Справа № 303/4274/16-ц
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 липня 2016 року м. Мукачево

Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області в складі:

головуючого судді Заболотного А.М.

при секретарі Штець І.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Мукачево подання про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду громадянина України ОСОБА_1 за межі України,-

В С Т А Н О В И В:

Державний виконавець РВ ДВС Мукачівського міськрайонного управління юстиції ОСОБА_2 звернулася до суду з поданням, погодженим з начальником відділу державної виконавчої служби, про встановлення тимчасового обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України. Подання мотивоване тим, що на виконанні у районному відділі ДВС знаходиться виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-839, виданого Ужгородським міськрайонним судом 20.06.2011 року, про стягнення аліментів з ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, у розмірі 500 грн. щомісячно, починаючи з 21.02.2011 року, і до досягнення дитиною повноліття. Вказує на те, що боржником не вчинено жодних дій спрямованих на виконання рішення суду, так як останній ухиляється від сплати аліментів та станом на 01.07.2016 року заборгованість становить 26000,00 грн. і це свідчить про те, що боржник ухиляється від виконання рішення. Тому просить встановити тимчасове обмеження у праві виїзду громадянина України ОСОБА_1 за межі України.

Старший державний виконавець РВ ДВС Мукачівського МРУЮ ОСОБА_2 в судове засідання не зявилася, подала заяву про розгляд справи в її відсутності, подання підтримала в повному обсязі та просила задовольнити.

Дослідивши наявні у матеріалах подання документи, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч. 2 ст. 377-1 ЦПК України суд негайно розглядає подання без виклику чи повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного виконавця.

Законодавством України встановлено випадки, у яких застосовуються такі обмеження, визначено порядок та умови їх застосування, зокрема ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України та вїзду в Україну громадян України», п. 18 ч. 3 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження», ч. 1 ст. 377-1 ЦПК України.

Так, відповідно до п. 18 ч. 3 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобовязань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи за межі України - до виконання зобовязань за рішенням.

Частина 1 ст. 377-1 ЦПК України передбачає, що питання про тимчасове обмеження боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби за поданням державного виконавця, погодженим з начальником відділу державної виконавчої служби.

За змістом п. 5 ч. 1 та ч. 2 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України» громадянинові України, який має паспорт, може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон якщо він ухиляється від виконання зобовязань, покладених на нього судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи), - до виконання зобовязань.

Аналіз наведених норм закону дає підстави для висновку, що суд має право встановити щодо боржника тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України лише за поданням державного виконавця, обовязково погодженим з начальником відділу державної виконавчої служби, за умови доведення та документального підтвердження факту ухилення боржника, який має паспорт для виїзду за кордон і з цією метою має намір та реальну можливість вибути за межі України, від виконання зобовязань, покладених рішенням суду чи іншого органу (посадової особи). Таке обмеження може бути встановлено лише строком до виконання боржником своїх зобовязань.

Крім того, застосування таких обмежень може мати місце лише у виключних випадках і повинно використовуватися лише як крайній захід після реалізації усіх можливих та передбачених законом засобів примусового виконання судового рішення, оскільки стосується гарантованого ст. 33 Конституції України та ст. 313 ЦК України особистого немайнового права особи вільно залишати територію України та права на свободу пересування, передчасне і безпідставне обмеження яких є неприпустимим.

Згідно з п. 2 ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. Відповідно до п. 3 ст. 2 Протоколу № 4 на здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоровя чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом

Судом встановлено, що на виконанні у виконавчої служби перебуває виконавчий лист № 2-839/11, виданий Ужгородським міськрайонним судом 20.06.2011 року, про стягнення аліментів з ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, у розмірі 500 грн. щомісячно, починаючи з 21.02.2011 року, і до досягнення дитиною повноліття.

З матеріалів подання вбачається, що державний виконавець вчиняв дії, передбачені Законом України «Про виконавче провадження», спрямовані на виконання рішення суду, а саме 07.09.2011 року було відкрито виконавче провадження по виконанню виконавчого листа № 2-839 від 20.06.2011 року, копію постанови було надіслано боржнику. Також з матеріалів подання вбачається, що відповідно до розрахунку заборгованості по аліментам, станом на 01.05.2016 року заборгованість ОСОБА_1 становить 26000,00 грн.

Однак судом встановлено, що будь-які докази, які підтверджують отримання боржником копії постанови про відкриття виконавчого провадження, в якій містяться вимоги про добровільне виконання зобовязань, докази одержання ним інших документів, що виносились у процесі виконання виконавчого провадження, як це передбачено вимогами ч. 5 ст. 25, ч. 1 ст. 31 Закону України «Про виконавче провадження», а також докази того, що боржник ухиляється від виконання зобовязань, відсутні.

Таким чином, державним виконавцем не було доведено, що ОСОБА_1 відомо про його обовязок сплатити заборгованість, зокрема і терміни зазначені в постанові. Саме по собі посилання на заборгованість за виконуваним судовим рішенням за відсутності відповідних доказів не свідчить про цілеспрямоване ухилення боржника від виконання зобовязання.

Як зазначив ВСУ в Судовій практиці щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України від 01.02.2013 року, з погляду значення словосполучення «ухилення від виконання зобовязань, покладених судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи)», вжите у п. 5 ч. 1 ст. 6 Закону № 3857-XII та у п. 18 ч. 3 ст. 11 Закону № 606-XIV, позначає з обєктивної сторони такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні нею зазначених обовязків. У звязку з цим і здійснюється примусове виконання. Це також є підставою для звернення з поданням до суду щодо вирішення питання про застосування до такої особи тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України. Ухилення боржника від виконання своїх зобовязань є оціночним поняттям. Теоретично їх невиконання може бути зумовлене обєктивними причинами, наприклад, внаслідок відсутності майна, роботи, незадовільного фінансового стану, тривалого відрядження, важкої хвороби тощо. Однак воно може мати й принципово інше походження, субєктивне, коли боржник свідомо ухиляється від виконання - має змогу виконати зобовязання у повному обсязі або частково, але не робить цього без поважних причин. На підставі наведеного вище можна зробити висновок, що поняття «ухилення від виконання зобовязань, покладених на боржника рішенням» варто розуміти як будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обовязку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обовязок у нього є всі реальні можливості (наприклад, наявність майна, грошових коштів тощо) і цьому не заважають будь-які незалежні від нього обєктивні обставини (непереборної сили, події тощо).

Звертаючись до суду з поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України державний виконавець РВ ДВС Мукачівського МРУЮ ОСОБА_2 не надала доказів того, що нею відповідно до ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» було вичерпано весь передбачений перелік заходів щодо примусового виконання судового рішення або всі вони виявилися безрезультатними. При цьому саме по собі посилання на заборгованість за виконуваним судовим рішенням за відсутності відповідних доказів не свідчить про цілеспрямоване ухилення боржника від виконання зобовязання і реальної можливості для виїзду за кордон з цією метою. Крім того, суд звертає увагу на те, що в прохальній частині подання не конкретизовано до виконання яких саме зобовязань необхідно встановити відповідне обмеження.

До того ж ч. 10 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що за наявності заборгованості із сплати аліментів у розмірі, що сукупно перевищує суму відповідних платежів за шість місяців, державний виконавець звертається до правоохоронних органів з поданням (повідомленням) про притягнення боржника до кримінальної відповідальності за злісне ухилення від сплати аліментів.

Таким чином, при зверненні до суду із зазначеним поданням державний виконавець не навів жодних з перелічених обставин, а послався, як на підставу для обрання такого обмеження боржнику, тільки на наявність боргових зобовязань та відсутність майна у боржника, що не може бути визнане судом таким, що свідчить про умисне ухилення боржника від виконання судового рішення в контексті положень ст. 377-1 ЦПК України, ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України» та ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження», а тому правові підстави для встановлення щодо боржника тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України відсутні.

Керуючись ст.ст. 209, 210, 377-1 ЦПК України, ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України та вїзду в Україну громадян України», суд,-

У Х В А Л И В:

У задоволенні подання державного виконавця районного відділу державної виконавчої служби Мукачівського міськрайонного управління юстиції Закарпатської області ОСОБА_2 про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду громадянина України ОСОБА_5, за межі України - відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається протягом пяти днів з дня її проголошення. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом пяти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя А.М.Заболотний