Справа № 203/2687/16-ц
Провадження № 2/0203/1016/2016
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.07.2016 року Кіровський районний суд міста Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Католікяна М.О.,

при секретарі Дзьомі Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», третя особа ОСОБА_2, про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди,

у с т а н о в и в:

07 червня 2016 року позивач звернувся до суду з позовом до ПАТ «Українська залізниця» про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що від 11.11.2015 року по 10.05.2016 року позивач працював у відповідача на посаді начальника відокремленого структурного підрозділу «Мелітопольське локомотивне депо». 10.05.2016 року позивача було звільнено за пунктом 1 статті 36 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП) за угодою сторін. Насправді заяву про звільнення було написано під психологічним тиском та погрозами притягнення до кримінальної відповідальності. Крім того, у день звільнення позивач хворів. Викладені обставини стали причиною звернення позивача до суду з позовом про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди в сумі 5 000,00 грн.(а.с.а.с. 1 5, 48, 49).

14 липня 2016 року суд своєю ухвалою залучив до участі у справі в якості третьої особи ОСОБА_2

У судовому засіданні позивач, його представник підтримали позовні вимоги, а представники відповідача заперечували проти їх задоволення.

Третя особа до суду не зявилася, звернувшись із заявою про розгляд справи за його відсутності.

Заслухавши пояснення позивача, представників сторін, показання свідка, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про те, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом було встановлено, що від 11.11.2015 року позивач працював у відповідача на посаді начальника відокремленого структурного підрозділу «Мелітопольське локомотивне депо» (а.с.а.с. 8, 9).

10 травня 2016 року позивач звернувся до свого керівника (третя особа) із заявою про звільнення за угодою сторін з 10.05.2016 року (а.с. 34).

Того ж дня позивача було звільнено на підставі пункту 1 статті 36 КЗпП за угодою сторін (а.с. 10).

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 36 КЗпП однією з підстав припинення трудового договору є угода сторін.

Згідно з частиною 3 статті 40 КЗпП не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

У відповідності з пунктом 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» правила про недопустимість звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності, а також у період перебування у відсутності (частина 3 статті 40 КЗпП) стосуються як передбачених статтями 40, 41 КЗпП, так й інших випадків, коли розірвання трудового договору відповідно до чинного законодавства провадиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу.

За правилами пункту 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП (за угодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.

Статтею 57 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК) визначено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відмовляючи у позові, суд бере до уваги те, що звільнення позивача в даному випадку було проведено за угодою сторін відповідно до пункту 1 частини 1 статті 36 КЗпП на підставі його заяви із зазначенням дати звільнення, а саме 10.05.2016 року, а тому правила частини 3 статті 40 КЗпП до спірних правовідносин не поширюються.

Трудова угода про припинення трудового договору, вчинена працівником проти його фактичної волі, внаслідок застосування до нього психічного тиску роботодавця, не може створювати юридичних наслідків, однак таких доказів матеріали справи не містять.

При цьому суд критично ставиться до єдиного доказу, який, на думку позивача, доводить чинення на нього тиску під час складання заяви (показання свідка ОСОБА_3В.), оскільки він спростовується рештою доказів, зібраних у справі. Крім того, суд вважає показання цього свідка необєктивними через те, що останній був підлеглим позивача, звільнений за аналогічних обставин і також вирішує питання поновлення на роботі у судовому порядку.

У порядку статті 88 ЦПК судові витрати у справі підлягають віднесенню на користь держави.

Керуючись статтями 4 11, 15, 18, 57 60, 79, 88, 169, 208, 209, 212 215, 218 Цивільного процесуального кодексу України, суд

в и р і ш и в:

ОСОБА_1 у позові до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», третя особа ОСОБА_2, про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди відмовити.

Судові витрати віднести на рахунок держави.

Рішення набирає законної сили у порядку, передбаченому статтею 223 ЦПК України, і може бути оскаржено до апеляційного суду Дніпропетровської області через Кіровський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подання апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його постановлення. У разі якщо рішення було постановлено за відсутності особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом 10 днів з дня отримання копії рішення.

Повний текст рішення складено 25 липня 2016 року.

Суддя М.О. Католікян