АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД М. КИЄВА
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/6607/16 Доповідач у суді апеляційної інстанції: Волошина В.М.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2016 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого Волошиної В.М.

Суддів Котули Л.Г., Слюсар Т.А.

при секретарі Крічфалуши С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу за апеляційними скаргами ОСОБА_4 - представника Служби безпеки України та ОСОБА_5 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 18 березня 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_5 до Служби безпеки України в особі Головного слідчого управління Служби безпеки України, Державної казначейської служби України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Приватне акціонерне товариство «Українська національна розрахункова картка», Публічне акціонерне товариство акціонерний банк «Укргазбанк» про стягнення майнової та моральної шкоди.

Заслухавши доповідь судді Волошиної В.М., перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи скарги, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2014 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до Служби безпеки України в особі Головного слідчого управління Служби безпеки України, Державної казначейської служби України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Приватне акціонерне товариство «Українська національна розрахункова картка», Публічне акціонерне товариство акціонерний банк «Укргазбанк» про стягнення майнової та моральної шкоди, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 05 жовтня 2011 року відносно нього було порушено кримінальну справу за ознаками складу злочину передбаченого ч. 5 ст. 27, ч. 5 ст. 191, ч. 2, ч. 3 ст. 27, ч. 2 ст. 366, ч. 2 ст. 366 КК України та в подальшому обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою. 05 квітня 2012 року, як зазначає позивач, на підставі рішення Апеляційного суду міста Києва йому було змінено запобіжний захід у вигляді взяття під варту на заставу з внесенням коштів у розмірі 5 000 000,00 гривень. Постановою Голосіївського районного суду міста Києва від 23 травня 2015 року провадження по кримінальній справі по його обвинуваченню у вчиненні злочинів, передбачених ч. 5 ст. 27, ч. 5 ст. 191, ч. 2, 3 ст. 27, ч. 2 ст. 366, ч. 2 ст. 366 КК України - закрито, у зв'язку із відмовою прокурора від державного обвинувачення. Позивач вважає, що у зв'язку з тим, що його було незаконно притягнуто до кримінальної відповідальності та незаконно взято під варту є всі правові підстави для стягнення на його користь майнової та моральної шкоди. З урахуванням збільшеного розміру позовних вимог в редакції від 23 лютого 2016 року, позивач просив стягнути на його користь за рахунок коштів державного бюджету України шляхом безспірного списання державною казначейською службою України моральну шкоду, яку він оцінює у розмірі 14 991 537 гривень 60 копійок, при цьому в частині визначення розміру такої посилався на висновок соціально-психологічного дослідження № 01-02-16 від 01 лютого 2016 року, виготовленого головою Спілки фахівців соціологічних та психологічних досліджень ОСОБА_6 Також позивач просив стягнути на його користь за рахунок коштів державного бюджету України шляхом безспірного списання державною казначейською службою України матеріальну шкоду в сумі 17 810 455,52 грн., обґрунтовуючи свої вимоги тим, що внаслідок незаконних дій органів досудового слідства він втратив впливову посаду та щомісячний заробіток в розмірі 25 000,00 грн. (двадцять п'ять тисяч гривень 00 коп.), що за період з 05.10.2011 по 23.05.2014 (32 місяці) загалом складає 800 000,00 грн. (вісімсот тисяч гривень 00 коп.), а з урахуванням індексу інфляції та трьох процентів річних (ч.2 ст.625 ЦК України) 1 349 916.53 грн. (один мільйон триста сорок дев'ять тисяч дев'ятсот шістнадцять гривень 53 коп.). У зв'язку з неповернення йому застави в розмірі 5 000 000,00 грн. просив стягнути грошову заставу з урахуванням валютних втрат, що становить суму 11 883 750,08 грн., а також 4576788.91 грн. у вигляді індексу інфляції та 3% річних (ч.2 ст. 625 ЦК України) на суму боргу.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 18 березня 2016 року позов ОСОБА_5 до Служби безпеки України в особі Головного слідчого управління Служби безпеки України, Державної казначейської служби України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Приватне акціонерне товариство «Українська національна розрахункова картка», Публічне акціонерне товариство акціонерний банк «Укргазбанк» про стягнення майнової та моральної шкоди задоволено часткового. Стягнуто на користь ОСОБА_5 за рахунок коштів Державного бюджету України, шляхом безспірного списання Державною казначейською службою України моральну шкоду у розмірі 250 000 (двісті п'ятдесят тисяч) гривен. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Судовий збір у розмірі 243(двісті сорок) гривні 60 копійок компенсовано за рахунок держави Україна у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Не погоджуючись з ухваленим рішенням суду першої інстанції позивача та представник Служби безпеки України подали апеляційні скарги.

В апеляційній скарзі позивач просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_5 до Служби безпеки України, Головного слідчого управління Служби безпеки України, Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними діями органу досудового розслідування, задовольнити в повному обсязі, мотивуючи тим, що рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам ст.ст. 213, 214 Цивільного процесуального кодексу України і є незаконним, необгрунтованим, та таким, яке ухвалене без повного, всебічного та об'єктивного розгляду всіх обставин справи у їх сукупності.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що суд першої інстанції дійшов до необґрунтованої оцінки розміру заподіяної йому моральної шкоди, не звернувши уваги на висновок соціально-психологічного дослідження № 01-02-16 від 01.02.2016, у якому визначено розмір завданої шкоди через кримінальне переслідування по обвинуваченню у скоєнні тяжкого злочину, у тому числі через незаконне тримання під вартою в сумі 14 991 537.60 грн. У своєму рішенні суд першої інстанції не обґрунтував критеріїв розумності та справедливості при задоволенні позовної вимоги в частині відшкодування моральної шкоди у розмірі 250 000,00 грн., при цьому не врахував, що за час незаконного тримання під вартою його стан здоров'я суттєво погіршився, він змушений проходити систематичне санаторно-курортне лікування нервової системи. Через широкий негативний розголос в засобах масової інформації щодо його обвинувачення призвело до втрати ним ділової репутації, на теперішній час він не має можливості знайти роботу, яка б відповідала рівню його професійних навичок. Протягом тривалого часу після ухвалення постанови про закриття провадження у кримінальній справі він перебував на обліку у базах даних МВС України, що також потягло за собою ряд негативних наслідків. Висновок суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні вимог про повернення суми застави з урахування індексу інфляції та 3% річних від суми боргу також вважає необґрунтованим, оскільки заявлений ним з урахуванням збільшених позовних вимог розмір відшкодування матеріальної шкоди є обґрунтованим, відповідає вимогам чинного законодавства та підтверджується, окрім наданими в ході судового розгляду справи письмовими доказами та усними поясненнями, правильними належними розрахунками. В частині вимог про стягнення заробітної плати звернув увагу на те, що внаслідок незаконних дій органів досудового слідства він втратив впливову посаду та місячний заробіток в розмірі 25 000,00 грн. (двадцять п'ять тисяч гривень 00 коп.). що за період з 05.10.2011 по 23.05.2014 (32 місяці) загалом складає 800 000.00 грн., а з урахуванням індексу інфляції та трьох процентів річних (ч.2 ст.625 ЦК України) 1349916,53 грн. Відшкодування заробітку та інших грошових доходів, які він втратив внаслідок незаконних дій передбачено Законом України «Про порядок відшкодування школи, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність органів досудового розслідування, прокуратури і суду» .

У поданій скарзі представник відповідача порушує питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_5 відмовити у повному обсязі, мотивуючи тим, що рішення суду першої інстанції ухвалено при неправильному застосуванню норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права.

В апеляційній скарзі посилається на те, що судом першої інстанції не враховано, що відповідно до положень Цивільного кодексу України, Закону та Міжнародного пакту про громадянські і політичні права (прийнятий Генеральною Асамблеєю ООН 16.12.1966 та ратифікований Указом Президії Верховної Ради УРСР від 19.10.1973 № 2148-УІІІ) відшкодування матеріальної шкоди може бути здійснено лише у разі вчинення незаконних дій органами дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду. Дії слідчого ГСУ СБУ є законними, а кримінальну справу стосовно ОСОБА_5 судом закрито з нереабілітуючих підстав (частина друга статті 282 Кримінально-процесуального кодексу України), а тому підстави для застосування зазначених у рішенні суду першої інстанції норм Закону, Цивільного кодексу України та Міжнародного пакту (щодо стягнення на користь позивача моральної шкоди) відсутні. Також суд першої інстанції в порушення положень пунктів 4, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», стягуючи на користь ОСОБА_5 компенсацію за моральну шкоду у розмірі 250 000,00 грн., не з'ясував факти, що свідчать про заподіяння позивачу моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, та не зазначив у судовому рішенні, з чого суд виходив при встановленні розміру цієї компенсації. Суд першої інстанції не звернув уваги на те, що основні процесуальні рішення у вказаній кримінальній справі приймалися органами прокуратури, а не слідчим ГСУ СБУ. Разом з тим, до участі у справі органи прокуратури залучені не були. Вважає, що позивачем не доведено незаконності дій з боку СБУ, не наведено обґрунтувань розміру матеріальних збитків, не доведено причинний зв'язок між завданою моральною шкодою і діями слідчого ГСУ СБУ.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_5 та його представник ОСОБА_9 підтримали доводи апеляційної скарги, поданої від свого імені та заперечували проти доводів скарги Служби безпеки України. Представник Служби безпеки України в особі Головного слідчого управління Служби безпеки України - ОСОБА_4 підтримав доводи апеляційної скарги, поданої від імені Головного слідчого управління Служби безпеки України та заперечував проти доводів скарги позивача. Представники третіх осіб: ПАТ «Укргазбанк» - ОСОБА_10 та ПАТ «Українська національна розрахункова картка» - ОСОБА_8 просили вирішити скарги на розсуд суду. Відповідач Державна казначейська служба України в судове засідання не з'явився, про час і місце розгляду справи судом повідомлений у встановленому законом порядку. У відповідності до вимог статті 74, 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у його відсутності.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Суд першої інстанції, частково задовольняючи позов ОСОБА_5, виходив з того, що в силу факту перебування позивача під слідством, а також в умовах ізоляції тривалий термін часу, позивачу завдано моральну шкоду, яку є усі підстави відшкодувати на підставі ст. 1167 ЦК України та норм Закону України «Про порядок відшкодування шкоди завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», з врахуванням обставин справи, характеру та обсягу страждань, яких зазнав позивач.

Відмовляючи в частині вимог про стягнення заробітної плати з урахуванням індексу інфляції та трьох процентів річних, суд першої інстанції виходив із недоведеності позову.

Відмовляючи в частині вимог позивача про стягнення грошової застави з урахуванням валютних втрат, індексу інфляції та 3% річних, суд першої інстанції керувався тим, що питання про повернення застави регулюється нормами Кримінального процесуального кодексу України, а у разі наявності ознак дії чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень щодо недотримання процедури повернення таких, у спосіб оскарження їх дій та/або бездіяльності у визначеному законом порядку.

Згідно зі ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Колегія суддів вважає, що зазначеним вимогам рішення суду апеляційної інстанції не відповідає з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 05 жовтня 2011 року відносно ОСОБА_5 було порушено кримінальну справу за ознаками складу злочину передбаченого ч. 5 ст. 191 КК України (а.с. 20-23 том 1).

06 жовтня 2011 року ОСОБА_5 було затримано на підставі п. 2 ст. 106 КПК України, як підозрюваного і в подальшому обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою (а.с. 18-19 том 1).

05 квітня 2012 року на підставі рішення Апеляційного суду міста Києва ОСОБА_5 було змінено запобіжний захід на заставу та визначено грошовий розмір в 5 000 000,00 гривень.

22 травня 2014 року прокурором прокуратури Голосіївського району м. Києва було винесено постанову про відмову від обвинувачення, пред'явленого ОСОБА_5 за ч. 5 ст. 27, ч. 5 ст. 191, ч. 2, ч. 3 ст. 27, ч. 2 ст. 366, ч. 2 ст. 366 КК України за відсутністю складу злочину (а.с. 209-213 том 2).

У зв'язку із відмовою прокурора від державного обвинувачення, постановою Голосіївського районного суду міста Києва від 23 травня 2014 року провадження по кримінальній справі по обвинуваченню ОСОБА_5, у вчиненні злочинів, передбачених ч. 5 ст. 27, ч. 5 ст. 191, ч. 2, ч. 3 ст. 27, ч. 2 ст. 366, ч. 2 ст. 366 КК України - закрито.

Посилаючись на незаконне притягнення до кримінальної відповідальності та незаконне взяття та тримання під вартою, позивач просив відшкодувати за рахунок коштів державного бюджету України майнову та моральну шкоду.

Перевіряючи вимоги позивача в частині відшкодування майнової шкоди у вигляді повернення щомісячного заробітку за період з 05.10.2011 по 23.05.2014 з урахуванням індексу інфляції, трьох процентів річних та повернення грошової застави з урахуванням валютних втрат, індексу інфляції та 3% річних, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно із частиною першою статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України).

Частиною другою статті 16 ЦК України встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів судом, до яких належать й інші способи відшкодування шкоди.

Положеннями частин першої, другої, сьомої статті 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Згідно з пунктами 1, 5 частини першої статті 3 цього Закону у випадках незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, громадянинові відшкодовуються (повертаються) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій, а також моральна шкода.

Відшкодування шкоди в таких випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Розмір сум, які передбачені пунктом 1 частини першої статті 3 цього Закону і підлягають відшкодуванню, визначається з урахуванням заробітку, не одержаного громадянином за час відсторонення від роботи (посади) (частина перша статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).

Частинами першою та другою статті 12 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що розмір відшкодовуваної шкоди, зазначеної в пунктах 1, 3, 4 статті 3 цього Закону, залежно від того, який орган провадив слідчі (розшукові) дії чи розглядав справу, у місячний термін з дня звернення громадянина визначають відповідні органи, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратура і суд, про що виносять постанову (ухвалу). Якщо кримінальне провадження закрито судом при розгляді кримінальної справи в апеляційному або касаційному порядку, зазначені дії провадить суд, що розглядав справу у першій інстанції. У разі незгоди з винесеною постановою (ухвалою) про відшкодування шкоди громадянин відповідно до положень цивільного процесуального законодавства може оскаржити постанову до суду, а ухвалу суду - до суду вищої інстанції в апеляційному порядку.

Отже, чинним законодавством чітко визначено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, при цьому встановлення розміру грошових доходів, втрачених громадянами унаслідок незаконних дій зазначених органів, віднесено до компетенції цих органів.

Згідно зі статтею 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Наведене свідчить про те, що повернення заробітку та інших грошових доходів, втрачених громадянами унаслідок незаконних дій органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду віднесено до компетенції цих органів, а не суду, а тому колегія судді дійшла висновку, що суд першої інстанції помилкового прийняв до розгляду у порядку цивільного судочинства позовні вимоги ОСОБА_5 про відшкодування щомісячного заробітку за період з 05.10.2011 по 23.05.2014 з урахуванням індексу інфляції та трьох процентів річних.

Що стосується вимог позивача в частині повернення коштів, внесених як застава, з урахуванням валютних втрат, індексу інфляції та 3% річних, то суд першої інстанції обґрунтовано у своєму рішенні зазначив про те, що повернення коштів, внесених 09 квітня 2012 року в якості застави за ОСОБА_5 підлягають поверненню повністю або частково у випадках, передбачених Кримінальним процесуальним кодексом України.

Разом з тим, судом першої інстанції не враховані положення статті 16 ЦПК України, за якими не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Оскільки не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом, суд відкриває провадження у справі в частині вимог, які належать до цивільної юрисдикції, і відмовляє у відкритті провадження у справі щодо вимог, коли їх розгляд проводиться за правилами іншого виду судочинства.

Після відкриття провадження у справі суд своєю ухвалою закриває провадження, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства (пункт 1 частини першої статті 205 ЦПК України).

Ураховуючи вищевикладене, судове рішення суду першої інстанції у частині вирішення позовних вимог ОСОБА_5 про відшкодування (повернення) щомісячного заробітку за період з 05.10.2011 по 23.05.2014 з урахуванням індексу інфляції, трьох процентів річних та повернення коштів, внесених як застава, з урахуванням валютних втрат, індексу інфляції та 3% річних необхідно скасувати, а провадження у справі в цій частині вимог закрити.

Перевіряючи вимоги позивача в частині відшкодування моральної шкоди, колегія суддів виходить з наступного.

Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до пункту п'ятого статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодуванню громадянинові підлягає моральна шкода у випадках незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду - стаття 1 Закону.

Право на відшкодування шкоди в розмірах і порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках, зокрема: закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діяннях складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримання - стаття 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Відповідно до ч. 3 ст. 13 Закону N 266/94-ВР відшкодування шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

У п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 2005 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" роз'яснено, що коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподаткованим мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що діють на час розгляду справи.

Отже, при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд повинен встановити розмір шкоди згідно з вимогами ч. 3 ст. 13 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду", а якщо є підстави для стягнення шкоди у більшому розмірі, повинен обґрунтувати такий розмір шкоди, але з обов'язковим виконанням наведеної норми права.

Частково задовольняючи вимоги ОСОБА_5 про відшкодування моральної шкоди в сумі 250 000,00 грн., суд першої інстанції правильно виходив з того, що незаконними діями органів дізнання, досудового слідства й прокуратури були порушені конституційні права заявника, що завдало йому фізичних і моральних страждань, призвело до погіршення психологічного стану та стану здоров'я, порушення сімейних зв'язків і стосунків з іншими людьми, тривалої ізоляції від суспільства та інших негативних наслідків.

Разом з тим при вирішенні питання щодо розміру відшкодування моральної шкоди суд першої інстанції не врахував положення статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 р. N 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", відповідно до яких крім урахування характеру та обсягу страждань і немайнових втрат, яких зазнала особа, необхідно виходити із засад розумності, виваженості та справедливості, з проведенням розрахунку, межі якого визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати на час розгляду справи, а це відповідно до статті 309 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення в частині стягнення моральної шкоди і ухвалення нового рішення.

Визначаючи розмір компенсації моральної шкоди, колегія суддів виходить з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, що 05 жовтня 2011 року відносно ОСОБА_5 було порушено кримінальну справу за ознаками складу злочину передбаченого ч. 5 ст. 191 КК України та визначено підслідність злочину за слідчими Головного слідчого управління Служби безпеки України, яким доручено провадження досудового слідства у цій справі (а.с. 20-23 том 1).

22 травня 2014 року прокурором прокуратури Голосіївського району м. Києва було винесено постанову про відмову від обвинувачення, пред'явленого ОСОБА_5 за ч. 5 ст. 27, ч. 5 ст. 191, ч. 2, ч. 3 ст. 27, ч. 2 ст. 366, ч. 2 ст. 366 КК України за відсутністю складу злочину (а.с. 209-213 том 2).

У зв'язку із відмовою прокурора від державного обвинувачення постановою Голосіївського районного суду міста Києва від 23 травня 2014 року провадження по кримінальній справі по обвинуваченню ОСОБА_5, у вчиненні злочинів, передбачених ч. 5 ст. 27, ч. 5 ст. 191, ч. 2, ч. 3 ст. 27, ч. 2 ст. 366, ч. 2 ст. 366 КК України - закрито.

Таким чином, ОСОБА_5 перебував під слідством та судом з 05 жовтня 2011 року по 23 травня 2014 року, тобто 31 повних місяців.

Відповідно до статті 8 Закону України від 25 грудня 2015 року № 928-VIII «Про Державний бюджет України на 2016 рік» установлено з 01 грудня 2016 року мінімальну заробітну плату на рівні 1 600 грн.

Таким чином, розмір відшкодування моральної шкоди не може бути меншим ніж 49 600,00 грн.

Враховуючи конкретні обставини справи, характер моральних страждань, їх наслідки й інші негативні впливи внаслідок притягнення заявника до кримінальної відповідальності, виходячи з вимог розумності та справедливості, колегія суддів вважає, що розмір відшкодування моральної шкоди слід визначити в сумі 150 000,00 грн.

Доводи апеляційної скарги позивача про те, що висновок соціально-психологічного дослідження № 01-02-16 від 01.02.2016 підтверджує розмір моральної шкоди, що була заподіяна позивачу через кримінальне переслідування по обвинуваченню у скоєнні тяжкого злочину, у тому числі через незаконне тримання під вартою, в сумі 14 991 537.60 грн., яка і підлягає стягненню на його користь є необгрунтованими, оскільки наведені у висновку соціально-психологічного дослідження розрахунки грошової компенсації за спричинену моральну шкоду, завдану ОСОБА_5 є лише науково-практичною рекомендацією для визначення характеру та ступеня моральних страждань з урахуванням індивідуально-особистісних властивостей підекспертного і суб'єктивних наслідків зазначеної ситуації, ці висновки носять ймовірний характер.

Твердження позивача про те, що судом безпідставно не враховані негативні наслідки у його житті, які продовжують існувати після ухвалення постанови про закриття кримінального провадження, як-то систематичне санаторно-курортне лікування нервової системи, втрати ділової репутації, не можливість знайти роботу, яка б відповідала рівню його професійних навичок, перебуванням на обліку у базах даних МВС України, суперечить вимогам закону, так як Законом «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачені межі відшкодування моральної шкоди, а саме за час перебування під слідством чи судом.

Доводи скарги в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_5 про ПАТ КБ «Правекс Банк» про відшкодування (повернення) щомісячного заробітку за період з 05.10.2011 по 23.05.2014 з урахуванням індексу інфляції, трьох процентів річних та повернення коштів, внесених як застава, з урахуванням валютних втрат, індексу інфляції та 3% річних були предметом перевірки колегією суддів, за наслідками розгляду яких в цій частині вимог закрито провадження у справі.

Не ґрунтуються на вимогах закону доводи апеляційної скарги представника Головного слідчого управління Служби безпеки України про те, що позивачем не доведено незаконності дій з боку Служби безпеки України, причинного зв'язку між завданою моральною шкодою і діями слідчого Головного слідчого управління Служби безпеки України, оскільки приписами ст. 1176 ЦК України та Закону України від 01 грудня 1994 року N 266/94-ВР "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду", визначені спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду. Ці підстави характеризуються особливостями суб'єктного складу заподіювачів шкоди, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Так, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду за рахунок коштів державного бюджету - стаття 1 Закону. Право на відшкодування шкоди в розмірах і порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках, зокрема: закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діяннях складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримання - стаття 2 Закону.

За наведених обставин, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухвалення нового рішення в частині вимог про відшкодування моральної шкоди, а в частині позовних вимог ОСОБА_5 про відшкодування майнової шкоди провадження слід закрити.

Відповідно до положень статті 88 ЦПК України якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а :

Апеляційні скарги ОСОБА_4 - представника Служби безпеки України та ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 18 березня 2016 року скасувати.

Провадження в справі у частині позовних вимог ОСОБА_5 про відшкодування майнової шкоди в сумі 17 810 455,52 грн. закрити.

Позов ОСОБА_5 про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства, задовольнити частково. Стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_5 150 000,00 грн. Судові витрати віднести на рахунок держави.

Рішення може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили рішенням апеляційного суду.

Головуючий:

Судді: