15 липня 2016 року м. Мукачево Справа №303/3549/16-ц
номер рядка с.з. - 51
Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області
в особі: головуючого - судді Кость В.В.
при секретарі Немеш Г.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Мукачево цивільну справу
до відповідача ОСОБА_2
треті особи: (1) орган опіки та піклування Мукачівського міськвиконкому
(2) Мукачівська місцева прокуратура
про позбавлення батьківських прав,
представника третьої особи (1) - ОСОБА_3;
представника третьої особи (2) - ОСОБА_4;
ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про позбавлення його батьківських прав відносно дитини - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.
Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що відповідач, є батьком дитини, яка перебуває на повному утриманні та вихованні позивача. Враховуючи, що на протязі чотирьох років відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків по вихованню дитини, не приймає жодної участі в матеріальному її утриманні, тому є всі підстави для позбавлення його батьківських прав.
Позивач прийнявши участь у судовому засіданні позовні вимоги підтримала, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві та просила їх задоволити у повному обсязі.
Представник третьої особи (1) в судовому засіданні заперечень щодо задоволення позовних вимог не висловила, з підстав ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов'язків щодо виховання дитини.
Представник третьої особи (2) у судовому засіданні також не висловила заперечень щодо задоволення позовних вимог позивача.
Заслухавши доводи учасників судового розгляду та дослідивши матеріали справи, суд констатує наступне.
Згідно з даними свідоцтва про народження серії НОМЕР_1, виданого 11 жовтня 2011 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Мукачеву Мукачівського міськрайонного управління юстиції Закарпатській області, батьками ОСОБА_5 є сторони по справі (а.с. 5).
Відповідно до довідки від 09.06.2016 №1-015732 (а.с. 9) ТОВ «І.Т.В. Сервіс Плюс», дитина зареєстрована та проживає з позивачем за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 9).
Факт невиконання батьківських обов'язків відповідача по відношенню до своєї доньки підтверджується також наявними в матеріалах справи заявами ОСОБА_6 та ОСОБА_7, що проживають по сусідству із позивачем (а.с. 6, 7), які вказали, що відповідач від дня народження дитини не проживає із нею та у її вихованні участі не приймає.
Із психолого - педагогічної характеристики на вихованку ДНЗ №5 від 05 липня 2016 року №48 (а.с. 29) вбачається, що дитина ОСОБА_5 не знайома із ОСОБА_2 За період відвідування дитиною вищевказаного садочка, батько жодного разу її не навідував.
Орган опіки та піклування Мукачівського міськвиконкому у своєму висновку від 15.07.2016 №1061/01-14 вважає за доцільне позбавити ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_3.), батьківських прав по відношенню до ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 28).
Оцінюючи вищевказані обставини справи у їх сукупності та взаємозв'язку суд також враховує наступне.
Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування У ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права».
Виходячи з міжнародно-правових зобов'язань держави, положень ст. 8 Конституції України та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) дотримання принципу верховенства права є однією з підвалин демократичного суспільства.
Статтею 8 Конвенції передбачено, що: «Кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.
Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб».
Таке втручання є порушенням зазначеного положення, якщо воно
здійснюється не "згідно із законом", не відповідає законним цілям,
переліченим у пункті 2 статті 8, і не може вважатися "необхідним у
демократичному суспільстві" (див. згадане вище рішення у справі
Визначаючи, чи було конкретне втручання "необхідним у
демократичному суспільстві", Суд повинен оцінити - у контексті
всієї справи загалом - чи були мотиви, наведені на виправдання
втручання, доречними і достатніми для цілей пункту 2 статті 8
Конвенції і чи був відповідний процес прийняття рішень
справедливим і здатним забезпечити належний захист інтересів, як
цього вимагає стаття 8 (див., наприклад, справи "Кутцнер проти
"Зоммерфельд проти Німеччини" (Sommerfeld v. Germany), [GC],
З метою виконання вищевказаного рішення Європейського суду з прав людини, Верховний Суд України, у відповідному листі адресованому головам загальних апеляційних судів України (а.с. 97-98), звернув увагу на встановлені Європейським судом обставини, а саме відносно того, що при розгляді справ, які стосуються дітей необхідно аналізувати причини незадовільного виховання дітей, та з чим це пов'язано, чи з недостатністю фінансів, чи з батьківськими якостями певних осіб. Суди повинні брати до уваги спроби заявників покращити свій фінансовий стан та пересвідчитись у безальтернативності тих чи інших заходів. В будь - якому випадку, при вирішенні таких питань необхідно надати самим дітям можливість висловити свою думку, коли цього вимагають обставини.
Також, при вирішенні переданого на розгляд суду позову, також слід врахувати те, що в Декларації прав дитини, яка проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, одними з принципових положень визначено те, що дитина повинна зростати в умовах турботи.
Дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості;
Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини, що ратифікована постановою Верховної Ради Української РСР від 27.02.91 №789-XII в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Крім того, в ст. 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-сторони забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини.
В свою чергу, в Конвенцією про контакт з дітьми, яка ратифікована Україною 20 вересня 2006 року (частина перша та друга ст. 4, п. «с» ст.7) передбачено, що дитина та її батьки мають право встановлювати й підтримувати регулярний контакт один з одним. Забезпечення перед прийняттям рішення наявності достатньої інформації, зокрема від носіїв батьківської відповідальності, для прийняття рішення в найвищих інтересах дитини, і, коли необхідно, одержання додаткової інформації від інших відповідних органів чи осіб. Такий контакт може бути обмежений або заборонений лише тоді, коли це необхідно в найвищих інтересах дитини.
Згідно з приписами п. 2 частини першої ст. 164 Сімейного кодексу України батько може бути позбавлений судом батьківських прав, якщо він ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.
Пленум Верховного Суду України в п. 16 постанови від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді прав про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз'яснив, що особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 Сімейного кодексу України.
Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.
Відповідно до правових положень, які містяться в ст.ст. 8, 12 (ч. 6) Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батьки або особи, які їх замінюють несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров'я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов'язків відповідно до закону.
Приписами ст.ст. 150, 153, 155 Сімейного кодексу України передбачено, що батьки зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний та моральний розвиток. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
Приймаючи до уваги вищевказані фактичні обставини справи на предмет їх відповідності зазначеним судом нормам чинного міжнародного та національного законодавства, суд виходить з того, що фактичними даними по справі належним чином підтверджено обставини щодо ухилення відповідача від виконання своїх обов'язків по вихованню та утриманню дитини, яка перебуває на повному забезпеченні та вихованні позивача. Одночасно відповідач не піклується про фізичний, духовний та моральний розвиток дитини, не приймає жодної участі в її вихованні та утриманні, доньку не відвідує по місцю проживання та в садочку, не цікавиться її долею.
Доказів, які б спростовували зазначений висновок суду, матеріали справи не містять.
Таким чином, суд приходить до висновку про задоволення позову, оскільки матеріали справи містять належні та достатні доказові матеріали, які достовірно та безпосередньо підтверджують вказані в позові дані щодо ухилення відповідача від виховання своєї дитини.
На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 8, 124, 129 Конституції України, ст.ст. 1, 2, 8, 10, 11, 14, 57-60, 88, 212-215, 223, 224-228, 294 Цивільного процесуального кодексу України, суд,
1. Позов ОСОБА_1 - задоволити повністю.
2. Позбавити ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_3, АДРЕСА_2) батьківських прав по відношенню до дитини - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.
3. Стягнути з ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_3, АДРЕСА_2) на користь ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_5, АДРЕСА_3) 551,20 грн. (п'ятсот п'ятдесят одна гривня 20 коп.) у відшкодування судових витрат.
4. Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Суддя В.В. Кость