Справа № 620/2-1207/2005
Номер провадження 620/2-1207/2005
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.07.2016 року м.Радомишль

Радомишльський районний суд Житомирської області у складі:

головуючого судді Сіренко Н.С.,

при секретарі Галькевич Ю.В.,

за участі відповідача за первісним позовом і позивача за зустрічним позовом

ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності на квартиру та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до виконавчого комітету Радомишльської міської ради про визначення додаткового строку для прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3.

17.03.2016 року, до початку розгляду судом справи по суті позивач ОСОБА_3 подала уточнену позовну заяву про встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності на квартиру посилаючись на те, що на підставі рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 28.11.2005 року, яким їй було визначено додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини після смерті матері, ОСОБА_3 отримала свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті матері ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 на 127/1000 ід. частин житлового будинку, які складають квартиру АДРЕСА_1, яка належала померлій на підставі договору купівлі-продажу від 20.10.1992 року.

В подальшому рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 28.11.2005 року було скасовано судами вищих інстанцій і справу направлено на новий розгляд. Враховуючи, що спадкодавець померла ІНФОРМАЦІЯ_3, а відповідно до ст.ст.549, 554 ЦК України в редакції 1963 року позивач зазначає, що вона прийняла спадщину шляхом фактичного вступу в управління або володіння спадковим майном, так як вона займалася похованням матері та фактично вступила в управління та володіння квартирою АДРЕСА_1, робила ремонт в спірній квартирі, володіє ощадними книжками та іншими побутовими речами, які належали матері, що підтверджується наявністю в неї оригіналів правовстановлюючих документів на спадкове майно.

Зазначає, що доглядала за вітчимом до його смерті, в той же час відповідач ОСОБА_1 в спірній квартирі ніколи не була зареєстрована, квартирою після смерті матері та вітчима ніколи не цікавилася, не сплачувала комунальні платежі, не підтримувала її в належному стані. Про те, що ОСОБА_3 оформила спадщину на себе відповідачеві було відомо ще в 2005 році і вона проти цього не заперечувала. Крім того, відповідач до нотаріальної контори після смерті матері взагалі не зверталася до цього часу.

В зв'язку із скасуванням рішення суду, яким було визначено позивачеві додатковий строк на прийняття спадщини і на підставі якого їй було видано свідоцтво про право на спадщину за законом від 01.07.2006 року, позивач просить суд встановити факт прийняття нею спадщини після смерті матері, ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 та визнати за нею право власності на 127/1000 ід. частин житлового будинку, які складають квартиру АДРЕСА_1.

Відповідач ОСОБА_1 до початку розгляду справи по суті подала зустрічну позовну заяву до ОСОБА_3 про встановлення факту прийняття спадщини та визнання за нею права власності на 127/1000 ідеальних частин житлового будинку, які складають квартиру АДРЕСА_1, яка залишилася після смерті її батьків в зв'язку із тим, що ОСОБА_3 незаконно оформила право власності на спадщину без її участі. Зазначила, що вона після смерті батька ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_4, своєчасно звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, тому просить задовольнити заявлену зустрічну позовну заяву.

У судове засідання позивач, та її представник не з'явились, час та місце судового розгляду було з ними узгоджено в минулому судовому засіданні, причини неявки суду не повідомили, заяви про розгляд справи за їх відсутності чи відкладення судового розгляду не надали.

Відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 проти відкладення судового розгляду заперечували, посилаючись на тривалий строк розгляду справи.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Ратифікуючи зазначену Конвенцію, Україна взяла на себе зобов'язання гарантувати кожній особі права та свободи, закріплені в Конвенції, включаючи право на справедливий судовий розгляд протягом розумного строку.

У своєму рішенні у справі «Калашников проти Росії» Європейський суд зазначив, що розумність тривалості провадження визначається залежно від конкретних обставин справи, враховуючи критерії, визначені у прецедентній практиці Суду, зокрема складність справи, поведінка заявника та поведінка компетентних органів влади.

У відповідності до статті 157 ЦПК України, суд розглядає справи протягом розумного строку, але не більше двох місяців з дня відкриття провадження у справі.

Як вбачається із матеріалів справи спір між сторонами триває з 06.11.2013 року, справа розглядалася неодноразово, в провадженні судді Сіренко Н.С. перебуває з 05.02.2016 року, за клопотанням сторін неодноразово розгляд справи відкладався або оголошувалися перерви.

Враховуючи думку однієї із сторін по справі та зазначені вище обставини справи і вимоги чинного законодавства, відкладення розгляду справи суд не вважає доцільним.

В судовому засіданні відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 проти заявлених ОСОБА_3 вимог заперечили та просять суд відмовити в їх задоволенні за безпідставністю, вказуючи на те, що після смерті матері ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3, спадщину фактично прийняв її батько ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_4, а вона прийняла спадщину після його смерті, звернувшись із заявою до нотаріальної контори. Зазначила, що про судове рішення про визначення позивачеві додаткового строку для прийняття спадщини їй стало відомо лише в 2013 році після отримання витягу із спадкової справи. Тому просить задовольнити зустрічну позовну заяву ОСОБА_1

Заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного.

За змістом ст. 3 ЦПК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно зі ст.ст. 10, 11 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Відповідно до ст.ст. 59, 60 ЦПК України доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши до суду належні та допустимі докази на їх підтвердження, крім випадків встановлених ст.61 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Із матеріалів справи вбачається, що позивач за первинним позовом ОСОБА_3 порушила у суді спір про визнання за нею в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3, та після смерті чоловіка останньої - ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_4, тобто між сторонами виникли правовідносини щодо прийняття спадщини, яка відкрилася до 01.01.2004 року.

Відповідно до п.4 прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, ЦК України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця.

Враховуючи зазначене та фактичні обставини справи суд визначає, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню чинне на той час законодавство, а саме, відповідні правила ЦК УРСР 1963 року.

Згідно зі статтею 525 цього Кодексу часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця.

Відповідно до частини першої статті 529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого.

Статтею 548 ЦК УРСР передбачено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Згідно ст. 549 ЦК УРСР для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій. Спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_4 є матір'ю позивача за первісним позовом та відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_3 (дошлюбне прізвище ОСОБА_3) та відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом ОСОБА_1 (дошлюбне прізвище ОСОБА_1), тобто позивач та відповідач є сестрами по лінії матері (т.1 а.с.9,138,171).

ОСОБА_4 та ОСОБА_5 перебували у шлюбі з 05.10.1964 року (т.1 а.с.226).

Як вбачається із копії спадкової справи №533(2005) 20.10.1992 року ОСОБА_4 купила 127/1000 частин жилого будинку в АДРЕСА_1, які становлять квартиру № 6 за вказаною адресою (т.1 а.с.139).

Згідно ч. 1 ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю.

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 померла. У встановлений законодавством шестимісячний строк заяв про прийняття спадщини або відмову у її прийнятті від спадкоємців не надходило.

Згідно даних адресно-довідкового сектора Управління ДМС України в Житомирській області ОСОБА_4 та ОСОБА_5 постійно були зареєстровані в АДРЕСА_1 (а.с.241-244).

Враховуючи вимоги чинного на час відкриття спадщини законодавства, спадкоємець вважається таким, що прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння майном. Судом встановлено і сторонами не заперечується, що ОСОБА_5 після смерті дружини ОСОБА_4 продовжував проживати у спірній квартирі АДРЕСА_1, заяву про відмову від прийняття спадщини після смерті дружини в нотаріальну контору не подавав, а отже прийняв спадщину фактично. Таким чином твердження ОСОБА_3, що вітчим ОСОБА_5 спадщину не прийняв, оскільки він не звертався до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, спростовуються наведеним вище та не заслуговують на увагу.

ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_5 помер. Після його смерті у визначений законом шестимісячний термін 12.09.2003 року до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини звернулася його дочка ОСОБА_1, на підставі чого було заведено спадкову справу щодо майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_4, а із заявою про видачу свідоцтва про право на спадкове майно остання звернулася 28.10.2013 року (т.1 а.с.216-224).

Згідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування і в даному випадку факт прийняття спадщини ОСОБА_1 шляхом звернення до нотаріальної контори у визначений законом строк із заявою про прийняття спадщини не може спростовуватися показами свідків щодо факту вступу в управління та володіння спірною квартирою ОСОБА_3 та проведенням останньою в квартирі ремонту.

Як вбачається із матеріалів справи 01.07.2006 року позивач ОСОБА_3 отримала свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті матері ОСОБА_4 на 127/1000 ід. частин житлового будинку, які складають квартиру АДРЕСА_1. В той же час, рішення Радомишльського районного суду Житомирської області, яким було визначено ОСОБА_3 додатковий строк для подачі заяви про прийняття спадщини і на підставі якого останній було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на спірну квартиру скасоване (т.2 а.с.24-26,58).

Отже, судом встановлено, що після смерті ОСОБА_4 спадщину прийняв її чоловік ОСОБА_5, який проживав разом з нею, а після смерті останнього спадщину прийняла його дочка ОСОБА_1 шляхом подання державній нотаріальній конторі заяву про прийняття спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Згідно ст. 560 ЦК УРСР 1963 року,спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину. Тобто звернення до нотаріальної контори за отриманням свідоцтва про право на спадщину є правом, а не обов'язком спадкоємців. Цивільним законодавством встановлено шестимісячний термін на прийняття спадщини, в той же час не передбачено обмежувального строку звернення спадкоємців до нотаріальної контори за отриманням свідоцтва про право на спадщину. Тому твердження ОСОБА_3 про те, що ОСОБА_1 не прийняла спадщину спростовуються оглянутими в судовому засіданні належними та допустимими доказами, а саме копією спадкової справи (т.1 а.с.216-224).

Отже, виходячи з вищезазначених норм законодавства, ОСОБА_1 як спадкоємець, який прийняв спадщину, є власником спадкового майна з моменту відкриття спадщини - з ІНФОРМАЦІЯ_4.

Згідно із п. 113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України (яка діяла на час виниклих правовідносин) свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто таким, які фактично вступили в управління або володіння спадковим майном чи подали заяву в державну нотаріальну контору про прийняття спадщини (ст. 549 Цивільного кодексу). Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може бути довідка виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця.

В той же час не заслуговують на увагу оглянуті в судовому засіданні довідки, видані виконкомом Радомишльської міської ради від 17.03.2016 року та акт обстеження соціального стану (т.2 а.с.56,57) та від 18.05.2015 року (а.с.227, 229) так як органом, який видав вказані довідки, зазначені суперечливі обставини, а саме: в довідці від 17.03.2016 року вказано, що ОСОБА_3 здійснювала догляд за матір'ю ОСОБА_7 та вітчимом ОСОБА_5 до їх смерті та проводила їх поховання, а в виданій за рік до цього 18.05.2015 року цим же органом довідка видана про те, що ОСОБА_1 здійснювала догляд за матір'ю ОСОБА_7 та батьком ОСОБА_5 до їх смерті та проводила їх поховання (т.1 а.с.227,229, т.2 а.с.56,57).

Те, що позивач за первісним позовом ОСОБА_3 сплачувала комунальні послуги не є підставою для визнання за нею права власності на нерухоме майно, так як оплата спожитих послуг є обов'язком споживача. Наявність саме у неї правовстановлюючих документів на квартиру, ощадних книжок, які належали її матері також не є беззаперечним доказом того, що вітчим ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 спадщину після смерті своєї дружини ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3, не прийняв.

Таким чином, судом встановлено, що ОСОБА_3 оформила право власності на спадкове майно безпідставно, так як нею пропущено строк звернення до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, а рішення суду про визначення їй додаткового строку для подачі заяви про прийняття спадщини від 23.11.2005 року скасоване ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09.11.2015 року, а отже позовні вимоги ОСОБА_3 про встановлення факту прийняття нею спадщини та визнання права власності на квартиру суд вважає безпідставними.

Згідно ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Щодо заявлених у зустрічній позовній заяві вимог ОСОБА_1 про встановлення факту прийняття спадщини останньою та визнання за нею права власності на спадкову квартиру суд зазначає наступне.

Факт прийняття спадщини ОСОБА_1 після смерті її батька ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_4, підтверджено дослідженими у судовому засіданні належними та допустимими доказами, а саме копією спадкової справи щодо майна померлого ОСОБА_5, а отже зазначена вимога підлягає задоволенню.

При розгляді цієї справи, суд враховує правову позицію, висловлену Верховним Судом України в постанові від 06.02.2013 року в справі № 6-167цс12, згідно якої «прийняття спадщини як за заповітом так і за законом є правом спадкоємця й залежить виключно від його власного волевиявлення. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій. Неприйняття спадкоємцем спадщини може бути виражено фактично, коли спадкоємець протягом строку, встановленого для прийняття спадщини, не здійснює дій, що свідчать про намір прийняти спадщину, або може бути виражено явно, коли спадкоємець шляхом подачі заяви в нотаріальну контору виражає свою незгоду прийняти спадщину».

Воля спадкоємця ОСОБА_1 знайшла своє вираження в поданій нею до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини за законом після смерті батька ОСОБА_5, який в свою чергу успадкував майно після смерті своєї дружини ОСОБА_4 шляхом фактичного вступу в управління та володіння майном.

Заяву ОСОБА_3 про застосування строку позовної давності до вимог ОСОБА_1 за зустрічним позовом про встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності на квартиру суд вважає безпідставною, так як згідно ст. 257, 261 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки від дня, коли особа довідалася про порушення свого права. Матеріалами справи підтверджуються твердження ОСОБА_1 про те, що вона дізналася про своє порушене право у жовтні 2013 року після звернення до нотаріальної контори (т.1 а.с.12, 222), а спростовуючих цю обставину доказів ОСОБА_3 не надала.

Главою 86 ЦК, а також спеціальним законодавством, зокрема, Законом України "Про нотаріат", підзаконними нормативними актами, визначено нотаріальний порядок оформлення права на спадщину, що відповідає встановленій законодавством сукупності функцій притаманній юрисдикційній діяльності судів та нотаріусів. Це знайшло також підтвердження у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику в справах про спадкування", згідно якогоза наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають.

Відповідно до ст. 67 Закону України «Про нотаріат», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством.

Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. В той же час позивачем не надано доказів відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину.

Отже, у разі якщо відсутність умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину не підтверджена належними доказами, а саме відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину, це може бути підставою для відмови у позові.

Суд, проаналізувавши встановлені обставини по справі, оцінивши надані в силу положень ст. 60 ЦПК України докази в їх сукупності, оскільки позивач прийняла спадщину шляхом фактичних дій (подання державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини), але не оформила права на спадщину, правових підстав для задоволення позовної вимоги про визнання права власності на спірну квартиру не вбачає, позаяк судом не встановлено жодних перешкод для здійснення позивачем свого права на спадкування.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 174, 209, 213-215, 218 ЦПК України, ст.ст. 524, 525, 529, 548, 549, 560 ЦК Української РСР 1963 року, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності на квартиру відмовити повністю.

Зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності задовольнити частково.

Встановити факт прийняття спадщини ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, після смерті батька ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_4.

В задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Житомирської області через Радомишльський районний суд Житомирської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Н. С. Сіренко