Справа № 457/902/16 Головуючий у 1 інстанції: Василюк Т.В.
Провадження № 22-ц/783/6635/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Я. А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді: Левика Я.А.,

суддів: Цяцяка Р.П., Шандри М.М.

секретар: Симець В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 на ухвалу Трускавецького міського суду Львівської області від 11 жовтня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 до Трускавецької міської ради, третьої особи: Трускавецьке міське управління земельних ресурсів та Управління містобудування, архітектури та землекористування Трускавецької міської ради про визнання рішення незаконним та скасування рішення, -

в с т а н о в и л а :

ухвалою Трускавецького міського суду Львівської області від 11 жовтня 2016 року провадження у справі за позовом ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 до Трускавецької міської ради, третьої особи: Трускавецьке міське управління земельних ресурсів та Управління містобудування, архітектури та землекористування Трускавецької міської ради про визнання рішення незаконним та скасування рішення закрито.

Вказану ухвалу оскаржив ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3

В своїй апеляційній скарзі просить ухвалу скасувати, а справу скерувати до Трускавецького міського суду для продовження розгляду. Вважає ухвалу такою, що винесена з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що судом не проведено жодного судового розгляду, не встановлено жодних обставин справи. Крім цього, суд зазначив, що земельні ділянки, які вказані на генеральному плані міста території санаторно-курортних закладів відпочинку та туризму, а інша частина є лісовим масивом не можуть бути відведені для індивідуального будівництва або для ведення садівництва та для будівництва індивідуального гаража, чим, без зясування обставин між сторонами, без жодних доказів, встановив факт відсутності землі, що не відповідає дійсності, так як на території м. Трускавець відсутня земельна ділянка під лісовим масивом, зокрема, на вул. Помірецькій в м. Трускавці.

У судове засідання особи, які беруть участь у справі (їх представники) не зявилися, однак суд вважав за можливе проводити розгляд справи у їх відсутності (відсутності представників), зважаючи на те, що такі повідомлялись про час та місце судового розгляду належним чином, обґрунтованих клопотань про відкладення розгляду справи від них до суду не надходило, доказів поважності причин неявки (неявки представників) суду представлено не було та зважаючи на вимоги ч. 2 ст. 305 ЦПК України.

Враховуючи неявку всіх осіб, що беруть участь у справі та вимоги ч.2 ст. 197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити з таких підстав.

Із змісту оскаржуваної ухвали вбачається, що закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на ст.ст. 2, 17 КАС України, ст.ст. 118, 122, 166 Земельного кодексу України, виходив з того, що предметом даного позову є визнання незаконним та скасування п.п. 13, 14, 15 рішення Трускавецької міської ради від 3 березня 2016 року № 107 «Про надання дозволу та відмову в наданні дозволу на виготовлення документацій із землеустрою» та при вирішенні зазначених питань відповідач здійснює владні управлінські функції, реалізує в цих правовідносинах свої контрольні функції у сфері управління діяльності, тому даний спір підпадає під юрисдикцію адміністративного суду.

Колегія суддів вважає, що вказані висновки відповідають обставинам, що мають значення та вимогам закону, доводи ж апеляційної скарги таких висновків суду не спростовують.

Із змісту позовної заяви вбачається, що позивач звернувся з даним позовом в Трускавецький районний суд Львівської області до Трускавецької міської ради Львівської області в порядку цивільного судочинства та у такому просив про визнання незаконними та скасування п.п. 13, 14, 15 Рішення Трускавецької міської ради №107 від 3.03.2016 року «Про надання дозволу та відмову у наданні дозволу на виготовлення документації із землеустрою».

Із змісту оскаржуваного рішення органу місцевого самоврядування вбачається, що вказаними пунктами відмовлено позивачу у наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок для будівництва житлового будинку, садівництва та будівництва та обслуговування індивідуального гаража у звязку з невідповідністю зазначеної на картографічному матеріалі земельних ділянок вимогам генерального плану міста Трускавця.

Згідно зі статтями 1, 3, 15 ЦПК України завданням цивільного судочинства є захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають, зокрема, з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Стаття 2 КАС України завданням адміністративного судочинства визначає захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших субєктів при здійсненні ними владних управлінських функцій (далі субєкт владних повноважень).

З огляду на положення статей 3, 17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема, спори фізичних чи юридичних осіб із субєктом владних повноважень, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цього субєкта, відповідно прийнятих або вчинених ним при здійсненні владних управлінських функцій.

Таким чином, до адміністративної відноситься справа, яка виникає зі спору в публічно-правових відносинах, що стосується цих відносин, коли один із його учасників субєкт владних повноважень, здійснює владні управлінські функції, в цьому процесі або за його результатами владно впливає на фізичну чи юридичну особу та порушує їх права, свободи чи інтереси в межах публічно-правових відносин.

Натомість визначальні ознаки приватноправових відносин юридична рівність та майнова самостійність їх учасників, наявність майнового чи немайнового, особистого інтересу субєкта. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням приватного права (як правило майнового) певного субєкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть і в тому випадку, якщо до порушення приватного права призвели владні управлінські дії субєкта владних повноважень.

Згідно з частинами першою та четвертою статті 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування. Згідно з пунктом 10 частини другої статті 16 ЦК України цивільні права та інтереси суд може захистити в спосіб визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

ЗК України є, зокрема, тим актом цивільного законодавства, який передбачає підставою виникнення цивільних прав та обовязків акти органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування.

Так, відповідно до частин другої та третьої статті 78 ЗК України право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності. Згідно з частиною першою статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

За статтею 122 ЗК України вирішення питань щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування із земель державної чи комунальної власності належить до компетенції відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, через які також згідно зі статтями 83, 84 ЗК України набувається та реалізується право комунальної власності на землю та право державної власності на землю. Комунальною власністю є землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, в державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Статтею 80 ЗК України установлено, що самостійними субєктами права власності на землю є, зокрема, територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, на землі комунальної власності, а також держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади, - на землі державної власності.

Конституційний Суд України в пункті 4 мотивувальної частини Рішення від 16 квітня 2009 року № 7-рп/2009 (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) зазначив, що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До ненормативних належать акти, які передбачають конкретні приписи, звернені до окремого субєкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію фактом їхнього виконання.

З урахуванням такого висновку Конституційного Суду України та з огляду на положення статті 11 ЦК України, статей 78, 116, 122 ЗК України, в звязку з прийняттям субєктом владних повноважень ненормативного акта виникають правовідносини, повязані з реалізацією певних субєктивних прав та охоронюваних законом інтересів, зокрема, в сфері земельних правовідносин відповідний ненормативний акт слугує підставою виникнення, зміни або припинення конкретних прав та обовязків фізичних і юридичних осіб приватного права.

За таких обставин рішення субєкта владних повноважень у сфері земельних відносин, яке має ознаки ненормативного акта та вичерпує свою дію після його реалізації, може оспорюватися з точки зору його законності, а вимоги про визнання рішення незаконним розглядатися в порядку цивільного або господарського судочинства, якщо за результатами реалізації рішення у фізичної чи юридичної особи виникло право цивільне й спірні правовідносини, на яких ґрунтується позов, мають приватноправовий характер. У такому випадку вимога про визнання рішення незаконним може розглядатися як спосіб захисту порушеного цивільного права за статтею 16 ЦК України та предявлятися до суду для розгляду в порядку цивільного або господарського судочинства, якщо фактично підґрунтям і метою предявлення позовної вимоги про визнання рішення незаконним є оспорювання цивільного речового права особи (зокрема й права власності на землю), що виникло в результаті та після реалізації рішення субєкта владних повноважень.

Вказане є правовою позицією Верховного суду України, висловленою у Постанові від 16.12.2015 року справа №6-2510цс15, прийнятій в порядку п.1 ч.1 ст. 355 ЦПК України та є обовязковою до застосування.

Як вбачається із заявлених вимог, субєктного складу сторін та підстав позову, спірні правовідносини, на яких ґрунтується позов не мають приватноправового характеру, підґрунтям і метою предявлення позовної вимоги про визнання частково незаконним рішення не є оспорювання цивільного речового права особи, оскільки таке не виникло та вимога не є способом захисту цивільного права. Слід вважати, що даний позов подано з підстав, на думку позивача, невідповідності оскаржуваного рішення органу місцевого самоврядування вимогам закону та безпідставності відмови позивачу у наданні згоди на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок для будівництва житлового будинку, садівництва та будівництва та обслуговування індивідуального гаража, тобто у можливості вирішувати питання про набуття в майбутньому цивільного права.

Враховуючи вказане, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини, що мають значення; правильно застосовано закон, а також оскаржуване судове рішення не суперечить тлумаченню згаданих норм закону Верховним Судом України, що є обовязковим до застосування, а тому оскаржувану ухвалу суду слід залишити без змін.

За наведених мотивів доводи апеляційної скарги слід вважати безпідставними та саму скаргу відхилити.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.2 п.1, 312 ч.1 п.1, 313, 314 ч.1 п.4, 315, 317, 319 ЦПК України, -

у х в а л и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 відхилити.

Ухвалу Трускавецького міського суду Львівської області від 11 жовтня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий : Я.А. Левик

Судді : Р.П. Цяцяк

ОСОБА_4