Справа № 444/2908/15 Головуючий у 1 інстанції: Мартинишин Я.М.
Провадження № 22-ц/783/3967/16 Доповідач в 2-й інстанції: Монастирецький Д.І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 липня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Монастирецького Д.І.,

суддів: Кабаля І.І., Копняк С.М.,

секретаря Юзефович Ю.І.,

з участю представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, від імені якого діє представник ОСОБА_3, на рішення Жовківського районного суду Львівської області від 18 квітня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Грядівської сільської ради, Жовківської державної нотаріальної контори Львівської області, третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Реєстраційна служба Жовківського районного управління юстиції Львівської області, відділ Держгеокадастру у Жовківському районі Львівської області, про визнання права власності в порядку спадкування за законом на земельну ділянку, -

в с т а н о в и л а:

21 грудня 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з вищезазначеним позовом мотивуючи свої позовні вимоги тим, що ІНФОРМАЦІЯ_3 помер її чоловік ОСОБА_4. Після його смерті відкрилася спадщина на належне йому майно, яке вона прийняла в повному обсязі. На частину успадкованого майна нею було отримано свідоцтво про право на спадщину, а саме: на будинок, який знаходиться за адресою АДРЕСА_1 спадкова справа № 49352437. Окрім того вона звернулась в Жовківську державну нотаріальну контору із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на майно, а саме земельну ділянку площею 0,3980 га, яка надана для будівництва та обслуговування житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства (земельна ділянка розташована на території Грядівської сільської ради Жовківського району Львівської області). Вищезгадана земельна ділянка належала спадкодавцю на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1, виданого Грядівською сільською радою Жовківського району Львівської області 24 січня 1996 року. У вказаному Державному акті на право власності на земельну ділянку відсутній кадастровий номер. Вона звернулася до Жовківської державної нотаріальної контори Львівської області з проханням видати свідоцтво на спадщину за законом на земельну ділянку, проте відповіді у встановлений законом термін не отримала. Проте пізніше було отримано відповідь, з якої вбачається, що для оформлення права власності необхідно звернутись до суду. Окрім того, кадастровий номер земельній ділянці не присвоювався, тому вона не має змоги надати його нотаріусу для визначення наявності або відсутності суперечностей, а останній не може їх визначити навіть шляхом подання запиту до органів виконавчої влади. У зв'язку з вищенаведеним, просить суд її позовні вимоги задовольнити та визнати за нею право власності в порядку спадкування на земельну ділянку площею 0,3980 га, яка призначена для будівництва та обслуговування житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства, яка розташована на території Грядівської сільської ради Жовківського району Львівської області, яка належала ОСОБА_4, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1, виданого Грядівською сільською радою Жовківського району Львівської області 24 січня 1996 року.

Оскаржуваним рішенням у задоволенні позовних вимог позивача ОСОБА_2 про визнання права власності в порядку спадкування за законом на земельну ділянку - відмовлено.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_2, від імені якого діє представник ОСОБА_3. Вважає рішення незаконним та ухваленим з порушенням норм матеріального і процесуального законодавства. Зазначає, що кадастровий номер земельній ділянці не надавався, тому вона не має змоги надати його нотаріусу для визначення наявності або відсутності суперечностей, а останній не може їх визнати навіть шляхом звернення з відповідним запитом до органів виконавчої влади. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Інші учасники цивільного процесу повідомлені належним чином, про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення їм поштових відправлень (а.с. 121, 122, 123, 124), в судове засідання апеляційної інстанції не з'явилися, причину своєї неявки суду не повідомили, матеріалів справи достатньо для розгляду справи у їх відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3, перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно відхилити.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

Частиною 1 ст. 292 ЦПК України передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Пунктом 17 постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24 жовтня 2008 року «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» роз'яснено, що, перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, суд апеляційної інстанції повинен з'ясувати: чи враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення всі факти, що входять до предмета доказування; чи підтверджені обставини (факти), якими мотивовано рішення, належними й допустимими доказами та чи доведені вони; чи відповідають висновки суду встановленим фактам; чи дотримано та чи правильно застосовані норми матеріального й процесуального права. При перегляді судових рішень необхідно виходити з повноважень суду апеляційної інстанції, визначених статтею 307 ЦПК, і відповідних їм підстав щодо перегляду судових рішень в апеляційному порядку, передбачених статтями 308-311 ЦПК. При цьому апеляційний суд керується статтею 307 ЦПК (відповідним пунктом) та нормою ЦПК, що визначає підстави перегляду судового рішення в такому разі, і відповідно до неї та наданих суду апеляційної інстанції повноважень формулює резолютивну частину своєї ухвали чи рішення.

Відповідно до статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором.

Захист цивільних прав це передбачені законом або договором способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Частинами першою та другою ст. 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку, або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (ст. 57 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Крім того, важливим є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Виходячи з вимог ст. ст. 10, 214, 215 ЦПК України, суд повинен сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснювати особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджати про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяти здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом, та встановлювати у рішенні обставини справи (в тому числі пропущення позовної давності), характер правовідносин сторін, правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин, навести мотиви прийнятого рішення: встановлені судом обставини, які мають значення для справи, їх юридичну оцінку, оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог.

Колегія суддів приходить до переконання, що дане рішення суду відповідає зазначеним вимогам закону.

Як вбачається із копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2, виданого Грядівською сільською радою (актовий запис № 03), ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 5).

З копії паспорта позивачки ОСОБА_2 вбачається, що вона 24.05.1953 року одружилась із ОСОБА_4 (а.с. 4).

З копії свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 22.10.2010 року державним нотаріусом Жовківської державної нотаріальної контори, вбачається, що спадкоємцем майна гр. ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, померлого ІНФОРМАЦІЯ_3, є його дружина ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 6).

З копії витягу про державну реєстрацію прав № 29325550 від 16.03.2011 року вбачається, що ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину (Р. № 3177) 22.10.2010 (видане Жовківською державною нотаріальною конторою), є власником житлового будинку АДРЕСА_1 (а.с. 7).

З копії Державного акту про право приватної власності серії НОМЕР_1 від 24.01.1996 року вбачається, що ОСОБА_4, який проживає в с. Воля Гамулецька, на підставі рішення виконкому Грядівської сільської ради народних депутатів від 07.12.1995 року № 60, передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,3980 га в межах згідно з планом. Дана земельна ділянка розташована на території Грядівської сільської ради та передана для обслуговування житлового будинку і ведення особистого підсобного господарства (а.с. 10). Отже судом встановлено, що на день смерті ОСОБА_4, померлому ІНФОРМАЦІЯ_3, належала вказана вище земельна ділянка загальною площею 0,3980 га.

Як вбачається із копії спадкової справи № 264/2010, заведеної після смерті ОСОБА_4, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3, а саме довідки виданої Грядівською сільською радою Жовківського району Львівської області від 12.05.2010 року, - на земельну ділянку, передану у приватну власність для обслуговання житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства площею 0,3980 га, що знаходиться в с. Воля Гамулецька Жовківського району Львівської області і належала гр. ОСОБА_4 на підставі Державного акта на право власності на землю, ділянка від 24.01.1996 року серії НОМЕР_1, заборон відчужень та арештів немає (а.с. 55).

Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування від 07.05.2008 року № 7 та відповідно до статті 1225 ЦК Ураїни право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом.

З копії відповіді Жовківської державної нотаріальної контори від 10.11.2015 року № 2257/01-16 на заяву позивачки ОСОБА_2 про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, а саме на земельну ділянку площею 0,3980 га, що розташована на території Грядівської сільської Жовківського району Львівської області, що належала ОСОБА_4, померлому ІНФОРМАЦІЯ_3, вбачається, що відповідно до Закону України «Про нотаріат» та пп. 4.15, 4.19 п. 4 Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 року за № 296/5, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання оригіналу правовстановлюючого документу (державного акту) щодо належності цього майна спадкодавцеві, а також Витягу з кадастрового реєстру про присвоєння даній земельній ділянці кадастрового номера і нормативно-грошової оцінки землі. Згідно Закону України «Про нотаріат» та Глави 7 п. 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, неподання відомостей та документів на вимогу нотаріуса є підставою для відкладення, зупинення вчинення нотаріальної дії або відмови у її вчиненні. У випадку відсутності таких документів позивачці рекомендовано звернутися в суд для оформлення права власності на будинок в порядку спадкування (а.с. 9).

Тобто державним нотаріусом фактично вищевказаним листом роз'яснено позивачці, які документи їй слід подати для оформлення права на спадщину за законом, а саме на земельну ділянку площею 0,3980 га, що розташована на території Грядівської сільської Жовківського району Львівської області та наслідки невиконання вищевказаної вимоги.

Відповідно до ст. 198 Земельного кодексу України, кадастрові зйомки - це комплекс робіт, виконуваних для визначення та відновлення меж земельних ділянок.

Кадастрова зйомка включає:

а) геодезичне встановлення меж земельної ділянки;

б) погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами;

в) відновлення меж земельної ділянки на місцевості;

г) встановлення меж частин земельної ділянки, які містять обтяження та обмеження щодо використання землі;

ґ) виготовлення кадастрового плану.

Як передбачено п. 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Державний земельний кадастр» земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера.

Згідно п. 3 Порядку здійснення відмітки про перехід права власності на земельну ділянку, затвердженого Постановою КМУ від 06.05.2009 року № 439, для проведення процедури присвоєння кадастрового номеру, замовником послуги з державної реєстрації земельної ділянки може бути особа, яка визначена у запиті нотаріуса як спадкоємець, на підставі заведеної ним спадкової справи.

Відповідно до п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2003 року правила книги шостої ЦК України застосовуються до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом. Отже, за змістом указаної норми ЦК України 2003 року застосовується до спадщини, яка відкрилася, але була прийнята спадкоємцями після 1 січня 2004 року; якщо спадщина була прийнята до 1 січня 2004 року - застосовується ЦК Української РСР 1963 року. Таким чином, до спірних правовідносин щодо прийняття спадщини, яка відкрилася ІНФОРМАЦІЯ_3 після смерті ОСОБА_4 застосовуються положення ЦК УРСР в редакції 1963 року.

Згідно ч. 1 ст. 524 ЦК України 1963 року, спадкування здійснюється за законом чи за заповітом.

Відповідно до вимог ст. 529 ЦК УРСР в редакції 1963 року при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти, дружина і батьки померлого.

За нормами ч. 1 ст. 548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями.

Згідно ч. 2 ст. 548 ЦК УРСР прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 549 ЦК УРСР спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном або якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини, зазначені дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Тобто, право власності спадкоємця на спадщину, яку він прийняв, презюмується. Відсутність державної реєстрації спадкового нерухомого майна не свідчить про неприйняття спадщини, а лише обмежує право спадкоємця щодо розпорядження цим майном.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 прийняла спадщину, яка відкрилась у зв'язку із смертю ОСОБА_4, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3, а саме в період чинностіЦК УРСР шляхом вступу у володіння та управління спадковим майном (фактичне прийняття спадщини).

ЦК УРСР не обмежувався строк для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом або заповітом.

20 травня 2010 року ОСОБА_2 звернулась в нотаріальну контору з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину і 22.10.2010 року державним нотаріусом Жовківської державної нотаріальної контори їй було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на житловий будинок з господарськими будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1 при будинку є сарай, вбиральня, споруди, - з якого вбачається, що спадкоємцем майна гр. ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, померлого ІНФОРМАЦІЯ_3, є його дружина ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 51, 75).

Відповідно до вимог п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають.

При розгляді справи позивачкою та її представником не наведено жодних фактів та належних доказів про порушення її прав та охоронюваних законом інтересів, через які вона змушена звертатися до суду, а не до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини про визнання права власності на спадкове майно.

Колегія суддів звертає увагу на те, що у спорах про визнання права власності в порядку спадкування за законом належними відповідачами є спадкоємці, які прийняли спадщину і лише у випадку їх відсутності належним відповідачем є відповідна територіальна громада в особі сільської, селищної ради.

На підставі вищенаведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовна вимога ОСОБА_2 не підлягає до задоволення, а для належного оформлення права власності на земельну ділянку, цільовим призначенням якої є обслуговування житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства, вона вправі звернутись до відповідних органів для отримання Витягу з кадастрового реєстру про присвоєння даній земельній ділянці кадастрового номера і нормативно-грошової оцінки, оскільки така нею успадкована.

Суд першої інстанції ухвалив правильне по суті рішення, дійшовши його на основі повно з'ясованих обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених дослідженими в судовому засіданні доказами, з дотриманням норм матеріального й процесуального права.

Доводи, наведені в апеляційній скарзі, були належним чином досліджені судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди позивачки та її представника з висновками суду першої інстанції та з їх оцінкою.

Будь яких інших належних та допустимих доказів для спростування рішення суду першої інстанції, передбачених статтями 57, 58, 59 ЦПК України, які б мали доказове значення та заслуговували на увагу, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України, апелянтом не представлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Рішення відповідає вимогам закону і зібраним по справі доказам, доводи апеляційної скарги, матеріали справи, зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішення, тому підстав для задоволення скарги немає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 305 ч. 2, 307 ч. 1 п. 1, 308, 313, 314 ч. 1 п. 1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Жовківського районного суду Львівської області від 18 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: Монастирецький Д.І.

Судді: Кабаль І.І.

Копняк С.М.