У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 липня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоДьоміної О.О.,
суддів: Дем'яносова М.В., Парінової І.К.,
Маляренка А.В., Ситнік О.М.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про визнання квартири спільним майном та визначення часток у праві власності на квартиру, за касаційною скаргою представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7 - на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 січня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 01 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2015 року ОСОБА_5 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_6 про визнання квартири спільним майном подружжя та визначення часток у праві власності на квартиру.

Посилалася на те, що з 20 грудня 1999 року сторони перебували у шлюбі. 18 листопада 2010 року ними було придбано квартиру АДРЕСА_1. У червні 2011 року шлюбні відносини між сторонами припинилися. Позивачка вважала, що спірна квартира є спільною сумісною власністю, оскільки придбана у період шлюбу, тому просила визнати за нею право власності на Ѕ частини спірної квартири.

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 січня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 01 березня 2016 року, позов задоволено. Визнано, що квартира АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_6 та ОСОБА_5 Визнано частки у спільному майні ОСОБА_6 та ОСОБА_5 рівними, а саме: визнано право власності ОСОБА_5 на Ѕ частини квартири АДРЕСА_1. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_6 - ОСОБА_7, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалу суду апеляційної інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовну відмовити.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідь судді, вивчивши матеріали цивільної справи та дослідивши доводи касаційної скарги, вважає, що вона має бути задоволена частково.

Задовольняючи позов, суди керувалися тим, що спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки придбана відповідачем у період шлюбу з позивачкою за спільні кошти подружжя, отримані внаслідок продажу іншої придбаної у період шлюбу квартири.

Із такими висновками судів погодитися не можна.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За вимогами ст. ст. 213, 214, 316 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний з'ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Вказані вимоги судами не дотримано.

Судами встановлено, що ОСОБА_5 та ОСОБА_6 з 30 грудня 1999 року по 26 жовтня 2015 року перебували у шлюбі.

19 серпня 2010 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_8 укладений договір купівлі-продажу, відповідно до якого ОСОБА_6 продав, а ОСОБА_8 придбала квартиру АДРЕСА_2.

Згідно з п. 9 зазначеного договору продавець заявляв та гарантував, що предмет договору є його приватною власністю, набутою ним у результаті реалізації його права на безоплатну приватизацію (а. с. 84).

Згідно з листом КП Павлоградське міжміське БТІ від 03 грудня 2015 року № 1075 квартира АДРЕСА_2 була зареєстрована за ОСОБА_6 06 березня 2008 року на підставі свідоцтва про право власності, виданого 15 січня 2008 року відділом по обліку та розподілу житлової площі Павлоградської міської ради Дніпропетровської області (а. с. 83).

Відповідно до зазначеного свідоцтва про право власності від 15 січня 2008 року квартира АДРЕСА_2 приватизована згідно із Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» (а. с. 82)

18 листопада 2010 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_6 укладений договір купівлі-продажу квартири, відповідно до якого останній придбав квартиру АДРЕСА_1 (а. с. 7).

Сторони не заперечували, що квартира АДРЕСА_1 придбана за кошти, отримані від проваджу квартири АДРЕСА_2.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.

Таким чином, житлове приміщення, одержане громадянином у період шлюбу у приватну власність у порядку приватизації, є його власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про безоплатну передачу конкретному громадяну квартири у приватну власність.

Згідно зі ст. 12 зазначеного Закону власник приватизованого житла має право розпорядитися квартирою (будинком), кімнатою (кімнатами) у гуртожитку на свій розсуд: продати, подарувати, заповісти, здати в оренду, обміняти, закласти, укладати інші угоди, не заборонені законом. Порядок здійснення цих прав власником житла регулюється цивільним законодавством України.

Таким чином, відчуживши приватизовану квартиру АДРЕСА_2, відповідач розпорядився належним йому на праві приватної власності майном.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

У зв'язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Такі висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2641цс15, яка є обов'язковою для застосування судами, проте судами першої й апеляційної інстанцій не врахована.

Оскільки рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з порушенням норм матеріального та процесуального права, судами не встановлено фактичних обставин справи, тому судові рішення повинні бути скасовані з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 333, 336, 338, 343, 344, 345, 347 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7 - задовольнити частково.

Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 січня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 01 березня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: О.О. Дьоміна
Судді: М.В. Демяносов
А.В. Маляренко
І.К. Парінова
О.М. Ситнік