Справа № 175/1543/16-ц
Провадження № 2/175/620/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 липня 2016 року Дніпропетровський районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючої судді Озерянської Ж.М.

за участю секретаря Рись Н.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у смт. Слобожанське цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 акціонерного товариства «Комерційного банку «ПриватБанк», третя особа: приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_3 про визнання недійсними кредитного договору та договору іпотеки , -

в с т а н о в и в :

В квітні 2016 року позивачка звернулася до суду з позовом про визнання недійсними кредитного договору та договору іпотеки, в якому просила визнати недійсним Кредитний договір № DNP0GK00000063 від 24 червня 2008 року, укладений між ЗАТ КБ «Приватбанк» (на момент розгляду справи - ПАТ КБ «Приватбанк») та ОСОБА_4 (на момент розгляду справи - ОСОБА_1); визнати недійсним договір іпотеки від 24 червня 2008 року укладений між ЗАТ КБ «Приватбанк» (на момент розгляду справи - ПАТ КБ «Приватбанк») та ОСОБА_4 (на момент розгляду справи - ОСОБА_1), посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_3, зареєстрований реєстрі за № 1506.

Представник позивачки за довіреністю ОСОБА_5 у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила задовольнити їх в повному обсязі, посилаючись на обставини зазначені в позові.

Представник відповідача ОСОБА_2 акціонерного товариства «Комерційного банку «ПриватБанк» за довіреністю ОСОБА_6 позовні вимоги не визнав та заперечував проти їх задоволення.

Представник третьої особи приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_3 у судове засідання не зявився.

Вислухавши представників сторін, вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Частина перша ст. 203 ЦК України, встановлює, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

У судовому засіданні встановлено, що 24 червня 2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 був укладений кредитний договір № DPN0GK00000063, відповідно до умов якого ОСОБА_4 отримала кредит в розмірі 86914,43 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 24 червня 2028 року (а.с.6-7). Погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією повинно була здійснюватись щомісяця в період сплати. В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 був укладений договір іпотеки № DNP0GK00000063, згідно умов якого позивачка надала в іпотеку нерухоме майно, а саме: будинок, загальною площею 51,30 кв.м., житловою площею 28,10 кв.м., який розташований за адресою: Дніпропетровська область, Дніпропетровський район, м. Підгородне, вул. Жовтнева, буд. № 236, який належить їй на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу (а.с.8), що належав ОСОБА_4 на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 24 червня 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського районного нотаріального округу ОСОБА_3, зареєстрованого в реєстрі за № 1501.

ОСОБА_4 систематично порушувалися вимоги кредитного договору, а саме, не дотримувався графік повернення коштів, наданих їй згідно кредитного договору, та сплати відсотків за користування кредитними коштами, в результаті чого виникла кредитна заборгованість.

Відповідно до п. 3 ст. 3 та ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договорів та визначенні умов з урахуванням вимог цього кодексу та інших актів цивільного законодавства, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до змісту ч. 1 ст. 230 ЦК України правочин визнається судом недійсним, якщо одна сторона навмисно замовчує існування обставин, які мають істотне значення і можуть перешкодити вчиненню правочину. Істотними умовами кредитного договору відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 та ст. 1054 ЦК України є умови про мету, суму і строк кредиту, умови і порядок його видачі і погашення, розмір, порядок нарахування та виплата процентів, відповідальність сторін.

У відповідності до ч. 3 ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 215 ЦК України та згідно розяснень п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсним» від 06.11.2009 року, правочин може бути визнаний недійсним лише на підставах, визначених законом, та з застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Підставами недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, про типові відсоткові ставки, валютні знижки, тощо, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають зобов'язальні відносини, тому до спорів щодо виконання такого договору положення Закону України «Про захист прав споживачів» не застосовуються (постанови Верховного Суду України від 11.11.2015 року у справі № 6-511цс15, від 02.12.2015 року у справі №6-1341цс15).

Так, фінансові послуги через їхню складність та властиві їм серйозні ризики потребують встановлення детальних вимог, включаючи позитивні зобов'язання торговця. Оманливі види торговельної практики утримують споживача від поміркованого і, таким чином, ефективного вибору. Для підтримання впевненості споживачів загальна заборона несправедливих видів торговельної практики однаковою мірою повинна застосовуватись до тих із них, що виникають як за межами контрактних відносин між торговцем та споживачем, так і під час виконання укладеного контракту (п.п. 9,13,14 преамбули Директиви Європейського Парламенту та Ради 2005/29/ЄС від 11.05.2005 року щодо несправедливих видів торговельної практики).

Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в постанові від 30.03.2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз'яснив у п. 14, що суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний) або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених частиною першою ст. 215 ЦК України, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити виходячи з норм чинного законодавства (статті 536, 638, 1056-1 ЦК України).

В силу Закону та Правил обов'язковими (істотними) умовами кредитного договору є: детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача із зазначенням реальної процентної ставки (у процентах річних) та абсолютного значення подорожчання кредиту (у грошовому виразі); графік платежів на весь строк кредитування; попередження про валютні ризики.

Відповідно до п.п. 8, 14, 16 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» № 5 від 30 березня 2012 року кредитний договір може бути визнаний недійсним в зв'язку з тим, що він не відповідає вимогам законодавства України.

За таких обставин, суд прийшов до висновку про те, що банком було правомірно надано кредитні кошти в іноземній валюті, і на час укладення спірного договору дії банку є правильними. Кредитний договір та Договір іпотеки, вчинено у письмовій формі, з дотриманням вимог, передбачених чинним законодавством (скріплені підписами працівника Банку та печаткою з однієї сторони і підписами ОСОБА_4 з іншої сторони). Погодження умов договорів відповідають положенням ч. 1 ст. 628 ЦК України про те, що зміст договорів становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства. Таким, чином можна стверджувати, що Кредитний договір та Договір іпотеки підписано сторонами на добровільних засадах та відповідає їх намірам сторін по безумовному виконанню взятих на себе зобовязань. Таким чином, позивачка ОСОБА_4 при укладенні договорів, був ознайомлений з їх умовами, не заперечувала проти них, та проти наданого їй кредиту в обумовленій договором сумі та валюті, самостійно обрала валюту кредиту та валюту виконання зобовязання, що підтверджується її особистим підписом. Окрім цього, при укладенні спірних договорів волевиявлення позивачки було вільним та відповідало її внутрішній волі.

З огляду на зазначене вище, в момент вчинення правочину (підписання кредитного договору) було дотримано вимоги, які встановлені ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України. Крім того згідно з п. 20 постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Враховуючи наведені вище обставини, твердження позивачки про недійсність спірного договору, який був укладений внаслідок обману є безпідставними і непідтвердженими.

Відповідно до умов спірного Кредитного договору позичальник несе усі валютні ризики під час виконання зобовязань за цим кредитним договором. ОСОБА_4 поставила свій підпис під Кредитним договором № DNP0GK00000063 від 24 червня 2008 року, а отже, прийняла їх умови. Так, з огляду на спірний договір про надання кредиту судом встановлено, що такий договір є підписаний обома сторонами, що свідчить про їх обізнаність з умовами договору і згодою з його умовами. Було погоджено графік погашення кредиту, позивачка здійснювала погашення заборгованості за цим кредитним договором, тобто вважала його умови справедливим та сприйнятливим для себе. Волевиявлення позивачки було спрямовано на отримання грошей для споживчих цілей, для чого вона й уклала кредитний договір на сприйнятливих для себе умовах, тобто кредитні зобов'язання приймала на себе добровільно. Також, суд вважає, що доводи позивачки стосовно порушення Банком ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» є хибними.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Позивачка інших доказів порушення її прав та несправедливості умов договору суду не надала.

Позичальником не надано доказів того, що на дату підписання договорів існували обставини щодо яких відповідач навмисно ввів позивача в оману, які мали істотне значення і обізнаність щодо яких позивачка могла вплинути на вчинення нею спірних правочинів. На момент укладення спірного Кредитного договору ПАТ «ПриватБанк» мав банківську ліцензію Національного банку України та дозвіл на здійснення банківських операцій.

Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, а також те, що позовні вимоги ОСОБА_4 щодо визнання Кредитного договору та Договору іпотеки недійсними, не ґрунтуються на жодній з підстав недійсності правочину, передбачених ЦК України, суд прийшов до висновку, що у їх задоволенні слід відмовити.

Згідно ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. У звязку з відмовою позивачці у задоволенні її вимог, судові витрати не підлягають стягненню з відповідача і підлягають покладенню на позивачку.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 203, 215, 526, 1050, 1054 ЦК України, ст. ст. 10, 57-61, 88, 209, 212-215 ЦПК України, суд,-

в и р і ш и в:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 акціонерного товариства «Комерційного банку «ПриватБанк», третя особа :приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_3 про визнання недійсними кредитного договору та договору іпотеки , відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: Озерянська Ж.М.