Єдиний унікальний номер 229/1578/16-ц Номер провадження 22-ц/775/2030/2016
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 грудня 2016 року м. Бахмут Донецької області

Апеляційний суд Донецької області в складі:

головуючого - судді: Будулуци М.С.

суддів: Тимченко О.О., Курило В.П.

за участю секретаря Марченко Я.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на заочне рішення Дружківського міського суду Донецької області від 13 жовтня 2016 року у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про передачу предмета іпотеки в управління іпотекодержателя, -

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі - ПАТ КБ «Приватбанк», Банк) звернулося до суду з позовом до відповідачів про виселення.

В обґрунтування своїх вимог зазначив, що 25 квітня 2008 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 274М-08, згідно з яким позичальник отримала кредит у розмірі 80 000 грн. строком до 25 квітня 2013 року.

У забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором того ж дня Банк та відповідачі уклали договір іпотеки, предметом якого є квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1. Майно належить відповідачам на праві власності.

Рішенням Дружківського міського суду Донецької області у справі № 2-476/2010р, звернуто стягнення на квартиру, загальною площею 67,80 кв.м, житловою площею 39,30 кв.м.

Відповідно до рішення Дружківського суду було порушено виконавче провадження.

Відповідачі та усі інші мешканці, які були зареєстровані у житловому приміщенні, що є предметом іпотеки, підлягають виселенню з вказаної квартири, у звязку з цим ПАТ КБ «Приватбанк» просив виселити ОСОБА_1 та ОСОБА_2, які проживають в ІНФОРМАЦІЯ_1, зі зняттям з реєстраційного обліку в органі МВС України (а.с.1-2).

У ході судового розгляду Банк уточнив позовні вимоги та остаточно просив передати в управління позивачу спірну квартиру на період до її реалізації або повного виконання умов кредитного договору № 274М-08 від 25 квітня 2008 року і зобовязати відповідачів повністю вивільнити від будь-яких осіб та їх майна (у тому числі власної присутності та майна) предмет іпотеки, а саме квартиру загальною площею 67,80 кв.м, житловою площею 39,30 кв. м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 34).

Заочним рішенням Дружківського міського суду Донецької області від 13 жовтня 2016 року у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про передачу предмета іпотеки в управління іпотекодержателя відмовлено.

Не погодившись з рішення суду, ПАТ КБ «Приватбанк» подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, однобічність і неповноту зясування судом обставин, що мають значення для справи, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач зазначив, що відмовляючи в задоволенні позовних вимог Банку, суд виходив з того, що позивачем не доведена доцільність застосування передачі майна в управління та не зазначені умови такого управління.

Апелянт стверджував, що передача спірного майна в управління на підставі статті 34 Закону України «Про іпотеку» здійснюється з метою реалізації предмету іпотеки іншій особі, збереження і використання іпотечного майна для отримання доходів, які будуть спрямовані на задоволення забезпечених вимог іпотекодержателя.

Також позивач у скарзі зазначив, що висновок суду щодо незазначення в позові умов передачі в управління предмету іпотеки є хибним, оскільки договір управління майном є двостороннім та укладається за взаємною згодою сторін на відміну від передачі іпотечного майна в управління за рішенням суду, яким фактично реалізується субєктивне право іпотекодержателя.

Представник ПАТ КБ «Приватбанк» в судове засідання апеляційного суду не зявився, але Банк про час та місце розгляду справи повідомлений телефонограмою і судовою повісткою (а.с. 122, 123).

Відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в засідання апеляційного суду також не зявилися, але про час та місце розгляду справи були повідомлені шляхом надіслання судових повісток за місцем їх реєстрації (а.с. 119, 129).

Відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України, неявка в судове засідання апеляційного суду сторін, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи апеляційним судом.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги в межах оскарження, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову, виходячи з наступних підстав.

Підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення, відповідно до положень п. п. 1, 3 та 4 ч.1 ст. 309 ЦПК України, є неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Частиною 2 ст. 309 ЦПК України передбачено, що норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України, порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення привело до неправильного вирішення справи.

Суд першої інстанції встановив, що 25 квітня 2008 року Закрите акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк», та ОСОБА_1 уклали кредитний договір, за умовами якого остання отримала кредит у розмірі 80 000 грн. строком до 25 квітня 2013 року (а.с .4 - 7, 17).

З метою забезпечення виконання позичальником зобовязань за цим кредитним договором Банк, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 того ж дня уклали договір іпотеки нерухомого майна квартири № 46, яка розташована за адресою: вулиця Енгельса, будинок № 78, м. Дружківка Донецької області (а.с. 8 - 10).

Внаслідок невиконання відповідачем ОСОБА_1 зобовязань за кредитним договором станом на 29 січня 2010 року утворилася заборгованість у загальному розмірі 100 481 грн. 90 коп.

Заочним рішенням Дружківського міського суду Донецької області від 14 червня 2010 року, що набрало законної сили, в рахунок погашення вказаної заборгованості звернуто стягнення на предмет іпотеки належну відповідачам ОСОБА_1 та ОСОБА_2 квартири АДРЕСА_2 шляхом її продажу Банком будь-якій особі покупцеві, з наданням права ПАТ КБ «Приватбанку» отримати витяг з Державного реєстру власності (а.с. 11).

Відмовляючи в задоволенні заявленого позову, суд дійшов висновку, що позивачем не надано доказів того, що відповідачі чинять перешкоди у здійсненні доступу до квартири для показу її покупцям.

Суд вважав, що доцільність застосування передачі майна в управління шляхом вилучення у відповідача спірного житлового будинку на період до його реалізації Банком ніяким чином не доведена. Позивачем не надано суду належних доказів того, що є можливість використовувати вказану нерухомість для отримання в результаті управління предметом іпотеки продукції, плодів і доходів, які будуть спрямовані на задоволення забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя. Звільнення предмету іпотеки від власників та їх речей не властиво такому способу захисту прав як передача предмета іпотеки в управління іпотекодержателя. У звязку з цим суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Проте, з таким висновком суду погодитись не можна, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з частиною першою ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до вимог ст. 7 Закону України «Про іпотеку» від 05 червня 2003 року № 898-VII, за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання.

Право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання закріплено у ст. 33 Закону «Про іпотеку».

Відповідно до статті 34 Закону України «Про іпотеку», після прийняття рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки і з метою отримання продукції, плодів та доходів, забезпечення належного господарського використання переданого в іпотеку нерухомого майна згідно з його цільовим призначенням предмет іпотеки на підставі договору між іпотекодавцем і іпотекодержателем або рішення суду може бути переданий іпотекодержателю або іншій особі в управління на період до його реалізації у порядку, встановленому цим Законом. Управління майном здійснюється відповідно до законодавства та умов, визначених договором чи рішенням суду.

Продукція, плоди і доходи, отримані в результаті управління предметом іпотеки, спрямовуються на задоволення забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя, якщо інше не встановлено договором або рішенням суду.

Виходячи з наведеного, слід зробити висновок, що після прийняття рішення 14 червня 2010 року по справі № 2-476/2010 р. про звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме, - квартиру, загальною площею 67,80 кв. м., житловою площею 39,30 кв. м., що розташована за адресою: АДРЕСА_3, ПАТ КБ «Приватбанк» має право на управління нерухомістю на період її реалізації або повного виконання умов кредитного договору № 274М-08 від 25 квітня 2008 року.

У звязку з цим Банк вправі вимагати передання в управління вказаного обєкту нерухомості та позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Втім, апеляційний суд зазначає, що позовна вимога ПАТ КБ «Приватбанк» стосовно повного вивільнення від будь яких осіб та їх майна предмета іпотеки, є незаконною, оскільки статтею 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотекодержатель має право вимагати виселення осіб з предмету іпотеки.

Згідно з вимогами ст. ст. 39, 40 Закону України «Про іпотеку», ч. 2 ст. 109 ЖК Української РСР, виселення осіб із предмета іпотеки без надання ним іншого житлового приміщення можливо тільки тоді, коли іпотечне житло було придбане за рахунок кредиту банку, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Цієї ж думки дотримується й Верховний Суд України, яку він виклав у постанові від 18 березня 2015 року № 6-39цс15, висновки якого є обовязкові до виконання судами нижчої ланки.

Як вбачається з матеріалів справи, квартира АДРЕСА_4 не була придбана за рахунок кредиту. Право власності на неї відповідачі набули на підставі договору обміну квартири від 23 квітня 1997 року і договору розподілу майна між колишнім подружжям від 27 лютого 2003 року та передана в іпотеку відповідачами 25 квітня 2008 року (а.с. 8 - 10, 11).

Вимоги Банку в уточненій позовні вимозі про зобовязання відповідачів повністю вивільнити від будь-яких осіб та їх майна (у тому числі власної присутності та майна) предмет іпотеки - квартиру фактично зводяться до виселення відповідачів з квартири, яку вони придбали до укладення договору іпотеки, а тому задоволенню не підлягають через відсутність правових підстав.

Отже, оскільки суд першої інстанції ухвалив помилкове рішення на неповно зясованих обставинах справи, без врахування всіх наявних доказів, з порушенням норм матеріального права, то на підставі ст. 309 ч. 1 п. 1 та п. 4 ЦПК України заочне рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення по суті вимог. Позов Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про передачу предмета іпотеки в управління іпотекодержателя слід задовольнити частково та передати в управління Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» нерухомість, щодо якої 14 червня 2010 року по справі №2-476/2010 р. винесено рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру, загальною площею 67,80 кв.м., житловою площею 39,30 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_5, на період реалізації або повного виконання умов кредитного договору № 274М-08 від 25 квітня 2008 року. В задоволенні іншої частини позовних вимог слід відмовити.

Окрім цього, на підставі ч. 5 ст. 88 ЦПК України, з відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» слід стягнути судовий збір в розмірі по 689 грн., з кожного, за подання позову Банком та по 757 грн. 90 коп., з кожного відповідача, за подання Банком апеляційної скарги (а.с. 18,19, 86).

Також слід стягнути з Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» в дохід держави недоплачений судовий збір за подання позову в сумі 689 грн. (за другою позовною вимогою немайнового характеру) та за подання апеляційної скарги в сумі 1 515 грн. 80 коп. (за другою позовною вимогою немайнового характеру), а разом - 2 204 грн. 80 коп.

Таким чином, апеляційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст. 303, 309, 316 ЦПК України, апеляційний суд, -

В И Р І Ш И В:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.

Заочне рішення Дружківського міського суду Донецької області від 13 жовтня 2016 року скасувати. Ухвалити нове рішення.

Позов Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про передачу предмета іпотеки в управління іпотекодержателя задовольнити частково.

Передати в управління Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (49094, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, буд. 50, ) нерухомість, щодо якої 14 червня 2010 року по справі №2-476/2010р. винесено рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру, загальною площею 67,80 кв.м., житловою площею 39,30 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_6, на період реалізації або повного виконання умов кредитного договору № 274М-08 від 25 квітня 2008 року.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» судовий збір в розмірі по 1 446 грн. 90 коп., з кожного.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» в дохід держави судовий збір в сумі 2 204 грн. 80 коп.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Судді: