УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 вересня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоКузнєцова В.О.,
суддів: Євтушенко О.І.,Ізмайлової Т.Л.,
Кадєтової О.В.,Мостової Г.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, Реєстраційної служби Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області про стягнення боргу, визнання права власності на будинок і земельні ділянки, зобов'язання вчинити дії за касаційною скаргою ОСОБА_8, яка діє від імені ОСОБА_6, на заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 28 травня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2014 року ОСОБА_6 звернувся до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що у 2011 році під час розгляду іншої цивільної справи у Києво-Святошинському районному суді Київської області, з поданої ОСОБА_9 заяви, йому стало відомо про існування боргової розписки, за якою відповідач 15 жовтня 1997 року позичила у його батька ОСОБА_10 грошові кошти у розмірі 8 000,00 доларів США на один рік, проте грошей його батькові не повернула.

ІНФОРМАЦІЯ_3 його батько помер. Спадщину після смерті батька за законом прийняв він, як син, а також його дід і баба, як батьки померлого. Вказував, що дід ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_2, а баба ОСОБА_11 померла ІНФОРМАЦІЯ_1. Спадщину після їх смерті він також прийняв в установленому законом порядку шляхом подання заяви до державної нотаріальної контори.

Оскільки про наявність боргової розписки йому стало відомо лише у липні 2011 року, то саме з цього моменту розпочався для нього відлік позовної давності. Вважає, що відповідач має повернути йому як спадкоємцю суму позики за курсом НБУ станом на 25 червня 2014 року в розмірі 95 055,00 грн, а також, як передбачено умовами розписки, 8 % щомісяця від простроченої суми в розмірі 1 505 676,75 грн. Крім того, в розписці було зазначено, що у разі порушення нею зобов'язань належний їй будинок на АДРЕСА_1 та прилеглі до нього земельні ділянки загальною площею 0,35 га перейдуть у власність його батька.

У зв'язку із наведеним просив суд визнати поважними причини пропущення строку позовної давності, поновити строки позовної давності, стягнути з ОСОБА_7 на його користь 95 055,35 грн, проценти у розмірі 1 505 676,75 грн, визнати право власності на будинок на АДРЕСА_1 та зобов'язати реєстраційну службу Києво-Святошинського районного управління юстиції в Київській області зареєструвати за ним право власності на вказаний будинок на АДРЕСА_1 та прилеглі до нього земельні ділянки загальною площею 0,35 га, судові витрати покласти на відповідача.

Заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28 жовтня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 28 травня 2015 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_8, яка діє від імені ОСОБА_6,просить скасувати судові рішення судів попередніх інстанцій, мотивуючи свої вимоги порушенням судами норм матеріального та процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити частково.

Обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судами встановлено, що 15 жовтня 1997 року ОСОБА_7 отримала в борг від ОСОБА_10 кошти у розмірі 15 040,00 грн строком на один рік та зобов'язалась повернути зазначену суму в строк із виплатою 8 % річних від вказаної суми, також не заперечувала, щоб належний їй будинок на АДРЕСА_1 у разі порушення нею зобов'язань перейшов у власність ОСОБА_10, що підтверджується складеною нею розпискою. В обумовлений розпискою термін - 15 жовтня 1998 року - кошти не повернула.

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_10 помер. Спадщину після його смерті прийняли син ОСОБА_6 та батьки померлого ОСОБА_6 і ОСОБА_11 в рівних частках. ІНФОРМАЦІЯ_2 дід позивача ОСОБА_6 помер, а ІНФОРМАЦІЯ_2 померла баба позивача ОСОБА_11 Позивач ОСОБА_6 у встановленому законом порядку прийняв спадщину після смерті діда і баби, а його дядько ОСОБА_9 подав заяву про відмову від спадщини.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що відповідач свої зобов'язання за договором позики не виконав, проте позивач пропустив строк позовної давності для звернення до суду з вимогою про захист свого цивільного права (інтересу) та не надав належних доказів, які б підтверджували поважність його пропуску та можливість його поновлення.

Оскільки початок перебігу позовної давності про стягнення заборгованості за договором позики почався з дня виникнення права на позов, а саме із дня закінчення річного строку повернення позичених коштів, тобто із 15 жовтня 1998 року, а закінчився після смерті кредитора вже для його спадкоємців 15 жовтня 2001 року, до спірних правовідносин слід застосувати норми ЦК УРСР.

Згідно зі ст. 71 ЦК УРСР, який діяв на момент укладення позики та строку її повернення, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється у три роки.

Відповідно до ст. 75 ЦК УРСР позовна давність застосовується судом незалежно від заяви сторін.

Статтею 76 ЦК УРСР передбачено, що перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Згідно зі ст. 80 ЦК УРСР закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Матеріали справи не містять беззаперечних доказів на підтвердження тієї обставини, що позивач випадково дізнався у 2011 році про існування боргової розписки.

З урахуванням наведеного колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що позивачем пропущено строк позовної давності і поважні причини для його поновлення відсутні.

Згідно зі ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Доводи касаційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваних судових рішень не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, які передбачені нормамиЦПК України як підстави для скасування рішень.

Керуючись ч. 1 ст. 336, ст.337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_8, яка діє від імені ОСОБА_6, відхилити.

Заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 28 травня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:В.О. Кузнєцов О.І. Євтушенко Т.Л. Ізмайлова О.В. Кадєтова Г.І. Мостова