Справа №326/1524/16-цр.
Провадження № 2/326/578/2016
УХВАЛА

07 грудня 2016 року Суддя Приморського районного суду Запорізької області Стріжакова Т.В., розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 до Аграрної приватної фірми «Істок» про визнання незаконним та скасування наказу, стягнення заборгованості по заробітній платі та за час вимушеного прогулу, про зобовязання видати наказ про звільнення за згодою сторін,

ВСТАНОВИВ:

1. Позивач звернувся в суд з позовом до відповідача про визнання незаконним та скасування наказу, стягнення заборгованості по заробітній платі та за час вимушеного прогулу, про зобовязання видати наказ про звільнення за згодою сторін. Свої вимоги обґрунтовує тим, що з 31.07.2002 він працював в АПФ «Істок» охоронцем згідно з записом № 16 в його трудовій книжці (наказ № 7-к від 31.07.2002). Під час роботи розпочато процедуру банкрутства цього підприємства, з 21.09.2011 призначено ліквідатором ОСОБА_2, який допустив порушення законодавства, не оформив належно його звільнення та не виплатив відповідної зарплатні, не забезпечив відповідною роботою згідно з його посадою, за що його було притягнуто до кримінальної відповідальності вироком Бердянського міськрайсуду Запорізької області від 21.08.2014 за ст.367 ч.2 КК.

Крім того, за рішенням Приморського районного суду Запорізької області від 05.12.2012 з АПФ «Істок» було стягнуто на його користь невиплаченої зарплатні 5820 гри. за період серпень-листопад 2012 року. За рішенням того ж суду за № 2/326/292/2014, яке набрало чинності 25.09.2014, зобовязано ПАФ «Істок» провести нарахування та виплатити йому заборгованість з зарплатні з 01.05.2013 по 01.05.2014, яке було звернуто до виконання за його заявою від 22.10.2014 та відкрито виконавче провадження 27.10.2014 ВП №45202519. Проте, до цього часу останнє рішення суду не виконано, і йому стало відомо, що воно скасовано, однак він не отримував відповідних документів.

З приводу цього 06.04.2016 він письмово звернувся до відповідача з проханням звільнити його з займаної посади за ст.36 ч.І КЗпП України, на що отримав відповідь від 11.04.2016 про відмову у задоволенні його заяви з причин того, що він не є у складі працівників підприємства. Проте, зазначені вище рішення суду свідчать, що він є працівником підприємства, також йому не надавались накази про його звільнення і записів у трудову книжку йому не робили. Тому він продовжував виконувати свої обовязки охоронця згідно з графіком, затвердженим директором ОСОБА_3 25.10.2016 йому зі слів ОСОБА_4 стало відомо, що його звільнено наказом від 10.09. 2013 за ст.40 п.4 КЗпП за прогули: 31.08.2013, 02.09.2013, 04.09.2013. З цим він не погоджується.

Так, він в цей час виконував свої обовязки, охороняв обєкти АПФ«Істок» за графіком, який отримав від директора ОСОБА_3 та за яким він мав 1 добу роботи, відпочинок 3 дні, тому міг і не бути в ці дні на робочому місці. З наказом про звільнення він не ознайомлений, про його існування йому відомо зі слів; з профспілковим органом його звільнення не узгоджувалося; запис до трудової книжки про звільнення йому не внесено; заборгованість з зарплатні по цей час не виплачена.

Вважає, що позивачем грубо порушено ст.ст.40,43,48,49,115-117 КЗпП України при його звільненні. Так, факту прогулу не зафіксовано, у нього не відбиралися пояснення, не отримувалося погодження з профспілковим органом, не оформлювалася його трудова книжка, не надано довідку про зарплатню та заборгованість по її виплаті, не ознайомлено його з наказом про звільнення.

Оскільки він незаконно звільнений за ст.40 ч.4 КЗпП, його заява про звільнення за ст.36 ч.І КЗпП безпідставно залишена без розгляду, то вважає, що цим порушені його права, які підлягають поновленню. Оскільки ним пропущено строки звернення до суду, передбачені ст.233 КЗпП України, з поважних причин (відповідач своєчасно під розпис йому не вручив копії наказів та рішень, не направив таких документів поштою, через що він не міг раніше дізнатись про порушення своїх прав та звернутись з позовом до суду), то вважає, що строк звернення до суду підлягає поновленню.

Крім того, за ст.5 ЗУ «Про судовий збір» його звільнено від сплати судового збору, проте, якщо суд визнає що він повинен сплачувати певну суму збору, на підставі ст.8 ЗУ «Про судовий збір» звільнити його від сплати збору через його майновий стан, так як він тривалий час не отримує зарплатні від АПФ «Істок», інших засобів існування та доходу - не має.

Просить: 1) визнати незаконним та скасувати наказ АПФ «Істок» від 10.09.2013 про його звільнення за ст.40 п.4 КЗпП за прогули і стягнути за весь час заборгованості з зарплатні і вимушений прогул з 01.05.2013 по дату звернення до суду в сумі 56 тис. грн.; 2) зобовязати відповідача видати наказ про його звільнення за ст.36 ч.І КЗпП України згідно його з заявою від 06.04.2016 - з дати його звернення до суду і внесення відповідного запису в його трудову книжку;

Також просить поновити пропущений з поважних причин строк для звернення до суду; звільнити його від сплати судового збору на підставі ст.5 Закону України «Про судовий збір», всі судові витрати покласти на відповідача.

2. Позовна заява повинна відповідати вимогам ст.119 ЦПК України.

На порушення ст.119 ЦПК у позові при викладенні обставин, якими обґрунтовуються вимоги позивачем, не вказано обставини: чи існує та зареєстрований відповідач АПФ «Істок» як юридична особа; за який період (в якій сумі) він просить стягнути заборгованість по заробітній платі, за вимушений прогул; з якого розрахунку нарахована сума заборгованості 56 000 грн. (в тексті позову (а.с.2) позивач зазначає, що розрахунок доданий, а його не додає); позивач наполягає на звільненні за ч.1 ст.36 КЗпП за згодою сторін, чим підтверджується згода сторін.

Також, ч.5 ст.119 ЦПК України передбачає, що до позовної заяви додається документ, що підтверджує сплату судового збору.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.11.1950), Рекомендації щодо заходів, які полегшують доступ до правосуддя №R (81) 7, прийнята Комітетом міністрів Ради Європи 14 травня 1981 року, та практика Європейського суду з прав людини (зокрема, рішення від 19.06.2001 року «Креуз проти Польщі», не визнають необхідність сплати судових витрат обмеженням права доступу до суду.

Відповідно до п.1 ч.2. ст. 4 Закону України «Про судовий збір» ставка судового збору за подання до суду фізичною особою позовної заяви немайнового характеру, яка подана фізичною особою складає 0,4 розміру мінімальної заробітної плати.

Згідно п.1 ч.1 з ст.5 Закону «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються: позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

З позовної заяви вбачається вимога про зобов`язання відповідача видати наказ про звільнення позивача за ст.36 ч.1 КЗпП. Проте позивачем не сплачено судовий збір за цю вимогу позову, який згідно ЗУ «Про судовий збір» слід сплатити в розмірі 551,20 грн.

Судовий збір за подачу позову немайнового характеру сплачується за наступними реквізитами: отримувач коштів УДКСУ у Приморському районі 22030001, рахунок №0276, КЕКД:22030001, код отримувача , Код ЄДРПОУ суду: 37306836 МФО 813015 Пункт призначення платежу 1.2.2. ЗУ «Про судовий збір» судовий збір за позовом ОСОБА_1 до Приморського районного суду.

Крім цього, частина тексту має виправлення (використання коректору), тому виникає сумнів щодо справжності тексту позову.

3. У позові позивач просить звільнити його від сплати збору через його майновий стан, що він тривалий час не отримує зарплатні від АПФ «Істок», інших засобів існування та доходу не має.

Відповідно до ст.8 Закону України «Про судовий збір» враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі. Суд може зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати на підставі, зазначеній у частині першій цієї статті.

Таким чином, позивач повинен не лише навести обставини, які свідчать про його незадовільне (скрутне) матеріальне становище, але й подати до суду відповідні докази про неможливість сплати судового збору. Суд відстрочує сплату судового збору при наявності беззаперечних доказів, які підтверджували б матеріальний стан позивача (платника).

Разом з цим, у статті 129 Конституції України однією із засад судочинства визначено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

При вирішенні клопотання позивача про звільнення його від оплати судового збору або відстрочення оплати необхідно врахувати зміст предявлених позовних вимог, що позивач зовсім не сплатив судовий збір; врахувати, що він не звернувся з вимогами про поновлення на роботі; що на обґрунтування свого клопотання ним не надано суду належних документів, що свідчать про незадовільний майновий стан, що не дає підстав для задоволення вказаного його клопотання.

Крім того, у заяві позивач зазначає не про тимчасові фінансові труднощі, а про неможливість сплати судового збору, хоча відстрочення оплати цих судових витрат не є звільненням від них і передбачає сплату цього обов'язкового платежу не пізніше постановлення судом процесуального рішення за наслідками розгляду справи.

З огляду на зазначене, вважаю, що несплата судового збору веде до втрат відповідного бюджету. Позивачем не надано належних доказів на підтвердження наявності підстав для про звільнення його від оплати судового збору або про відстрочення оплати, а тому дане клопотання позивача задоволенню не підлягає, у його задоволенні необхідно позивачу відмовити.

Відповідно до ч.3 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 17.10.2014 №10, в разі якщо сплата судового збору згідно з вимогами закону є обовязковою, то наслідком недотриманні цієї умови є залишенні позовної заяви без руху.

4. Відповідно до ч.1 ст.121 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у ст.119 ЦПК України, постановляє ухвалу, в якій зазначаються підстави залишення позовної заяви без руху, про що повідомляє позивача і надає йому строк для усунення недоліків.

На підставі викладеного даний позов ухвалою суду від 18.11.2016 залишено без руху, відповідно до поштового повідомлення позивач вказану ухвалу отримав 26.11.2016, це він підтверджує і в своєму клопотанні від 29.11.2016. Тобто позивачу повідомлено та розтлумачено, що протягом трьох діб потрібно усунути зазначені недоліки, інакше позовна заява буде вважатися неподаною і повернеться позивачу.

Позивач після отримання ухвали від 18.11.2016 не усунув недоліки, не направив до клопотання про продовження йому строку для усунення недоліків. 29.11.2016 позивачем подано суду клопотання, в якому він вказав, що дану ухвалу він отримав 26.11.2016, вважає, що її в указані строки виконати неможливо, що він не може надати документів про державну реєстрацію відповідача, не може визначити термін його звільнення та яку суму йому винне підприємство, що він навів свій розрахунок, інше він повідомить в судовому засіданні. Щодо оплати судового збору за вимоги про зобовязати відповідача видати наказ про його звільнення за ст.36 ч.І КЗпП України, а не за прогули, то фактично його вимога є - поновити його на роботі з дати видання незаконного наказу та вирішити питання про законне формулювання його звільнення. Він не має засобів до існування, не може оплатити судовий збір в сумі 551,20 грн., у нього відсутні відповідні докази. Просив провадження по справі відкрити, звільнити його від уплати судового збору або відстрочити його оплату як звільненого працівника та особи, якій не платять тривалий час грошей.

5. Так, згідно зі статтею 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі-Конвенція) встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно з нормами статті 17 Конвенції жодне з положень цієї Конвенції не може тлумачитись як таке, що надає будь-якій державі, групі чи особі право займатися будь-якою діяльністю або вчиняти будь-яку дію, спрямовану на скасування будь-яких прав і свобод, визнаних цією Конвенцією, або на їх обмеження в більшому обсязі, ніж це передбачено в Конвенції.

Ратифікуючи зазначену Конвенцію, Україна взяла на себе зобов'язання гарантувати кожній особі права та свободи, закріплені в Конвенції, включаючи право на справедливий судовий розгляд протягом розумного строку.

У своєму рішенні у справі «Калашников проти Росії» Європейський суд зазначив, що розумність тривалості провадження визначається залежно від конкретних обставин справи, враховуючи критерії, визначені у прецедентній практиці Суду, зокрема, складність справи, поведінка заявника та поведінка компетентних органів влади.

У своєму рішенні у справі «Пономарьов проти України» суд вказав, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

З аналізу зазначених норм Конвенції та практики Європейського суду вбачається, що питання про порушення статті 17 Конвенції, яка закріплює один із основоположних принципів Конвенції - принцип неприпустимості зловживання правами, може поставати лише у сукупності з іншою статтею Конвенції, положення якої у конкретному випадку дають підстави для висновку про зловживання особою наданим їй правом.

Відповідно до ч.2 ст. 121 ЦПК України, якщо позивач відповідно до ухвали у встановлений строк не виконає вимоги, визначені ст. 119 цього Кодексу, позовна заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Таким чином, до теперішнього часу вказані судом недоліки позивачем не усунуті, на теперішній час позивачем ухвала судді Приморського районного суду від 18.11.2016 не виконана, позивач, який подав позовну заяву, протягом тривалого часу не вжив будь-яких заходів для виконання належним чином ухвали суду про залишення позовної заяви без руху. Його посилання на те, що його вимоги фактично є вимогами про поновлення на роботі спростовується його позовом та відсутністю змін до позову. Позивач в позові зазначає, що надає розрахунок заборгованості, але до позову його не додав; він не оплатив судовий збір, хоча судом йому розтлумачено, в якій сумі він підлягає оплаті та за якими реквізитами. Позивачем не надано належних доказів на підтвердження наявності підстав для про звільнення його від оплати судового збору або про відстрочення оплати, а дане клопотання позивача задоволенню не підлягає, тому позовну заяву необхідно визнати не поданою та повернути позивачу.

Керуючись ст.ст.119, 121 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Аграрної приватної фірми «Істок» про визнання незаконним та скасування наказу, стягнення заборгованості по заробітній платі та за час вимушеного прогулу, про зобовязання видати наказ про звільнення за згодою сторін - вважати не поданою та повернути.

ОСОБА_5 ОСОБА_6, що повернення заяви не перешкоджає повторному зверненню із заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом пяти днів з дня її проголошення. У разі, якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом пяти днів з дня отримання копії ухвали.

Апеляційна скарга подається Апеляційному суду Запорізької області через Приморський районний суд. Ухвала набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя підпис ОСОБА_7

Копія вірна: суддя Т.В. Стріжакова

07.12.2016