Провадження № 2/369/684/16
РІШЕННЯ

Іменем України

13.07.2016 року Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі головуючої судді Ковальчук Л.М., при секретарі Рябець А.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, ОСОБА_3, про визнання майна об»єктом права спільної сумісної власності подружжя, визнання права власності на ? частину майна,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_4 про визнання права власності на ? частину нерухомого майна в результаті поліпшення, посилаючись на те, що 12 лютого 2003 року між позивачем і відповідачем був зареєстрований шлюб. 30 січня 2013 року вказаний шлюб було розірвано. За час сумісного проживання в шлюбі було набуто житловий будинок № 49 по вул. Комарова в с. Мила, Києво-Святошинського району, Київської області. Протягом всього подружнього життя він своїми силами, руками та коштами перебудував і переобладнав будинок, суттєво збільшивши його площу і облаштував максимально комфортно для проживання його родини. Також він провів хороший ремонт, оздоблювальні роботи по облаштуванню меблями, побутовою технікою, оргтехнікою. В 2012 році сім»я почала розпадатись. В даному будинку він зареєстрований і зареєстрований їхній син. Відповідачка тривалий час чинила перешкоди в користуванні і проживанні в будинку та неодноразово зверталась до суду з позовом до нього про його виселення. Протягом року шляхом тривалого судового і виконавчого процесів він отримав можливість вселитись і користуватись будинком.

Оскільки він не має іншого житла, нерухомого майна, а дане нерухоме майно (житловий будинок) створювався ними під час сумісного проживання за згодою дружини і він своїми зусиллями, часом, коштами суттєво поліпшив будинок, тому вважав, що має право бути співвласником даного будинку.

Враховуючи викладене, позивач ОСОБА_1 з посиланням на вимоги ст. 9 Житлового кодексу України, ст. ст. 778 ЦК України, ст. 62 Сімейного кодексу України просив визнати право власності на ? частину нерухомого майна-житлового будинку № 49 по вул. Комарова в с. Мила, Києво-Святошинського району, Київської області за ним, ОСОБА_1.

У судовому засіданні 23 червня 2016 року судом ухвалено залучити до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, ОСОБА_3.

В послідуючому представник позивача ОСОБА_1 подала до суду заяву про зміни до позовної заяви в порядку вимог ст. 31 ЦПК України про зменшення розміру позовних вимог, у якій зазначала, що, зважаючи на ту обставину, що спірний будинок № 49 по вул. Комарова в с. Мила, Києво-Святошинського району, Київської області є домоволодіння з двома різними співвласниками, відповідачу належить 56/100 частин даного домоволодіння, 44/100 частин належить іншій особі. Дані частини будинку є відокремленими, мають різні входи та межують між собою лише стіною.

Враховуючи неточність викладених позовних вимог, представник позивача ОСОБА_1 в даних змінах до позовної заяви зазначала, що позовні вимоги щодо визнання об»єктом права спільної сумісної власності подружжя та права власності на ? частину будинку спрямовані на частину 56/100, що належать відповідачу ОСОБА_2 на підставі Договору дарування від 16 серпня 2003 року.

Враховуючи викладене, представник позивача ОСОБА_1 ОСОБА_5 з посиланням на вимоги ст. ст. 62, 69, 70 Сімейного кодексу України просила визнати 56/100 частин житлового будинку № 49 по вул. Комарова в с. Мила, Києво-Святошинського району, Київської області, належного на праві власності ОСОБА_2 за Договором дарування від 16 серпня 2003 року об»єктом права спільної сумісної власності подружжя-Кірпель (ОСОБА_1) Ю.Г. та ОСОБА_1, визнати гараж літери В, розташований за адресою: вул. Комарова, 49, с. Мила, Києво-Святошинського району, Київської області об»єктом права спільної сумісної власності подружжя, визнати право власності на ? частину (28/100 частин) нерухомого майна від 56/100 частин житлового будинку № 49 по вул. Комарова в с. Мила, Києво-Святошинського району, Київської області за ОСОБА_1, визнати право власності на ? частину нерухомого майна -гараж літери В, розташований за адресою: вул. Комарова, 49 в с. Мила, Києво-Святошинського району, Київської області за ОСОБА_1.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 і представник позивача позов підтримали і просили його задовольнити.

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 і представник відповідача позов не визнали і заперечували проти його задоволення.

У судовому засіданні третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, ОСОБА_3 вирішення спору залишила на розсуд суду.

Суд, вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, з»ясувавши дійсні обставини справи, дослідивши письмові докази, показання свідків, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно вимог ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до вимог ст. 61 Сімейного кодексу України об»єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Згідно вимог ст. 62 Сімейного кодексу України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об»єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до вимог ст. 69 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.

Згідно вимог ст. 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім»ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім»ї.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 і ОСОБА_2 з 12 лютого 2003 року перебували у зареєстрованому шлюбі. В шлюбі сторони мають сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15 листопада 2012 року в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу позов задоволено. Розірвано шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_1, зареєстрований 12 лютого 2003 року у відділі реєстрації актів громадянського стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 55. Прізвище ОСОБА_4 після розірвання шлюбу зазначено як ОСОБА_4. Прізвище ОСОБА_1 після розірвання шлюбу залишено як ОСОБА_1.

18 жовтня 2015 року ОСОБА_7 і ОСОБА_4 зареєстрували шлюб, про що 18 жовтня 2015 року складено відповідний актовий запис № 673, і прізвище після державної реєстрації шлюбу дружини ОСОБА_7, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії І-ОК № 189330, виданого Виконавчим комітетом Боярської міської ради Києво-Святошинського району Київської області 18 жовтня 2015 року.

Судом встановлено, що за час перебування у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 16 серпня 2003 року ОСОБА_2 і ОСОБА_8 уклали Договір дарування, відповідно до умов п. 1 якого ОСОБА_8 подарував, а ОСОБА_4 прийняла в дар 56/100 частин житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, що знаходиться в с. Мила, Києво-Святошинського району, Київської області, по вул. Комарова, під № 49. Вказаний житловий будинок шлакобетонний/цегляний, загальною площею 222,1 кв.м., в тому числі житлової площі 93,1 кв.м., зазначений під літ. «А», при цьому будівлі і споруди: сарай літ. «Б», гараж літ. «В», сарай літ. «Д», сарай літ. «Ж», погріб літ. «Е», прибудова літ. І», вбиральня літ. «З», погріб літ. «М», сарай літ. «П», літня кухня літ. «Р», веранда літ. «С», прибудова літ. «Т», сарай літ. «Х», вбиральня літ. «У», навіс літ. «ІІІ», оглядова яма літ. «Ч», криниця № 1, огорожа № 1-5, 8-11, зливна яма ІІ, розташовані на земельній ділянці.

Відповідно до умов п. 3 вказаного Договору дарування від 16 серпня 2003 року дар цей сторонами оцінено в сумі 46 700 грн..

Згідно умов п. 4 вказаного Договору дарування інвентаризаційна оцінка 56/100 частин житлового будинку становить 46695 грн..

Відповідно до Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 11 вересня 2015 року ОСОБА_4 на праві приватної власності належить земельна ділянка за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Мила, вул. Комарова, земельна ділянка 47, кадастровий номер :03:002:5055, цільове призначення-для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0,0936 га.

Рішенням Києво-Святошинськог районного суду Київської області від 23 липня 2013 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя, в позові ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Київської області від 15 жовтня 2013 року рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 липня 2013 року залишено без змін.

Відповідно до вимог ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ. у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Києво-Святошинським районним судом Київської області у рішенні від 23 липня 2013 року було встановлено, що те, що 16 серпня 2003 року між ОСОБА_4 і ОСОБА_8 було формально укладено договір дарування, а фактично за змістом це був договір купівлі-продажу, крім голослівних стверджень позивача і представника ця обставина не знайшла свого підтвердження в судовому засіданні. 56/100 частин житлового будинку, який знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Мила, вул. Комарова, 49, належить ОСОБА_4 на підставі Договору дарування від 16 серпня 2003 року. Договір дарування оформлений належним чином із дотриманням усіх вимог, відповідно до глави 22 ЦК УРСР діючого на момент укладення цієї угоди. Позивач ОСОБА_1 не довів, що сторони договору дарування насправді уклали договір купівлі-продажу частин будинку. Цей об»єкт нерухомого майна був набутий шляхом укладення договору дарування, а, отже, являється особистим майном ОСОБА_4 відповідно до ст. 57 СК України. Судом встановлено, що крім твердження позивача ОСОБА_1 та його представника про те, що оспорюваний договір є удаваним, в судовому засіданні не надано жодного доказу. Тому в рішенні від 23 липня 2013 року суд відмовив в позові і в частині визнання частини будинку спільною сумісною власністю сторін і визнання за ним права власності на частину будинку.

В ухвалі апеляційного суду Київської області від 15 жовтня 2013 року, якою залишено без змін рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 липня 2013 року, колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області дійшла висновку, що спірний будинок № 49 по вул. Комарова в с. Мила, Києво-Святошинського району Київської області не може вважатися спільним майном подружжя, оскільки відповідно до вимог ст. 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку спадкування, є власністю кожного з них.

В позовній заяві позивач ОСОБА_1 просив суд визнати за ним право власності на ? частину майна, оскільки воно суттєво було поліпшено його зусиллями і стара хата була відбудована у великий сучасний та обладнаний будинок.

Під час розгляду вказаної цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, ОСОБА_3, про визнання майна об»єктом права спільної сумісної власності подружжя, визнання права власності на ? частину майна, судом були допитані свідки, які надали свідчення про наступне.

Так, свідок ОСОБА_9 надала свідчення, що ОСОБА_1 і ОСОБА_4 купили старий будинок, і в одній половині будинку живуть ОСОБА_4, а в іншій частині будинку живе ОСОБА_9. Ремонтні роботи у спірному будинку проводились постійно і в даний час проводяться ремонтні роботи. У 2003 році ОСОБА_1 штукатурив будинок, підбивав стелю, проводились роботи по зняттю плитки і кладення нової плитки. В проведенні ремонтних робіт допомагав батько ОСОБА_4.

Свідок ОСОБА_10 надав свідчення суду, що у 2003 році бачив розрушений будинок, у якому протікала покрівля. Підлога в будинку була дерев»яною. ОСОБА_1 завжди був в роботі. Він запрошував електриків, прораба з фірми. Позивач займався розведенням свиней. В 2003-2004 р.р. ОСОБА_1 будував гараж, привозив черепицю, тротуарну плитку, блоки віконні, двері, і свідок бачив, що ці матеріали були використані в спірному будинку. Свідок ОСОБА_10 зазначав, що вказані матеріали давались ОСОБА_1 на фірмі «Берест-Плюс» в рахунок заробітної плати.

Свідок ОСОБА_11 суду надав свідчення, що він, свідок, допомагав ОСОБА_1 будувати гараж, і разом з позивачем вони його будували. Також свідок вказував, що ОСОБА_1 наймав працівників на проведення робіт у будинку. Свідок зазначав, що він приймав участь у кладенні підлоги і плитки. ОСОБА_1 купував фарбу, цемент, дошки. Свідок ОСОБА_11 зазначав, що він у гаражі зводив стіни і будував яму та за будівництво гаража позивач ОСОБА_1 давав йому гроші. Демонтажні роботи в будинку виконував ОСОБА_1, який також привозив електрика для виконання робіт.

Свідок ОСОБА_12 суду надав свідчення, що стояв старий будинок, який потребував ремонту. Як пояснював свідок, що він разом з позивачем ОСОБА_1 виносили мусор, оббивали стелю, оббивали глиняні стіни, зривали підлогу, робили побілку, забор оббрискували, навісну стелю оббивали з гіпсокартону, арку оббивав, яку робили з цегли, виставляли лати з позивачем.

Свідок ОСОБА_13 надав свідчення суду, що він допомагав будувати гараж. Сам позивач ОСОБА_1 приїздив дуже пізно і нічого не допомагав у будівництві гаражу.

Свідок ОСОБА_14 надав показання суду, що він є батьком ОСОБА_2 Всі роботи в гаражі проводились ним, свідком, і за його рахунок. Покрівля, цегла, лісові матеріали були придбані за його гроші. На той час на будівництво гаража ним, свідком, було витрачено десь 20 000 грн.. Як зазначав свідок ОСОБА_14, грошовими коштами ОСОБА_1 не допомагав. Гараж будувався в 2006 році, а покрівля була збудована в листопаді 2006 року. ОСОБА_1 нічим не допомагав на будівництво будинку, лише тільки привозив відходи: фарбу, цемент, які швидко псувались. ОСОБА_1 вивозив сміття. Свідок зазначав, що він приїздив не сам, а з працівниками, які зводили стелю з гіпсокартону. В одній кімнаті зробив підлогу ОСОБА_1.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 не заперечував, що батько відповідачки ОСОБА_2 ОСОБА_14 надавав грошові кошти на проведення будівельних робіт і допомагав в будівництві спірного майна.

Відповідно до наявного в матеріалах Звіту з незалежної оцінки майна, проведеного 27 лютого 2013 року ПП «Золотий Лев», ринкова вартість домоволодіння, що знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Мила, вул. Комарова, буд. № 49, складає 1 378 000 грн..

В матеріалах справи наявні вантажно-транспортні накладні ТОВ «Ренейссанс Констракшн» на придбання будівельних матеріалів, в яких зазначено прізвище ОСОБА_1, однак дані документи не містять вартість вказаних матеріалів.

Крім того, слід зазначити, що надані суду товарні чеки, видаткові накладні на придбання матеріалів містять інформацію про постачальників та осіб, які відпустили товар, однак інформація про одержувача вказаних матеріалів відсутня, а саме у графі «одержав» не вказано прізвища особи, яка придбала товар, а саме ОСОБА_1. У зазначених документах також лише вказується, що покупцем є приватна особа.

Надані суду фіскальні чеки на придбання товарів не можуть бути достовірними доказами того, що вони придбані ОСОБА_1 і кошти за їх придбання сплачені саме ним.

Також в наявній в матеріалах справи товарно-транспортній накладній від 03 квітня 2013 року зазначено, що вантажовідправником є ТОВ «Ренейссанс Інжиніринг Констракшн» щодо декоративних балконних огороджень (кованих) кількістю 23 штук, а вантажоодержувачем є ОСОБА_15, і нічого не зазначено про ОСОБА_1.

Відповідно до вимог ст. ст. 57-59 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обгрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Згідно вимог ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та інтересів.

Відповідно до вимог ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За правилами ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Оцінюючи в сукупності зібрані в справі докази відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України, суд дійшов висновку, що позивачем ОСОБА_1 не доведено і не надано суду належних і допустимих доказів в обгрунтування заявлених вимог про визнання 56/100 частин житлового будинку № 49 по вул. Комарова в с. Мила, Києво-Святошинського району, Київської області, належного на праві власності ОСОБА_2 за Договором дарування від 16 серпня 2003 року об»єктом права спільної сумісної власності подружжя-Кірпель (ОСОБА_1) Ю.Г. та ОСОБА_1, визнання гаража літери В, розташованого за адресою: вул. Комарова, 49, с. Мила, Києво-Святошинського району, Київської області об»єктом права спільної сумісної власності подружжя, визнання права власності на ? частину (28/100 частин) нерухомого майна від 56/100 частин житлового будинку № 49 по вул. Комарова в с. Мила, Києво-Святошинського району, Київської області за ОСОБА_1, визнання права власності на ? частину нерухомого майна -гараж літери В, розташованого за адресою: вул. Комарова, 49 в с. Мила, Києво-Святошинського району, Київської області за ОСОБА_1, а тому у задоволенні позову слід відмовити.

Відповідно до вимог ст. 256 ЦК України позовна даність-це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно вимог ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до вимог ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно вимог ст. 267 ЦК України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Відповідно до вимог ст. 72 Сімейного кодексу України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки.

Суд вважає, що позивачем ОСОБА_1 строк звернення до суду з вказаним позовом не пропущений, оскільки як вбачається з матеріалів справи, рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області про розірвання шлюбу між позивачем і відповідачем було прийнято 15 листопада 2012 року і набрало законної сили 25 листопада 2012 року. Позовна заява позивачем ОСОБА_1 була надіслана до суду засобами поштового зв»язку 16 листопада 2015 року і надійшла до суду 18 листопада 2015 року, тобто в межах строку позовної давності щодо звернення до суду з вказаним позовом.

Таким чином, загальний трирічний термін позовної давності для звернення до суду з вказаним позовом позивачем ОСОБА_1 не був пропущений.

Керуючись ст. ст. 60, 61, 62, 69, 70, 72 Сімейного кодексу України, ст. ст.. 15, 16, 256, 257, 261, 267 ЦК України, ст. ст. 3, 57-61, 212-215, 218 ЦПК України, суд-

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, ОСОБА_3, про визнання майна об»єктом права спільної сумісної власності подружжя, визнання права власності на ? частину майна відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Київської області через Києво-Святошинський районний суд Київської області шляхом подання апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення суду або шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення в разі відсутності в судовому засіданні осіб, які брали участь у справі, під час проголошення судового рішення.

Суддя Ковальчук Л.М.