Справа № 461/3031/14 Головуючий у 1 інстанції: Государський А.В.
Провадження № 22-ц/783/4033/16 Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 липня 2016 року м.Львів

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Бойко С.М.,

суддів: Мельничук О.Я., Штефаніци Ю.Г.,

секретаря - Брикайло М.В.,

з участю: представника позивача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 04 травня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, треті особи: адресно - довідковий підрозділ Головного управління Державної міграційної служби у Львівській області, орган опіки та піклування Галицької районної адміністрації Львівської міської ради, про зняття з реєстрації та виселення,-

встановила:

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 04.05.2016 року позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Виселено з квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_6

В частині задоволення позовних вимог ОСОБА_4 про зняття з реєстрації відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_7 та ОСОБА_6 у користь ОСОБА_4 сплачений судовий збір у розмірі по 30 грн. 45 коп. з кожного.

Рішення суду оскаржила відповідач ОСОБА_3, просить його скасувати з підстав невідповідності висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Свої доводи апелянт обґрунтовує тим, що суд безпідставно застосував до спірних правовідносин норму статті 391 ЦК України, оскільки позивач з вимогою про усунення йому перешкод в користуванні майном не заявляв. Крім того, апелянт вважає, що при вирішенні спору в цій частині, суд не врахував висновків Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладених в ухвалі від 13.01.2016 року, якою було скасовано судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині заявлених позивачем ОСОБА_4 вимог про зняття з реєстрації та виселення, про необхідність визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням, а цієї вимоги позивач в уточненій на новому розгляді справи позовній заяві не заявляв, тому у суду першої інстанції не було правових підстав для виселення відповідачів із квартири. На думку апелянта, суд при вирішенні питання про виселення повинен був застосувати норму ч. 2 ст. 109 ЖК України щодо надання відповідачам іншого жилого приміщення, оскільки спірна квартира не була придбана за кредитні кошти та не є іпотечним майном. Крім того, звертає увагу на допущення судом порушень норм процесуального закону, оскільки справу розглянуто у відсутності відповідачів ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_6 без належного повідомлення про зміну їхнього процесуального статусу із третіх осіб на відповідачів.

В судове засідання відповідачі та треті особи не з'явились, про час та місце розгляду справи були повідомлені у встановленому процесуальним законом порядку, що підтверджується поштовими повідомленнями про вручення їм судових повісток (а.с.164-167 т.3), клопотань про відкладення розгляду справи не заявляли, а тому справу розглянуто апеляційним судом відповідно до вимог ч.2 ст.305 ЦПК України у їхній відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторони позивача в заперечення апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги з наступних підстав.

Судом встановлено, що предметом спору є квартира АДРЕСА_2, яка до її реалізації 20.12.2011 року з прилюдних торгів під час виконавчого провадження з примусового виконання судових рішень, боржником за якими була відповідач ОСОБА_3, належала відповідачеві ОСОБА_3 на праві приватної власності.

Відповідач ОСОБА_3 зареєстрована в цій квартирі, як власник, а інші відповідачі - як члени її сім'ї.

Позивач ОСОБА_4 є власником спірної квартири в результаті придбання її з прилюдних торгів, які відбулись 20.12.2011 року.

Законність проведення цих прилюдних торгів, а, отже, і законність набуття позивачем ОСОБА_4 права власності на спірну квартиру підтверджена рішенням Галицького районного суду м.Львова від 26.03.2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 24.07.2015 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13.01.2016 року (а.с.120-125, 244-247 т.2, а.с.34-36 т.3).

Враховуючи викладені вище фактичні обставини справи й те, що право відповідача ОСОБА_3 та членів її сім'ї на користування жилим приміщенням спірної квартири було похідним від права власності відповідача ОСОБА_3 на цю квартиру (ст.150 ЖК України, 383 ЦК України), яке вона втратила внаслідок припинення її права власності на спірну квартиру у зв'язку з реалізацією квартири з прилюдних торгів в ході примусового виконання судових рішень (ст.346 ЦК України), суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність у неї та членів її сім'ї (право на користування жилим приміщенням яких є похідним від права на користування цим приміщенням його власника) правових (законних) підстав для користування жилим приміщенням спірної квартири внаслідок зміни власника квартири, яким став позивач.

Відповідно до ч.1 ст.109 ЖК України, виселення із займаного приміщення допускається з підстав, встановлених законом.

Однією з таких підстав для виселення законом передбачено самоправне, тобто без законних на те підстав, зайняття жилого приміщення (ч.3 ст.116 ЖК України).

У відповідності до ч.3 ст. 116 ЖК України, осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

З урахуванням вказаних вище норм ЦК України, ЖК України та встановленого судом факту зайняття відповідачами спірної квартири без законних на те підстав, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що порушене право позивача, як нового законного власника спірної квартири, підлягає захисту в обраний ним спосіб, а саме, шляхом задоволення його вимоги про виселення відповідачів із належного йому на праві власності жилого приміщення, яке вони займають без законних на те підстав.

У зв'язку з цим, безпідставними є доводи апелянта про те, що суд повинен був застосувати до спірних правовідносин норму ч.2 ст.109 ЖК України і вирішити питання про надання їм іншого жилого приміщення взамін того, з якого їх виселено.

Безпідставними є також доводи апелянта про порушення судом першої інстанції норм процесуального закону, оскільки суд неодноразово, в тому числі й після залучення до участі у справі ОСОБА_5, ОСОБА_7 та ОСОБА_6 співвідповідачами, відкладав розгляд справи, однак, належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи відповідачі жодного разу не з'явились в судове засідання під час нового розгляду справи судом, і, крім того, рішення суду в апеляційному порядку не оскаржували.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив характер спірних правовідносин, давши належну оцінку доказам, які подали сторони в обгрунтування своїх вимог та заперечень, під час розгляду справи не допустив порушень норм матеріального та/або процесуального права, які б були підставою для зміни чи скасування рішення, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, тому апеляційну скаргу необхідно відхилити, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 04 травня 2016 рокузалишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду.

Головуючий: Бойко С.М.

Судді: Мельничук О.Я.

Штефаніца Ю.Г.