Справа № 379/325/16-ц Головуючий у І інстанції Бойко М. Г.
Провадження № 22-ц/780/4319/16 Доповідач у 2 інстанції Фінагєєв В. О.
Категорія 46 19.07.2016
УХВАЛА

Іменем України

19 липня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Апеляційного Суду Київської області в складі:

Головуючого судді Фінагєєва В.О.,

суддів Кулішенка Ю.М., Сушко Л.П.,

за участю секретаря Волинець Я.В.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Сільськогосподарського Товариства з обмеженою відповідальністю «Плосківське» на рішення Таращанського районного суду Київської області від 17 червня 2016 року у справі за позовом Сільськогосподарського Товариства з обмеженою відповідальністю «Плосківське» до ОСОБА_3, приватного Сільськогосподарського підприємства «Жовтень» про визнання договорів про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) недійсними та визнання договору оренди поновленим, -

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2016 року СГ ТОВ «Плосківське» звернулося до суду з позовом та просило визнати недійсним Договір № 58 про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису), розташованої на території Плосківської сільської ради Таращанського району Київської області, площею 2,00 га, кадастровий номер НОМЕР_1, укладений 01 вересня 2015 року між ОСОБА_3 та приватним сільськогосподарським підприємством «Жовтень»; визнати недійсним Договір № 92 про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису), розташованої на території Плосківської сільської ради Таращанського району Київської області, площею 2,00 га, кадастровий номер НОМЕР_1, укладений 27 квітня 2016 року між ОСОБА_3 та Приватним сільськогосподарським підприємством «Жовтень»; визнати договір оренди земельної ділянки № 353 від 18 жовтня 2010 року, укладений між ОСОБА_3 та СГ ТОВ «Плосківське», поновленим.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 18 жовтня 2010 року між позивачем та ОСОБА_3 було підписано Договір оренди земельної ділянки № 353, загальною площею 2,00 га строком на п'ять років, що належить орендодавцю на праві власності. Термін дії договору закінчувався 23 листопада 2015 року. Відповідно до п. 2.3. договору передбачено, що орендар має переважне перед іншими право на укладення договору оренди земельної ділянки на новий строк. 01 вересня 2015 року позивач надіслав ОСОБА_3 лист-повідомлення про намір скористатися своїм переважним правом на поновлення договору оренди земельної ділянки на новий строк. Умови договору позивач виконував належним чином і в даний час продовжує користуватися зазначеною земельною ділянкою. ОСОБА_3 протягом місяця після закінчення строку дії договору оренди земельної ділянки не висловив будь-яких заперечень проти поновлення договору оренди, а тому договір вважається поновленим відповідно до статті 33 Закону України «Про оренду землі». Однак, 01 вересня 2015 року між ОСОБА_3 та приватним сільськогосподарським підприємством «Жовтень» було укладено договір № 58 про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) зазначеної земельної ділянки. Згідно вимог закону передача в користування земельної ділянки в один і той же час може бути здійснена лише одному користувачу за одним правочином. Позивачем були вжиті заходи щодо пролонгації договору оренди земельної ділянки № 353 від 18 жовтня 2010 року. Під час розгляду даної справи в суді відповідачами було надано Додаткову угоду № 1 до Договору емфітевзису № 58 від 27 квітня 2016 року, якою достроково розірвано Договір емфітевзису № 58 від 01 вересня 2015 року з 27 квітня 2016 року, в зв'язку з чим, на думку відповідача ПСП «Жовтень», відсутній предмет позову. Позивач не погоджується з даним твердженням, оскільки, вимогою за позовом є не розірвання Договору емфітевзису № 58 від 01 вересня 2015 року, а визнання його недійсним. Достроково розірвавши Договір емфітевзису № 58 від 01 вересня 2015 року, відповідачі не відновили порушених ними прав позивача під час його укладання, і, більш того, продовжують порушувати переважне право позивача на поновлення договору оренди, укладаючи ще один договір емфітевзису № 92 від 27 квітня 2016 року.

Рішенням Таращанського районного суду Київської області від 17 червня 2016 року позов СГ ТОВ «Плосківське» задоволено частково. Визнано недійсним Договір № 58 про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису), розташованої на території Плосківської сільської ради Таращанського району Київської області, площею 2,00 га, кадастровий номер НОМЕР_1, що укладений від 01 вересня 2015 року між ОСОБА_3 та приватним сільськогосподарським підприємством «Жовтень». В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі СГ ТОВ «Плосківське» просить скасувати рішення суду першої інстанції через порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити. В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач зазначає, що він за два місяці до закінчення терміну дії договору надіслав ОСОБА_3 лист-повідомлення про укладення договору оренди на новий строк.

Повідомлення про вручення поштового відправлення та опис вкладення поштового відправлення є належними доказами факту надсилання, вручення та дати вручення поштового відправлення. Твердження суду першої інстанції про те, що ст. 33 Закону України «Про оренду землі» не передбачає активних дій орендодавця по припиненню договірних відносин суперечить вимогам вказаної статті. Стаття 33 Закону України «Про оренду землі» не обмежує право орендаря на використання одної чи іншої умови поновлення договору оренди землі. Суд безпідставно зазначив у своєму рішенні, що він не вправі примушувати відповідача до укладення договору оренди. Позивач довів, що він продовжує користуватися виділеною земельною ділянкою що він є орендарем, який належно виконує свої обов'язки за договором, по закінченню строку дії договору належним чином повідомив орендодавця про намір продовжити термін дії договору. Позивач звернувся до суду не з метою примушувати ОСОБА_3 укласти договір оренди, а за захистом свого переважного права на поновлення договору оренди земельної ділянки способом визнання цього права.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу відхилити, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що 18 жовтня 2010 року між ОСОБА_3 та СТОВ «Плосківське» укладено договір оренди земельної ділянки №353, згідно умов якого ОСОБА_3, передав, а СТОВ «Плосківське» прийняло у строкове платне користування земельну ділянку площею 2,00 га, яка розташована на території Плосківської сільської ради та належить орендодавцю на підставі державного акту серії НОМЕР_2. Строк дії договору оренди - п'ять років, починаючи з дати реєстрації.

03 липня 2015 року ОСОБА_3 направив СТОВ «Плосківське» повідомлення про повернення земельної ділянки, в якому зазначив, що після закінчення строку дії договору, восени 2015 року, він не має наміру укладати договір оренди вказаної земельної ділянки та просив після збирання урожаю 2015 року не засівати та надалі не обробляти вказану земельну ділянку та не використовувати її в будь-який інший спосіб.

27 серпня 2015 року СТОВ «Плосківське» направило ОСОБА_3 лист-повідомлення, в якому зазначило про переважне право перед іншими орендарями на поновлення договору та просило по закінченню строку договору продовжити строк його дії, узгодити всі істотні умови та поновити договір оренди земельної ділянки від 18 жовтня 2010 року.

01 вересня 2015 року між ОСОБА_3 та приватним сільськогосподарським підприємством «Жовтень» було укладено договір № 58 про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису), розташованої на території Плосківської сільської ради Таращанського району Київської області, площею 2,00 га, кадастровий номер НОМЕР_1.

27 квітня 2016 року між сторонами було укладено додаткову угоду до договору № 58 від 01 вересня 2015 року, предметом якого є дострокове розірвання вказаного договору на зазначену земельну ділянку.

27 квітня 2016 року між ОСОБА_3 та приватним сільськогосподарським підприємством «Жовтень» укладено договір № 92 про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису), предметом якого є земельна ділянка сільськогосподарського призначення, розташована на території Плосківської сільської ради Таращанського району Київської області, площею 2,00 га, кадастровий номер НОМЕР_1.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі під час діючого договору оренди землі уклали новий договір, чим порушили вимоги ст. 93 ЗК України та Закону України «про оренду землі». Що стосується поновлення договору оренди, суд не може примусити відповідача укласти такий договір.

Колегія суддів погоджується по суті з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про оренду землі» оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства (ст. 13 Закону України «Про оренду землі»).

Стаття 33 Закону України «Про оренду землі» об'єднує два випадки поновлення договору оренди.

Так, у частині першій статті 33 цього закону передбачено, що по закінченню строку, на який було укладено договір оренди землі, орендар, який належно виконував обов'язки за умовами договору, має переважне право перед іншими особами на укладення договору оренди землі на новий строк.

Реалізація зазначеного переважного права на поновлення договору оренди можлива лише за умови дотримання встановлених цією нормою певної процедури і строків (частини 2-5 цієї статті).

Для застосування частини першої статті 33 Закону України «Про оренду землі» та визнання за орендарем переважного права на поновлення договору оренди необхідно встановити наступні юридичні факти: орендар належно виконує свої обов'язки за договором; орендар до спливу строку договору повідомив орендодавця у встановлені строки про свій намір скористатися переважним правом укладення договору на новий строк; до листа-повідомлення орендар додав проект додаткової угоди; орендодавець протягом місяця не повідомив орендаря про наявність заперечень та своє рішення.

Частиною 6 статті 33 Закону України «Про оренду землі» передбачена інша підстава поновлення договору оренди, а саме у тому разі, якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди і за відсутності протягом одного місяця після закінчення строку договору листа-повідомлення орендодавця про заперечення у поновленні договору оренди землі такий договір вважається поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Таким чином, для поновлення договору оренди землі з підстав, передбачених частиною шостою статті 33 Закону України «Про оренду землі», необхідна наявність наступних юридичних фактів: орендар продовжує користування виділеною земельною ділянкою; орендар належно виконує свої обов'язки за договором; відсутнє письмове повідомлення орендодавця про відмову у поновленні договору оренди; сторони укладають додаткову угоду про поновлення договорів оренди.

Отже, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що порушення переважного права орендаря, яке підлягає захисту відповідно до статті 3 ЦК України, матиме місце при укладенні договору оренди:

- із новим орендарем при отриманні письмового повідомлення попереднього орендаря про намір реалізувати переважне право;

- у випадку недосягнення згоди щодо плати за новим договором та інших умов договору з іншим наймачем на більш сприятливих умовах та укладення з ним договору, на тих самих умовах, які запропоновані попереднім наймачем при реалізації переважного права;

- укладення договору з новим орендарем за умови, що підставою відмови попередньому орендарю у поновленні договору оренди було повідомлення орендодавця про необхідність використовувати об'єкт оренди для власних потреб.

Зазначена правова позиція міститься у постанові ВСУ від 09 вересня 2015 року (справа № 6-531цс15).

Заявляючи вимогу про визнання договору оренди поновленим, позивач зазначає, що завчасно направив орендодавцю лист-повідомлення про намір продовжити термін дії договору оренди, відповідач вказаний лист отримав та у встановлений законом строк заперечень не подав, а тому СТОВ «Плосківське» продовжує користуватися земельною ділянкою.

Однак, з матеріалів справи вбачається, що 03 липня 2015 року ОСОБА_3 направив СТОВ «Плосківське» повідомлення про повернення земельної ділянки, в якому зазначив, що після закінчення строку дії договору, восени 2015 року, він не має наміру укладати договір оренди вказаної земельної ділянки та просив після збирання урожаю 2015 року не засівати та надалі не обробляти вказану земельну ділянку та не використовувати її в будь-який інший спосіб. Таким чином, орендодавець заперечував проти продовження дії договору оренди.

З додаткової угоди, яка була направлена ОСОБА_3 разом з листом-повідомленням про продовження строку дії договору оренди, вбачається, що орендар має намір змінити істотні умови договору, а саме встановити строк оренди 7 років, тоді як у договорі оренди від 18 жовтня 2010 року встановлено строк дії договору оренди 5 років. Крім того, у надані додатковій угоді відсутня оплата натуральною продукцією. Таким чином, позивач запропонував продовження дії договору оренди на нових умовах, а відтак немає жодних підстав до поновлення договору на попередніх умовах.

Частиною 4 ст. 33 Закону України «Про оренду землі» визначено, що при поновленні договору оренди землі його умови можуть бути змінені за згодою сторін. У разі недосягнення домовленості щодо орендної плати та інших істотних умов договору переважне право орендаря на укладення договору оренди землі припиняється.

Доводи позивача щодо продовження користування земельною ділянкою не заслуговують на увагу, оскільки зазначена обставина жодними належними доказами не підтверджена і будь-яких законних підстав до продовження кристування земельною ділянкою відповідача у позивача немає.

Частино 1 ст. 33 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що по закінченню строку, на який було укладено договір оренди землі, орендар має переважне право перед іншими особами на укладення договору оренди землі на новий строк.

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що між ОСОБА_3 та приватним сільськогосподарським підприємством «Жовтень» було укладено договір про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису), що є відмінним від договору оренди земельної ділянки. Право користування чужою земельною ділянкою регулюється главою 33 ЦК України, тоді як відносини, що виникають з договорів оренди землі, регулюються Законом України «Про оренду землі».

За таких обставин колегія суддів не вбачає порушень переважного права позивача на укладення договору оренди землі, який відповідачем не укладався з іншою особою.

Що стосується визнання недійсним договору № 92 про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису), колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно вимог ст. 90 ЗК України власник земельної ділянки має право продавати або іншим шляхом відчужувати земельну ділянку, передавати її в оренду, заставу, спадщину, самостійно господарювати на землі, тобто використовувати своє право власності на власний розсуд .

Договір № 92 про встановлення права користування земельною ділянкою було укладено між відповідачами 27 квітня 2016 року, тобто після того як термін дії договору оренди земельної ділянки, укладеного 18 жовтня 2010 року між ОСОБА_3 та СТОВ «Плосківське» закінчився. ОСОБА_3 відмовився продовжувати дію договору з відповідачем та скористався своїм правом розпоряджатися земельною ділянкою на власний розсуд, а тому укладення оспорюваного договору жодним чином не порушує права позивача.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову в частині поновлення договору оренди та визнання недійсним договору емфітевзису № 92 від 27 квітня 2016 року, а тому рішення суду в цій є законним та обґрунтованим, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, та доводами апеляційної скарги не спростовуються. В іншій частині рішення суду сторонами не оскаржувалося, а, відтак, в апеляційному порядку не переглядається.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 304, 307, 308, 313-314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Сільськогосподарського Товариства з обмеженою відповідальністю «Плосківське» відхилити.

Рішення Таращанського районного суду Київської області від 17 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Фінагєєв В.О.

Судді: Кулішенко Ю.М.

Сушко Л.П.