Справа № 426/7973/16-ц
РІШЕННЯ

іменем України

07 грудня 2016 року , м.Сватове

Сватівський районний суд Луганської області у складі:

головуючого - судді Реки А.С.,

при секретарі Гапич К.В.,

розглянувши в судовому засіданні в залі суду м. Сватове, матеріали цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення часток та визнання права власності в спільній сумісній власності подружжя,

Встановив:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з даним позовом, який в процесі розгляду справи уточнила, та зазначила, що 21 серпня 1971 року відділом реєстрації актів цивільного стану м. Сватове Луганської області була проведена реєстрацію шлюбу між нею та ОСОБА_3. В період сумісного проживання однією сім'єю, з метою поліпшення житлових умов та в інтересах родини, 23 січня 1974 року між ОСОБА_3 та виконкомом Сватівської міської ради укладений договір про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві приватної власності з числом кімнат від однієї до п'яти включно, за адресою: АДРЕСА_1. У правовстановлюючому документі власником майна був вказаний ОСОБА_3, що не суперечило інтересам родини. Таким чином, в період шлюбу за їхні сумісні кошти та особистою працею створено спільне сумісне майно подружжя у вигляді житлового будинку (лит.А) загальною внутрішньою площею 54,3 кв.м., в тому числі житловою площею 29,8 кв.м. та господарських будівель та споруд: сарай (лит.В), сарай (лит.К), сарай (лит.Л), вбиральня (лит.Ж), погреб (лит.ПГ), літній душ (лит.З), огорожа 1,2,3, колодязь 4, розташованого за адресою: АДРЕСА_1. Будівництво житлового будинку проведено в 1975 році, а всі господарські будівлі побудовані в 1981 році. Право власності на вищевказане домоволодіння зареєстроване Сватівським БІТ за ОСОБА_3 19.05.1989 року. Згідно звіту суб'єкта оціночної діяльності від 17.06.2016 року дійсна вартість об'єкта нерухомості складає 134403 грн.

21 лютого 1989 року шлюб між позивачем та ОСОБА_3 було розірвано, вона змінила своє прізвище на дошлюбне «ОСОБА_1». В подальшому зареєструвала повторний шлюб та змінила своє прізвище «ОСОБА_1» на «ОСОБА_1». ОСОБА_3 після розірвання шлюбу виїхав на постійне місце проживання в с. Копанка, Борівського району, Харківської області, де постійно проживав до дня своєї смерті. Спору про поділ житлового будинку між ними ніколи не існувало і ОСОБА_3 завжди визнавав за нею право на рівну частину в спільному сумісному майні - в житловому будинку, в якому з моменту його будівлі вона проживала з неповнолітніми дітьми і продовжує проживати до теперішнього часу. Крім того, з метою поліпшення стану житлового будинку, в 1991 році нею особисто, за особисті кошти проведена газифікація житлового будинку зі встановленням прибору обліку та газової плити. Також в будинку проведена система опалення та водоспорудженя, встановлена огорожа із шифера та листового металу, побудовані баня та туалет.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер. Місцем відкриття спадщини є останнє місце його проживання - с. Копанки, Борівського району, Харківської області. За життя ОСОБА_3 посвідчив у Первомайській сільській раді Борівського району Харківської області свій новий заповіт від 11 серпня 2015 року, згідно якого все належне йому майно, яке буде належати йому на день смерті було заповідано ОСОБА_2, яка і прийняла спадщину в цілому, в тому числі і житловий будинок в АДРЕСА_1. Однак, за таких обставин не враховується її право в спільній сумісній власності подружжя, оскільки їй повинно належати ? частина вищевказаного будинку, який був побудований в період їхнього шлюбу зі спадкодавцем. Просить суд задовольнити позов.

Позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_4 в судове засідання не з'явились, надавши заяву про розгляд справи без їх участі на підставі наданих матеріалів.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з'явилась, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, не заперечує проти задоволення позову.

Суд, дослідивши матеріали справи та надані докази в сукупності, прийшов до наступного висновку.

Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно із ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Судом встановлено, що позивач та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі, який було укладено 21.08.1971 року, що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану (а.с. 39). Шлюб між позивачем та ОСОБА_3 було розірвано 21.02.1989 року, про що видано свідоцтво про розірвання шлюбу (а.с.41). Після розірвання шлюбу позивач вступила у інший шлюб і змінила своє прізвище на «ОСОБА_1» (а.с.40).

В період сумісного проживання однією сім'єю у зареєстрованому шлюбі 23 січня 1974 року між ОСОБА_3 та виконкомом Сватівської міської ради укладений договір про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві приватної власності з числом кімнат від однієї до п'яти включно, за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.15-17). У правовстановлюючому документі власником майна був вказаний ОСОБА_3

27 лютого 1989 року було проведено технічний огляд домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1, яке складається з будинку загальною площею 54,3 кв.м., в тому числі житловою площею 29,8 кв.м. та господарських будівель та споруд: сараю, бані, вбиральні, погребу, колодязю, та складено відповідний акт вводу в експлуатацію житлового будинку (а.с. 19).

Право власності на вищевказане домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 зареєстроване Сватівським бюро технічної інвентаризації на праві приватної власності за ОСОБА_3 19.05.1989 року, реєстр № 7652 (а.с. 16-17, 20).

Позивач ОСОБА_1 до теперішнього часу проживає і будинку, який вони спільно побудували з ОСОБА_3, що підтверджується копією домової книги (а.с.30-33). Позивач вже після розірвання шлюбу з ОСОБА_3, в 1991 році провела газифікацію будинку, тим самим поліпшивши умови проживання, що підтверджується робочим проектом газифікації будинку, а також касовим ордером (а.с. 34-36,38).

Як зазначає позивач, спору про поділ житлового будинку між нею та ОСОБА_3 ніколи не було, ОСОБА_3 завжди визнавав за нею право на рівну частину в спільному сумісному майні - в житловому будинку, в якому з моменту його будівлі вона проживала з неповнолітніми дітьми і продовжує проживати до теперішнього часу.

Як вбачається з копії свідоцтва про смерть (а.с.7), ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер. Після його смерті відкрилася спадщина, у тому числі, на вищевказане домоволодіння. Місцем відкриття спадщини являється останнє місце проживання спадкодавця - с. Копанки, Борівського району, Харківської області.

За життя ОСОБА_3 посвідчив заповіт від 11.08.2015 року, згідно якого все належне йому майно, яке буде належати йому на день смерті було заповідано ОСОБА_2.

Згідно матеріалів спадкової справи № 221/2015 Борівської державної нотаріальної контори Харківської області, заведеної після смерті ОСОБА_3, у встановленому законом порядку спадщина була прийнята спадкоємцем за заповітом ОСОБА_2 (а.с.84-99).

Відповідно до частини 1 статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно з пунктом 1 Прикінцевих положень до Сімейного кодексу України, цей Кодекс набрав чинності одночасно з набранням чинності Цивільним Кодексом України, тобто з 1 січня 2004 року.

До сімейних відносин, які вже існували на цю дату, норми СК України застосовуються лише в частині тих прав і обов'язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права та обов'язки визначаються на підставах, передбачених СК України.

Оскільки спірні правовідносини щодо власності на майно подружжя, нажите позивачем та ОСОБА_3 під час шлюбу, виникли до набрання чинності Сімейним кодексом України, до них слід застосовувати норми КпШС 1969 р.

Згідно ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України в редакції 1969 року, який діяв в період придбання майна, майно, набуте подружжям за час шлюбу являється спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування та розпоряджання цим майном.

У відповідності до ст. 28 Кодексу про шлюб та сім'ю України, 1969 р., у випадку розподілу майна, яке являється спільною сумісною власністю подружжя, їхні частини визначаються рівними.

Згідно роз'яснень Пленуму Верховного суду РССР № 4 від 31.07.1981 року (з наступними змінами) «Про судову практику з вирішення спорів, які пов'язані з правом власності на жилий будинок», споруджений або придбаний подружжям під час шлюбу будинок є їх спільним сумісним майном незалежно від того, кому з них надано в безстрокове користування земельну ділянка для будівництва будинку, хто з них вказаний у договорі про придбання будинку і на чиє ім'я зареєстрований будинок.

Таким чином, спірний житловий будинок з надвірними спорудами дійсно був набутий подружжям за час шлюбу, що дає підстави для визнання його спільною сумісною власністю подружжя.

Відповідно до п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС чи з дати набрання рішення суду законної сили, а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Позивач вважає, що строк позовної давності для звернення за захистом її порушеного права не пропущений, оскільки про порушення її права відносно реєстрації домоволодіння після розірвання шлюбу за колишнім чоловіком вона дізналася тільки в 2016 році, коли збирала документи, необхідні для оформлення спадщини. Вважала, що вона та доньки є спадкоємцями після смерті ОСОБА_3, оскільки останній 30.01.2001 року склав заповіт, відповідно до якого житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 заповідав в рівних частках ОСОБА_1, ОСОБА_5,ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 (а.с. 8).

Беручи до уваги, що позивач дізналась про порушення свого права власності на спірне домоволодіння тільки в 2016 році, що підтверджується матеріалами справи, у відповідності до вимог діючого законодавства, ОСОБА_1 вважається такою, що не пропустила строк звернення до суду.

Крім того, відповідач ОСОБА_2 надала суду заяву про визнання нею позову.

Відповідно ст.61 ЦПК України - обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Таким чином, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 в повному обсязі.

На підставі викладеного керуючись ст.ст. 3, 11, 209, 212, 213, 214, 215 ЦПК України,

Вирішив:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення часток та визнання права власності в спільній сумісній власності подружжя - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право спільної сумісної власності на ? частину житлового будинку (лит.А) загальною внутрішньою площею 54,3 кв.в., в тому числі житловою площею 29,8 кв.м. та господарських будівель та споруд: сарай (літ.В), сарай (літ.К), сарай (літ.Л), вбиральня (літ.Ж), погріб (літ.ПГ), літній душ (літ.З), огорожа 1,2,3, колодязь 4, розташований за адресою: АДРЕСА_1.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення було складено та підписано 12.12.2016 року.

Суддя А.С.Река