У х в а л а

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 липня 2016 рокум. Київ

Суддя Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ДемяносовМ.В., розглянувши касаційну скаргу заступника прокурора Волинської області на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 07 червня 2016 року у справі за позовом прокурора м. Луцька в інтересах держави та територіальної громади м. Луцька до Луцької міської ради, ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування рішення міської ради, скасування державного акта на право власності на земельну ділянку, скасування державної реєстрації та повернення земельної ділянки,

в с т а н о в и в:

У липні 2014 року прокурор м. Луцька в інтересах держави та територіальної громади м. Луцька звернувся до суду із вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що прокуратурою м. Луцька було проведено перевірку з приводу порушень вимог земельного законодавства посадовими особами Луцької міської ради під час надання у власність земельної ділянки ОСОБА_2 по АДРЕСА_1. ОСОБА_2 на підставі рішення Луцької міської ради від 15 вересня 2010 року № 366/84 надано у приватну власність земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд площею 0,0254 га по АДРЕСА_1 та видано 10 травня 2011 року державний акт на право власності. Крім того, перевіркою виявлено, що 28 грудня 1999 року ОСОБА_2 передано у приватну власність земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських будівель площею 0,087 га по АДРЕСА_2 та видано державний акт на право приватної власності на землю, серії НОМЕР_1. Таким чином, оскільки ОСОБА_2 вдруге отримав безоплатно у власність земельну ділянку по одному й тому ж виду використання з перевищенням визначеної законом норми, тому необхідно вважати, що оскаржуване рішення органу місцевого самоврядування та державний акт на право власності на земельну ділянку слід визнати недійсними, а земельну ділянку площею 0,0254 га повернути до земель комунальної власності Луцької міської ради.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13 квітня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Волинської області від 07 червня 2016 року, у задоволенні позову прокурора м. Луцька в інтересах держави та територіальної громади м. Луцька відмовлено.

У касаційній скарзі заступник прокурора Волинської області просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права й неправильним застосуванням норм матеріального права, та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

У відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені у ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (п. 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; п. 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

При цьому відповідно до частин першої та п'ятої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Положеннями статті 268 ЦК України передбачено винятки із загального правила про поширення позовної давності на всі цивільні правовідносини і визначено вимоги, на які позовна давність не поширюється, зокрема у пункті 4 частини першої статті 268 ЦК України зазначено, що на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право, позовна давність не поширюється.

Однак пункт 4 частини першої статті 268 ЦК України за своєю суттю направлений на захист прав власників та інших осіб від держави.

Оскільки держава зобов'язана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за прийняті її органами незаконні правові акти, їх скасування не повинне ставити під сумнів стабільність цивільного обороту, підтримувати яку покликані норми про позовну давність, тому, на відміну від інших учасників цивільних правовідносин, держава несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження нею незаконних правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право.

Отже з огляду на статус держави та її органів як суб'єктів владних повноважень, положення пункту 4 частини першої статті 268 ЦК України не поширюються на позови прокуратури, які пред'являються від імені держави і направлені на захист права державної власності, порушеного незаконними правовими актами органу державної влади.

На такі позови поширюється положення статті 257 ЦК України щодо загальної позовної давності, і на підставі частини першої статті 261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів як суб'єктів владних повноважень довідалася або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів.

Зазначену правову позицію висловив Верховний Суд України у своїй постанові від 16 вересня 2015 року № 6-68цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції з висновком якого погодився апеляційний суд виходив із того, що Луцькою міською радою порушено встановлений загальнодержавний порядок безоплатної передачі спірної земельної ділянки та передано одній і тій самій особі у власність земельні ділянки по одному й тому ж виду використання, з перевищенням визначеної законом норми безоплатної передачі, проте прокурор в інтересах держави звернувся до суду з указаним позовом 09 липня 2014 року, тобто із пропуском трирічного строку позовної давності, що є підставою для відмови в позові.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи скарги висновки судів не спростовують та не викликають необхідності перевірки матеріалів справи, крім того, зводяться до оцінки доказів, їх належності та допустимості, проте, в силу ст. 335 ЦПК України, суд касаційної інстанції не вправі встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Керуючись п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України,

у х в а л и в:

Відмовити заступнику прокурора Волинської області у відкритті касаційного провадження на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 07 червня 2016 року у відкритті касаційного провадження на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 07 червня 2016 року у справі за позовом прокурора м. Луцька в інтересах держави та територіальної громади м. Луцька до Луцької міської ради, ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування рішення міської ради, скасування державного акта на право власності на земельну ділянку, скасування державної реєстрації та повернення земельної ділянки.

Додані до скарги матеріали повернути заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Вищого спеціалізованого

суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ М.В. Демяносов