АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 210/2916/15-ц Головуючий в 1-й інстанції
Провадження № 22-ц/774/1423/К/16 Літвіненко Н.А.
Категорія № 27 (1) Доповідач - Братіщева Л.А.
УХВАЛА

Іменем України

21 липня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді: Братіщевої Л.А.

суддів: Грищенко Н.М., Ляховська І.Є.

секретар: Маслова К.В.,

за участю: представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

представника відповідача ПАТ «Укрсоцбанк» - Бугайової Юлії Анатоліївни,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Кривому Розі апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 19 травня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_6, Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», третя особа - приватний нотаріус Криворізького міського нотаріального округу Борисенко С.М. про визнання договору іпотеки недійсним, -

ВСТАНОВИЛА:

В липні 2015 року позивач ОСОБА_2 звернулась з із вказаним позовом до відповідачів ОСОБА_6, ПАТ «Укрсоцбанк» та в обґрунтування позову зазначила що з 24 вересня 1979 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_6, який по теперішній день не розірваний.

03 лютого 2005 року, під час перебування у зареєстрованому шлюбі вони з ОСОБА_6 набули право власності на квартиру АДРЕСА_1, оформивши право власності на чоловіка.

26 листопада 2014 року їй стало відомо про те, що дана квартира знаходиться під обтяженням на підставі договору іпотеки, укладеним між ОСОБА_6 та ПАТ «Укрсоцбанк» № 120/303-1-120/358/08 від 02.04.2008 року, посвідченим приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Борисенком С.М. згідно реєстрового номеру № 1456 та накладена заборона відчуження даної квартири. Однак вказаний договір іпотеки було укладено без її, як співвласника майна, згоди та повідомлення. Вона згоди на укладення договору не надавала, у зв'язку з чим просила визнати недійсним Договір іпотеки № 120/303-1-120/358/08 від 02.04.2008 року, укладений між ОСОБА_6 та ПАТ «Укрсоцбанк».

Рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 19 травня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_6, Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про визнання договору іпотеки недійсним - відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3, посилаючись порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення по суті позовних вимог.

На думку представника позивача, висновок суду про те, що на момент укладання оспорюваного іпотечного договору ПАТ «Укрсоцбанк» керувався документами, наданими ОСОБА_6 і не мав відомостей, про те, що останній перебуває у шлюбі, є невірним, оскільки Банк не витребував усі можливі документи, хоча мав таку можливість, тобто діяв недобросовісно.

Вважає, що факт укладання спірного договору між ОСОБА_6 та ПАТ «Уксоцбанк» без отримання згоди ОСОБА_2, як то передбачено ст. 65 СК України, свідчить про недобросовісність відповідачів.

В запереченнях на апеляційну скаргу ПАТ «Укрсоцбанк» просив апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 відхилити, а рішення суду залишити без змін.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, заперечень на неї та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Згідно із ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ст. 214 ЦПК України - під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема такі питання 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Суд першої інстанції у повній мірі з'ясував всі обставини, які мають значення для справи, та виконав усі вимоги цивільного судочинства, у зв'язку із чим рішення в даній справі неможна визнати не законним і не обґрунтованим.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_2. та відповідач ОСОБА_6 перебувають у зареєстрованому шлюбі з 24 вересня 1979 року по теперішній час (а.с. 6-9, 11-12).

Відповідачу ОСОБА_6 на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 03 лютого 2005 року, посвідченого нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області, зареєстрованого в реєстрі за № 143 (а.с. 13-16).

02 квітня 2008 року між АКБ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_6 було укладено Генеральний договір про надання кредитних послуг № 120/368/08, відповідно до якого Банк надав ОСОБА_6 кредит в межах загального ліміту кредитування в розмірі 30000 доларів США (а.с. 83-90).

В цей же день 02 квітня 2008 року ОСОБА_6 в якості забезпечення виконання зобов'язань за Генеральним договором про надання кредитних послуг № 120/368/08 від 02.04.2008 року, уклав з АКБ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», іпотечний договір № 120/303-1-120/358/08 про передачу в іпотеку нерухомого майна, а саме - двокімнатної квартири АДРЕСА_1, яка належить йому на праві приватної власності, у зв'язку з чим на вказану квартира було накладено обтяження - заборона відчуження (а.с. 17, 21-24).

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з добросовісності відповідачів при укладанні іпотечного договору, недоведеності позовних вимог ОСОБА_7 та посилався на те, що при укладанні та посвідченні іпотечного договору ОСОБА_6 нотаріально засвідчив, що не перебував у офіційному шлюбі або у цивільному шлюбі ані на момент взяття кредиту, ані на момент придбання квартири, що передана в іпотеку Банку.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

За змістом ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства.

Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину.

Відповідно до ст. 60 СК країни, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, якщо не доведено протилежне.

Згідно ст.ст. 572, 575 ЦК України, іпотека є видом забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки.

Відповідно до ст. 578 ЦК України та ст. 6 Закону України «Про іпотеку» майно, що є у спільній власності, може бути передане у заставу (іпотеку) лише за згодою усіх співвласників.

Така згода за своєю правовою природою є одностороннім правочином. Згідно із ч. 1 ст. 219 ЦК України, у разі недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення одностороннього правочину такий правочин є нікчемним.

Разом з тим, відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним.

Так, пунктом 6 ст. 3 ЦК України, до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Згідно ч. 2 ст. 369 ЦК України та ч. 2 ст. 65 СК України, при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

Таким чином, колегія приходить до висновку про те, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Відповідний висновок висловлений Верховним Судом України у постанові від 30 березня 2016 року (справа № 6-533цс16) та згідно зі ст. 360-7 ЦПК України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Як вбачається з матеріалів справи, на час укладення спірного договору іпотеки ОСОБА_2 та ОСОБА_6 перебували у зареєстрованому шлюбі з 24 вересня 1979 року, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію шлюбу серії НОМЕР_1 між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 (дошлюбне прізвище ОСОБА_2), виданим 24 вересня 1979 року, актовий запис № 59 (а.с. 6-11).

Судом також встановлено, що при укладенні кредитного та іпотечного договорів від 02 квітня 2008 року ОСОБА_6 надав Банку заяву, якою підтвердив, що квартира за адресою: АДРЕСА_1, яка передається ним в іпотеку Банку, не є спільною сумісною власністю, оскільки на час її набуття (як і на день підписання правочину) він не одружений та не з ким не проживає (не проживав) однією сім'єю без укладання шлюбу, і осіб, які б могли поставити питання про визнання за ними права власності на квартиру (її частину), яка передається в іпотеку, в тому числі і відповідно до ст.ст. 65, 74, 97 СК України, немає (а.с. 91).

Таким чином, враховуючи встановлені фактичні обставини справи, які свідчать про те, що на час укладення договору іпотеки 04 квітня 2008 року Банк не знав і не міг знати про те, що спірна квартира належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_6 та ОСОБА_2 і що остання не надала ОСОБА_6 згоди на укладення цього договору, а сам ОСОБА_6 приховав цю інформацію, не лише не повідомивши про це Банк, а повідомив про протилежне, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог та не приймає у зв'язку з цим до уваги доводи апеляційної скарги про те, що при укладанні спірного договору з ОСОБА_6 без отримання згоди ОСОБА_2, Банк не витребував усі можливі документи, хоча мав таку можливість, тобто діяв недобросовісно.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв'язку із чим апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 19 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: Л.А. Братіщева

Судді: Н.М. Грищенко

І.Є. Ляховська