Ухвала

іменем україни

21 липня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

СтупакО.В., Парінової І.К., Ситнік О.М.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про усунення порушень будівельних, санітарних норм і правил при будівництві вбиральні та за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні квартирою та земельною ділянкою, за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення апеляційного суду Чернігівської області від 30 травня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2014 року ОСОБА_4 звернулася до суду з указаним позовом, в якому просила ухвалити рішення про зобов'язання відповідача усунути порушення будівельних, містобудівних, санітарних норм і правил, допущених при будівництві надвірної вбиральні (туалету) на земельній ділянці, розташованій біля її будинковолодіння по АДРЕСА_1, шляхом перенесення надвірної вбиральні на іншу частину земельної ділянки, де були б витримані будівельні, містобудівні, санітарні норми і правила будівництва надвірної вбиральні.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що вони з відповідачем є суміжними землекористувачами, а відповідач побудувала на своїй земельній ділянці надвірну вбиральню з порушенням вищезазначених норм і правил без погодження з санітарно-епідеміологічними службами, що підтверджується актами комісій від 31 липня 2014 року та 05 вересня 2014 року і призводить до порушення її прав.

Не погоджуючись із позовом ОСОБА_4, у грудні 2014 року ОСОБА_5 звернулася до суду із зустрічним позовом, в якому просила з метою усунення їй перешкод в користуванні належною їй на праві власності квартирою АДРЕСА_2 та земельною ділянкою за зазначеною адресою зобов'язати відповідача знести самочинно побудовані без належного дозволу та з порушенням архітектурних, санітарних та протипожежних норм: вбиральню, погріб, прибудову до частини житлового будинку відповідача, знести частину даху, яка виходить за межі технічного плану її частини житлового будинку і знаходиться на даху її квартири.

Рішенням Менського районного суду від 18 березня 2016 року в задоволенні первісного позову ОСОБА_4 відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_5 задоволено.

Зобов'язано ОСОБА_4 усунути перешкоди ОСОБА_5 у користуванні квартирою № 1 та земельною ділянкою, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1; зобов'язано ОСОБА_4 знести самочинно побудовану вбиральню, яка розташована на відстані 14,60 м від вікна кухні квартири № 1 та на відстані 0,70 м від земельної ділянки спільного користування; зобов'язано ОСОБА_4 знести погріб, розташований на відстані 0,35 м від огорожі з сусідньою земельною ділянкою; зобов'язано ОСОБА_4 знести прибудову до частини житлового будинку, яка побудована самочинно та розташована на відстані 0,47 м від тамбура до квартири № 1; зобов'язано ОСОБА_4 для ліквідації явищ затікання змінити конфігурацію даху відповідно до замовленого проектного рішення; стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 3 690 грн у рахунок витрат на проведення судової експертизи, 4 тис. грн у рахунок відшкодування витрат за надання правової допомоги та 247 грн 25 коп. у рахунок відшкодування витрат зі сплати судового збору.

Рішенням апеляційного суду Чернігівської області від 30 травня 2016 року скасовано рішення суду першої інстанції у частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні квартирою та земельною ділянкою, та стягнення судових витрат, у задоволенні зазначених зустрічних позовних вимог відмовлено. В іншій частині рішення залишено без змін. Вирішено питання про судові витрати.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції, залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції у частині задоволення зустрічного позову й ухвалюючи в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні зустрічних позовних вимог, апеляційний суд, дослідивши докази у справі і надавши їм належну оцінку згідно зі ст. ст. 10, 60, 212 ЦПК України, а також врахувавши обставини справи, правильно виходив із недоведеності та необґрунтованості заявлених позовних вимог, відсутності доказів на підтвердження факту порушення прав позивача за зустрічним позовом.

Зокрема, апеляційний суд виходив із того, що у справі відсутні докази на підтвердження порушення прав ОСОБА_5 розташуванням погріба, належного ОСОБА_4, і прибудови до частини житлового будинку, якою вона користується. Крім того, не підтверджено жодним доказом і наявність затікань внаслідок складної конфігурації даху над квартирою № 2, частина якого нависає на 0,5-0,6 м над дахом квартири № 1 вищевказаного будинку.

Разом із тим апеляційний суд обґрунтовано виходив із наступного.

Статтею 358 ЦК України установлено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їх спільною частковою власністю. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов'язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно.

Згідно зі ст. 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Виходячи із зазначених норм права, домовленість про порядок користування спільним майном може бути досягнута в усній, простій письмовій або письмовій нотаріальній формах, а договір про поділ спільного майна підлягає нотаріальному посвідченню.

За змістом ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Крім того, згідно зі ст. 360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний брати участь, зокрема у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна.

Відповідно до ст. 382 ЦК України квартирою є ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання. Усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.

Частиною 1 ст. 369 ЦК України передбачено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Статтею 322 ЦК України установлено, що тягар утримання майна лежить на власникові.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд виходив із того, що у справі відсутні письмові докази щодо наявності нотаріально посвідченого договору поділу спільного будинку як між сторонами, так і між попередніми співвласниками будинку, про порядок володіння та користування ним і надвірними будівлями, але сторонами не оспорюється факт набуття у власність кожним із них частини об'єкту нерухомого майна (будинку) з врахуванням визначеного попередніми власниками порядку володіння та користування будинком з надвірними будівлями.

При цьому апеляційний суд правильно врахував, що відповідно до правовстановлюючих документів ОСОБА_4 є власником квартири № 1 в зазначеному будинку, а не Ѕ частини будинку з надвірними будівлями.

Апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку, що незважаючи на суперечності в правовстановлюючих документах сторін (спільна часткова власність в будинку, чи спільна сумісна власність на майно в багатоквартирному будинку) не спростовано обов'язку сторін із утримання належного їм на праві спільної (сумісної чи часткової) власності, зокрема даху будинку.

За таких обставин та з підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального права, правильним є висновок апеляційного суду, що обраний позивачем ОСОБА_5 (одним із власників майна в будинку з надвірними будівлями) спосіб захисту про усунення перешкод в користуванні квартирою в будинку шляхом зобов'язання іншого співвласника ОСОБА_4 знести частину даху та визначений судом спосіб захисту в цій частині шляхом зобов'язання останньої змінити конфігурацію даху для ліквідації явищ затікання відповідно до замовленого проектного рішення, з врахуванням характеру спірних правовідносин між сторонами, не відповідають вимогам закону.

Ухвалюючи рішення у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Наведені в касаційній скарзі доводи висновків апеляційного суду не спростовують, зводяться до переоцінки доказів, що згідно з ч. 1 ст. 335 ЦПК України на стадії перегляду справи у касаційному порядку не передбачено.

Отже, рішення апеляційного суду є законним та обґрунтованим, ухваленим із додержанням норм процесуального та матеріального права, підстави для його скасування відсутні, тому відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України воно підлягає залишенню без змін, а касаційна скарга - відхиленню.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення апеляційного суду Чернігівської області від 30 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.В. Ступак

І.К.Парінова

О.М.Ситнік