Апеляційний суд Житомирської області
Категорія 54 Доповідач Товянська О. В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 липня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді: Товянської О.В.

суддів: Гансецької І.А., Кочетова Л.Г.

при секретарі: Кравчук Л.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», відокремленого підрозділу ремонтне депо Коростень Державного територіально - галузевого об'єднання «Південно - Західна залізниця», третя особа: начальник виробничого підрозділу ремонтне вагонне депо Коростень регіональної філії «Південно - Західна залізниця» публічного акціонерного товариства «Укрзалізниця» Бойковський А.М. про визнання звільнення незаконним, скасування наказу про припинення трудового договору, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 - представника ОСОБА_1 на рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 05 травня 2016 року,

встановила:

В листопаді 2015р. ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом. Просив визнати наказ №8/ОС від 24.04.2015р. про звільнення незаконним і скасувати, поновити на роботі електрозварником ручного зварювання вагоноскладальної дільниці відокремленого підрозділу ремонтне вагонне депо Коростень, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу. Зазначав, що працював електрозварником вагоноскладальної дільниці ремонтного депо Коростень. 22.04.2015р. отримав повістку про призов на строкову військову службу, 24.04.2015р. написав заяву про звільнення в зв'язку з призовом на строкову військову службу. 24.04.2015р. видали наказ про звільнення за п.3 ст.36 КЗпП України. З 12.05.2015р. проходить строкову військову службу. Вважає звільнення незаконним, за ним мало зберігатись місце роботи і середній заробіток.

Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 05 травня 2016 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 - представник ОСОБА_1 просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог. Зазначає, що з 01.04.2014р. громадяни, які призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, не підлягають звільненню, за ними з дня початку проходження служби один рік зберігається середній заробіток. Просить також стягнути витрати на правову допомогу.

Апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Як видно із матеріалів справи, наказом №8/ОС від 24.04.2015р. начальника відокремленого підрозділу «Ремонтне вагонне депо Коростень» ДТГО «Південно-Західна залізниця» позивача 24.04.2015р. звільнили з посади електрозварника ручного зварювання вагоноскладальної дільниці 1 групи в зв'язку з призовом на військову службу за п.3 ст.36 КЗпП України .

Відповідно до редакції п.3 ст.36 КЗпП України, яка діяла на час звільнення та видачі спірного наказу, призов або вступ працівника на строкову військову службу був підставою для припинення трудового договору.

Статтею 119 КЗпП України в ред. Закону України №1169-VІІ від 27.03.2014 року (набрав чинності 01.04.2014 року та діяв на час видачі наказу про звільнення) гарантувалось збереження місця роботи, посади і середнього заробітку лише працівникам, які призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, але не більше одного року.

Законом України «Про військовий обов'язок і військову службу» визначено поняття військова служба та її види. Відповідно до ч.6 ст.2 вказаного Закону видами військової служби є: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів); військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу.

На підставі наведеного суд прийшов до обґрунтованого висновку, що строкова військова служба та військова служба за призовом під час мобілізації є різними видами військової служби.

Відповідно до копії повістки від 22.04.2015р., довідки №752 від 30.05.2015р. позивач був призваний та строкову військову службу, тому гарантії, передбачені ст.119 ч.3 КЗпП України на час його звільнення на нього не поширювались.

Дійсно, Законом України №911-VІІІ від 24.12.2015р. до ч.3 ст.119 КЗпП України внесено зміни, якими гарантується збереження місця роботи, посади і середнього заробітку працівникам, які призвані і на строкову військову службу.

Проте в цьому Законі не передбачено, що його дія розповсюджується і на осіб, які були звільнені до його прийняття та вступу в законну силу. Закон зворотньої сили не має.

Те, що відповідач скасував наказ про звільнення позивача та виплатив середній заробіток (наказ №5/ОС від 05.04.2016 року) на правильність судового рішення не впливає.

Є безпідставним посилання в апеляційній скарзі на те, що позивачу необхідно повернути судові витрати на оплату правової допомоги.

Згідно з роз'ясненнями п.47 постанови Пленуму ВССУ України №10 від 17.10.2014р. «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» право на правову допомогу гарантовано ст.ст.8,59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення від 16 листопада 2000р. №13-рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009р. №23-рп/2009; Рішення від 11 липня 2013р. №6-рп/2013). Витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (ст.6 Закону України від 05 липня 2012р. №5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність") або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (ст.ст.12,42,56 ЦПК).

Матеріалами справи доведено, що представник позивача не є адвокатом, а доказів того, що він є фахівцем в галузі права, має вищу юридичну освіту, він не надав.

Судове рішення є законним. Порушень норм процесуального та матеріального права немає.

Підстави для скасування судового рішення та задоволення апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст.ст. 209,218,303,304,307,308,313-315,319,324,325 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - представника ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 05 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий: Судді: