСОБА_5,

представника Миколаївського районного відділу ДВС -

Марутяка О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами Миколаївського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області, ОСОБА_2, ОСОБА_4 на ухвалу Миколаївського районного суду Львівської області від 01 червня 2016 року у справі за скаргою ОСОБА_2 на постанову державного виконавця від 15.02.2016 року у виконавчому провадженні №47533516 про закінчення виконавчого провадження,-

в с т а н о в и л а:

26.02.2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду із скаргою (а.с.1-2), яку уточнила заявою від 01.06.2016 року (а.с.32-34), про визнання неправомірними дій державного виконавця відділу державної виконавчої служби (далі-ВДВС) Миколаївського районного управління юстиції (далі-РУЮ) щодо завершення виконавчого провадження з виконання виконавчого листа №447/482/14-ц, виданого 08.05.2015 року Миколаївським районним судом Львівської області; визнання незаконною та скасування постанови державного виконавця ВДВС Миколаївського РУЮ від 15.02.2016 року про закінчення виконавчого провадження з виконання виконавчого листа №447/482-14ц, виданого 08.05.2015 року Миколаївським районним судом Львівської області, та про зобов'язання державного виконавця при примусовому виконанні вказаного виконавчого листа вжити заходів примусового виконання, передбачених рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 03.02.2015 року у справі №477/482/14-ц.

Ухвалою Миколаївського районного суду Львівської області від 01.06.2016 року скаргу ОСОБА_2 задоволено частково.

Визнано неправомірними дії державного виконавця ВДВС Миколаївського РУЮ у Львівській області Марутяка О.І. щодо завершення виконавчого провадження з виконання виконавчого листа №447/482/14-ц, виданого 08.05.2015 року Миколаївським районним судом Львівської області.

Визнано неправомірною та скасовано постанову державного виконавця ВДВС Миколаївського РУЮ у Львівській області Марутяка О.І. від 15.02.2016 року про закінчення виконавчого провадження з виконання виконавчого листа №447/482/14-ц, виданого 08.05.2015 року Миколаївським районним судом Львівської області.

В задоволенні решти вимог заявника відмовлено.

Ухвалу суду оскаржили: стягувач ОСОБА_2, боржник ОСОБА_4 та Миколаївський районний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області.

Апелянт ОСОБА_2 просить ухвалу суду скасувати в частині відмови у задоволенні її вимоги про зобов'язання державного виконавця при примусовому виконанні виконавчого листа №447/482/14-ц, виданого 08.05.2015 року Миколаївським районним судом Львівської області, вжити заходів примусового виконання, передбачених рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 03.02.2015 року у справі №477/482/14-ц, та постановити нову ухвалу, якою скаргу в цій частині задовольнити повністю.

Свої доводи апелянт обґрунтовує тим, що, звернення до суду із скаргою на дії та рішення органу державної виконавчої служби щодо закінчення виконавчого провадження було зумовлено невиконанням рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 03.02.2015 року у справі №477/482/14-ц, яким визначено місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, з матір'ю дитини - ОСОБА_2, та зобов'язано батька дитини - ОСОБА_4 повернути дитину матері, а тому, визнаючи неправомірними дії державного виконавця про закінчення виконавчого провадження з виконання виконавчого листа, виданого судом на підставі вказаного рішення суду, та скасовуючи незаконну постанову державного виконавця про це, суд першої інстанції, відповідно, повинен був задовольнити й вимогу стягувача про зобов'язання державного виконавця при примусовому виконанні виконавчого листа №447/482/14-ц, виданого 08.05.2015 року Миколаївським районним судом Львівської області, вжити заходів примусового виконання, передбачених рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 03.02.2015 року. На думку апелянта, оскаржувана ухвала в цій частині не відповідає вимогам ст.387 ЦПК України. Зазначає, що невиконання рішення суду, яким визначено місце проживання дитини разом з матір'ю, порушує не лише її права, як стягувача у виконавчому провадженні, але і її права, як матері, а також права дитини, а тому державний виконавець зобов'язаний організувати примусове виконання рішення суду і повернути дитину матері, яка відповідно до виконавчого документа підлягає поверненню боржником стягувачу, незважаючи на дії чи бездіяльність боржника ОСОБА_4 Вважає, що державним виконавцем не було організовано примусове виконання рішення суду відповідно до вимог ч. 2 ст. 75 Закону України «Про виконавче провадження», а усі виконавчі дії при виконанні рішення суду фактично було зведено лише до листування з боржником, судом та правоохоронними органами, а тому помилковим є висновок державного виконавця про те, що зазначене рішення суду неможливо виконати без боржника, і виконавчий документ підлягає поверненню до суду на підставі п.11 ч.1 ст.49 та ч.3 ст.75 Закону України «Про виконавче провадження».

Апелянт ОСОБА_4 просить ухвалу суду скасувати та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні скарги ОСОБА_2 в повному обсязі.

Апелянт вважає висновки суду про неправомірність дій та рішень державного виконавця щодо закінчення виконавчого провадження з примусового виконання вказаного виконавчого листа безпідставними та необґрунтованими, оскільки суд у своєму судовому рішенні не зазначив, які саме виконавчі дії ще не вчинив державний виконавець по виконанню ухваленого судом на користь стягувача рішення і які виконавчі дії він ще повинен вчинити в межах наданих йому законом повноважень, які саме докази державний виконавець повинен був надати для підтвердження неможливості організувати виконання рішення суду в примусовому порядку та які норми матеріального закону порушив державний виконавець при вчиненні оскаржуваної заявником процесуальної дії. На думку апелянта, державний виконавець діяв у відповідності до наданих йому Законом України «Про виконавче провадження» повноважень і вчиняв навіть ті виконавчі дії, які не повинен був вчиняти при виконанні вказаного виконавчого листа, а обмежитись лише вчиненням дій, вказаних у ч.3 ст.75 цього Закону. Крім того, звертає увагу суду, що за результатами проведених перевірок вищестоящими органами ДВС Міністерства юстиції України було встановлено лише порушення державним виконавцем строків виконання вказаного вище виконавчого листа.

Миколаївський районний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області просить скасувати оскаржувану ним ухвалу суду та постановити нову, якою у задоволенні скарги заявника відмовити в повному обсязі.

Свої доводи апелянт обґрунтовує тим, що виконавче провадження по примусовому виконанню вказаного вище виконавчого листа проводилось у відповідності до вимог ст.75 Закону України «Про виконавче провадження» і державним виконавцем було вжито усіх визначених законом дій, спрямованих на виконання рішення суду в межах наданих йому Законом повноважень. Вважає помилковим висновок суду про те, що у ході судового розгляду державним виконавцем не було надано суду достатніх доказів того, що у межах наданих йому повноважень немає можливості організувати виконання рішення суду в примусовому порядку. Помилковість такого твердження, на думку апелянта, полягає у неможливості виконання рішення суду у примусовому порядку шляхом зобов'язання батька повернути дитину матері без встановлення чи зміни порядку і способу виконання рішення суду, а саме, шляхом відібрання малолітньої дитини у батька та передачі її матері, а не у факті можливості чи неможливості організувати виконання рішення суду у примусовому порядку. Також звертає увагу суду, що за результатами проведених перевірок вищестоящими органами ДВС Міністерства юстиції України було встановлено лише порушення державним виконавцем строків виконання вказаного вище виконавчого листа, а інших порушень вимог закону - встановлено не було.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду в підтримання своїх апеляційних скарг, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваної ухвали, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційних скарг з наступних підстав.

Встановлено, що рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 03.02.2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 22.04.2015 року, позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визначення місця проживання малолітньої дитини задоволено частково. Визначено місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, з матір'ю ОСОБА_2 Зобов'язано батька ОСОБА_4 повернути дитину матері ОСОБА_2 В задоволенні позовної вимоги ОСОБА_2 про негайне відібрання дитини в батька ОСОБА_4 відмовлено.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24.06.2015 року у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 відмовлено.

Ухвалою Верховного Суду України від 18.09.2015 року у допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визначення місця проживання малолітньої дитини за заявою ОСОБА_4 про перегляд Верховним Судом України судових рішень відмовлено.

На підставі вказаного вище рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 03.02.2015 року, 08.05.2016 року Миколаївським районним судом Львівської області було видано виконавчий лист №447/482/14-ц про зобов'язання батька ОСОБА_4 повернути малолітню дитину ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, матері ОСОБА_2

За заявою стягувача ОСОБА_2 про примусове виконання вказаного вище виконавчого листа постановою державного виконавця ВДВС Миколаївського РУЮ Марутяка О.І. від 14.05.2015 року було відкрито виконавче провадження №47533516.

15.02.2016 року оскаржуваною заявником постановою державного виконавця названого відділу ДВС було закінчено виконавче провадження №47533516 щодо примусового виконання вказаного вище виконавчого листа на підставі п.11 ч.1 ст.49, ст.50, ч.3 ст.75 Закону України «Про виконавче провадження».

Частиною третьою статті 75 Закону України «Про виконавче провадження», передбачено, що якщо виконати рішення без участі боржника неможливо, державний виконавець накладає на боржника штраф відповідно до статті 89 цього Закону та вносить подання (повідомлення) правоохоронним органам для притягнення боржника до відповідальності згідно із законом, після чого виносить постанову про закінчення виконавчого провадження, яка затверджується начальником відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, і повертає виконавчий документ до суду чи іншого органу (посадової особи), що його видав.

Відповідно до ст.ст.50, 51 Закону України «Про виконавче провадження», у разі закінчення виконавчого провадження на вказаній вище підставі цього Закону, завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову і не підлягає відновленню.

Отже, за наслідками вчинення державним виконавцем оскаржуваних стягувачем дій, рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 03.02.2015 року, яким визначено місце проживання малолітньої дитини з матір'ю, не лише залишилось не виконаним, а й не буде виконаним у майбутньому, що суперечить основним завданням виконавчого провадження, як завершальної стадії судового провадження, є неприпустимим в правовій державі, оскільки суперечить вимогам Основного закону держави - Конституції України, нормам міжнародного права, викладеним у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та практиці Європейського суду з прав людини, які є частиною національного законодавства України, щодо обов'язковості, своєчасності та повноти виконання судових рішень, з метою запобігання заподіяння шкоди одній із сторін, а в даному випадку - ще й з метою недопущення порушення прав дитини, право на проживання якої з матір'ю підтверджено судами всіх інстанцій у даній справі.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що державний виконавець не здійснив усіх передбачених законом дій щодо примусового виконання вказаного вище рішення суду про повернення малолітньої дитини матері для проживання дитини з матір'ю та неправомірно закінчив виконавче провадження на підставі п.11 ч.1 ст.49, ст.50, ч.3 ст.75 Закону України «Про виконавче провадження», дійшовши помилкового висновку про неможливість виконання рішення суду без участі боржника ОСОБА_4

У зв'язку з цим, доводи сторони боржника про те, що суд в оскаржуваній ухвалі зобов'язаний був зазначити, які саме виконавчі дії не вчинив державний виконавець та які саме дії він повинен був ще вчинити для виконання рішення суду, є безпідставними, оскільки суд у даній справі перевіряє правомірність дій та рішень державного виконавця щодо закінчення виконавчого провадження на вказаній вище підставі.

Погоджується колегія суддів також і з висновком суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні вимоги заявника про зобов'язання державного виконавця при примусовому виконанні вказаного виконавчого листа вжити заходів примусового виконання, передбачених рішенням суду, оскільки у зв'язку із визнанням незаконною та скасуванням постанови державного виконавця про закінчення виконавчого провадження, завершене виконавче провадження з виконання вказаного вище рішення суду, відповідно до вимог ч.1 ст.51 Закону України «Про виконавче провадження», підлягає відновленню.

Таким чином, суд першої інстанції при вирішенні даної скарги правильно встановив фактичні обставини справи, не допустив порушень норм матеріального та/чи процесуального закону, які б були підставою для зміни чи скасування оскаржуваної ухвали, доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду, а тому апеляційні скарги необхідно відхилити, а ухвалу суду першої інстанції - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч.2 п.1, 312 ч.1 п.1, 313, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

апеляційні скарги Миколаївського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області, ОСОБА_2 та ОСОБА_4 відхилити.

Ухвалу Миколаївського районного суду Львівської області від 01 червня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду.

Головуючий: ___________Бойко С.М.

Судді: ___________Крайник Н.П.

___________Мельничук О.І.