У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 грудня 2016 року м. Київ

Суддя Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Мазур Л.М.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_2, подану представником ОСОБА_3, на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 09 вересня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 25 жовтня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон без згоди батька,

в с т а н о в и л а:

У травні 2016 року ОСОБА_2 звернулась до суду з указаним позовом, у якому просила:

- надати їй дозвіл без згоди та супроводу батька - ОСОБА_4 на тимчасовий виїзд за кордон дитини, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, до Італії, на час навчання, і до досягнення дитиною 16-річного віку;

- надати їй дозвіл без згоди ОСОБА_4 на оформлення документів для тимчасового виїзду малолітньої дитини, до досягнення дитиною 16-річного віку;

- надати дозвіл її матері - ОСОБА_6, без згоди ОСОБА_4 на підставі нотаріально посвідченої згоди, на оформлення документів для виїзду або супроводу дитини за кордон.

На обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що вони з відповідачем не перебувають у зареєстрованому шлюбі, проте є батьками малолітньої дитини ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Позивачка зазначала, що на підставі письмової згоди ОСОБА_4 вона з дитиною виїхали на постійне місце проживання до Італії, де донька навчається у загальноосвітній школі та відвідує спортивні гуртки.

Посилаючись на те, що на час літніх канікул вона з дитиною має намір приїхати в Україну, але для того, щоб виїхати назад до Італії знадобиться дозвіл батька - ОСОБА_4, який у телефонній розмові повідомив їй про надання такого дозволу лише за певних умов, ОСОБА_2 просила задовольнити позовні вимоги, застосувавши при вирішенні спору принципи 4, 6, 7 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, ч.ч. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду і в'їзду в Україну громадян України», ч.3 ст. 313 ЦК України, п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1195 року № 57.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 09 вересня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Рівненської області від 25 жовтня 2016 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_7 відхилено, рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 09 вересня 2016 року залишено без змін.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій і ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим касаційна скарга підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

У відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені у ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Суд касаційної інстанції перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини.

Відповідно до ст. 157 СК України питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов'язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Відповідно до п. 3 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (зі змінами) (далі - Правила), виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли вісімнадцятирічного віку.

Відповідно до пп. 1 п. 4 Правил виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску.

Згідно із ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» (далі - Закон) за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Суд апеляційної інстанції, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову, який правильно встановив характер правовідносин сторін у справі, та з'ясувавши, що норми матеріального права, на застосуванні яких при вирішенні спірних правовідносин наполягала позивачка, застосуванню не підлягають, оскільки позовні вимоги ОСОБА_2 про надання дозволу на виїзд дитини за кордон тривалістю у 6 років, тобто на час навчання, до досягнення дитиною 16-річного віку, без визначення конкретного часового проміжку, не відповідають вимогам ст. 4 Закону, п. 3, пп. 1 п. 4 Правил та суперечать змісту положень СК України; у зв'язку з тим, що позивачкою не заявлялось вимог про встановлення разового часового проміжку, суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на постійні виїзди дитини за кордон без згоди батька порушує рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дитини.

Доводи, наведені в касаційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів попередніх інстанцій щодо їх оцінки.

Доводи касаційної скарги та зміст оскаржуваних рішень не дають підстав для висновку, що судами попередніх інстанцій при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до ст. ст. 338-341 ЦПК України є підставами для скасування судових рішень.

Керуючись п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України,

у х в а л и л а :

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2, подану представником ОСОБА_3, на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 09 вересня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 25 жовтня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон без згоди батька відмовити.

Додані до скарги матеріали повернути заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Вищого спеціалізованого

суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ Л.М. Мазур