АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/5007/16 Головуючий 1-ї ін-ї. ОСОБА_1
Справа № 640/1715/16-ц Доповідач Сащенко І.С.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 липня 2016 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого - Сащенко І.С.

суддів: - ОСОБА_2, ОСОБА_3,

за участю секретаря - Дашковської Н.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «АТ Науково-дослідний інститут радіотехнічних вимірювань» на заочне рішення Київського районного суду міста Харкова від 23 лютого 2016 року по справі за позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «АТ Науково-дослідний інститут радіотехнічних вимірювань» про стягнення компенсації, середнього заробітку та моральної шкоди,-

в с т а н о в и л а:

У лютому 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ПАТ «АТ Науково-дослідний інститут радіотехнічних вимірювань про стягнення компенсації, середнього заробітку та моральної шкоди.

В обґрунтування вимог зазначала, що вона працювала на посаді інженера технолога 1 категорії в ПАТ «АТ НДІРВ» та була звільнена 28.11.2014 року, проте після звільнення розрахунку по заробітній платі не отримала. 10 квітня 2015 року вона отримала рішення суду, яким на її користь з відповідача було стягнуто заборгованість по заробітній платі в розмірі 20774 грн., компенсацію за несвоєчасну виплату заробітної плати до лютого 2015 року у розмірі 5444,68 грн., середній заробіток, розрахований до лютого 2015 року у розмірі 6762,09 грн.

Вказувала, що після відкриття виконавчого провадження, їй було сплачено всю суму заборгованості у два строки: 26.06.2015 року була примусово стягнута сума 8575,98 грн., 24.12.2015 року була примусово стягнута сума 25326,78 грн.

У звязку з тим, що сума компенсації та середнього заробітку була розрахована до лютого 2015 року, а виплати за рішенням суду були здійснені в грудні 2015 року, просила стягнути компенсацію втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням строків її виплати у розмірі 7784,46 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку після звільнення на підставі ст. 117 КЗпП у розмірі 20286,27 грн., моральну шкоду у розмірі 3000 грн.

В судовому засіданні ОСОБА_4 позовні вимоги підтримала в повному обсязі.

Представник відповідача в судове засідання не зявився.

Заочним рішенням Київського районного суду міста Харкова від 23 лютого 2016 року позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено частково. Стягнуто з ПАТ «АТ Науково-дослідний інститут радіотехнічних вимірювань» на користь ОСОБА_4 компенсацію втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням строків її виплати у розмірі 7784,46 грн., суму середнього заробітку за час затримки розрахунку після звільнення у розмірі 20286,27 грн. та суму моральної шкоди у розмірі 1000 грн., а всього 29070,73 грн. В іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ПАТ «АТ Науково-дослідний інститут радіотехнічних вимірювань» просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовити у повному обсязі.

При цьому посилається на недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що для задоволення вимог позивачки відсутні підстави.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи, заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення осіб, що зявилися, перевіривши законність і обґрунтованість рішення районного суду у відповідності до ст. 303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно зі ст. 1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно вимог ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема питання про те, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4 суд першої інстанції виходив із того, що підприємство своєчасно не розрахувалося зі звільненим працівником, в звязку з чим є всі підстави для стягнення коштів у визначеному судом розмірі.

Судова колегія з таким висновком погоджується, оскільки він відповідає обставинам справи і вимогам закону.

Встановлено, що ОСОБА_4 працювала в ПАТ «АТ Науково-дослідний інститут радіотехнічних вимірювань» на посаді інженера технолога 1 категорії по тимчасовому трудовому договору з 11.03.2014 року по 28.11.2014 року (а.с.5-6).

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 10 квітня 2015 року з відповідача на користь ОСОБА_4 було стягнуто заборгованість по заробітній платі в сумі 20774 грн., компенсацію втрати частини заробітної плати 5444,68 грн., середній заробіток за час затримки заробітної плати при звільненні 6762,09 грн. (а.с.9).

07.05.2015 року рішення суду було звернуто до виконання (а.с.10-11).

Відповідно до постанови про закінчення виконавчого провадження від 25 грудня 2015 року встановлено, що за виконавчим провадженням ВП №47575225 з боржника ПАТ «АТ Науково-дослідний інститут радіотехнічних вимірювань» на користь ОСОБА_4 стягнуто борг, витрати та збір у повному обсязі (а.с.18).

Ухвалюючи рішення про визначення періоду виплати середнього заробітку суд першої інстанції виходив з дати ухвалення відповідного рішення у справі та дати повного розрахунку з працівником.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини.

Таке ж роз'яснення цієї норми права, крім наведеної вище постанови Пленуму Верховного Суду України, надав і Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу.

Таким чином, закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов'язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок - виплатити всі суми, що належать йому; у разі невиконання такого обов'язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена ст. 117 КЗпП України відповідальність.

Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належить йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого порушення, яким є день фактичного розрахунку (така правова позиція висловлена в рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 40рп/2012).

Вирішуючи даний спір та стягуючи з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 10 квітня 2015 року по 25 грудня 2015 року місцевий суд дійшов правильного висновку про задоволення цих вимог на підставі ст.ст.116, 117 КЗпП України.

В судовому засіданні апеляційної інстанції представник підприємства визнав частину вимог позивача щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку в сумі 14272,28 грн.

Згідно з положеннями ст. 34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

Нарахування компенсації проводиться на підставі Закону України від 19 жовтня 2000 року № 2050-ІІІ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», на підставі якого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159 затверджено Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати (далі - Порядок).

Згідно з Порядком у разі затримки виплати доходів компенсації підлягають щомісячні суми відшкодування шкоди, нараховані за період, починаючи з 01 січня 2001 року.

Судом першої інстанції обґрунтовано визначено компенсацію втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням строків її виплати у розмірі 7784,46 грн. та суму моральної шкоди у розмірі 1000 грн.

Посилання представника відповідача в апеляційній скарзі та суді апеляційної інстанції на те, що сума середнього заробітку повинна обраховуватись виходячи з дводенного робочого тижня, встановленого наказом директора підприємства №121 від 27.10.2014 року, судовою колегією не приймаються.

Згідно із ст. 27 Закону України «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п. 2, п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. ОСОБА_1 протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. ОСОБА_1 і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Середня заробітна плата розрахована судом виходячи з кількості фактично відпрацьованих працівником робочих днів, при цьому представник підприємства в судовому засіданні не заперечував, що в звязку з виробничою необхідністю працівники, в тому числі і ОСОБА_4 могли працювати більше двох днів на тиждень, як встановлено в наказі директора підприємства.

Доводи апеляційної скарги висновки суду першої інстанції не спростовують.

Виходячи з наведеного судова колегія вважає, що судом першої інстанції повно, всебічно й об'єктивно встановлені дійсні обставини справи, дано належну оцінку зібраним доказам і постановлено законне й обґрунтоване рішення, а тому підстав для його скасування чи зміни не вбачається.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п.1ч.1ст.307, 308, 313, 314, 315, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «АТ Науково-дослідний інститут радіотехнічних вимірювань» - відхилити.

Заочне рішення Київського районного суду міста Харкова від 23 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді