Справа № 362/7161/15-ц Головуючий у І інстанції Медведєв К. В.
Провадження № 22-ц/780/1852/16 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 53 12.07.2016
УХВАЛА

Іменем України

12 липня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

Головуючого судді Олійника В.І.,

суддів: Матвієнко Ю.О., Сліпченка О.І.,

при секретарі Петленко І.О.,

розглянувши матеріали цивільної справи за апеляційними скаргами Комунального житлово-експлуатаційного підприємства Глевахівської селищної ради, Глевахівської селищної ради та Глевахівського селищного голови ОСОБА_2 на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 22 січня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_3 до Глевахівського селищного голови ОСОБА_2, Глевахівської селищної ради Васильківського району Київської області, Комунального житлово-експлуатаційного підприємства Глевахівської селищної ради про скасування розпоряджень, поновлення на роботі, стягнення середнього місячного заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди -

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Глевахівського селищного голови ОСОБА_2, Глевахівської селищної ради Васильківського району Київської області, Комунального житлово-експлуатаційного підприємства Глевахівської селищної ради про скасування розпоряджень, поновлення на роботі, стягнення середнього місячного заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що між ним та Глевахівською селищною радою в особі її голови було укладено контракт, відповідно до якого його (позивача) було призначено на посаду директора КЖЕП Глевахівської селищної ради терміном від 02.01.2013 року до 02.01.2017 року.

Позивач зазначав, що 29.04.2015 року за №45 було прийнято розпорядження Глевахівського селищного голови, яким його (позивача) звільнено з посади на підставі п.10 ч.4 ст.42 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», п.5 ч.1 ст.41 КЗпП України. Позивач оспорив вказане звільнення і рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 16.10.2015 року у справі №362/3038/15-ц позов було задоволено частково і поновлено його на роботі. Розпорядженням Глевахівської селищної ради від 16.10.2015 року його було поновлено на роботі, і оскільки 17 та 18 жовтня були вихідними днями, то 19.10.2015 року він приступив до роботи. В кінці то ж дня (19.10.2015 року) на нараді йому було оголошено нове розпорядження Глевахівського селищного голови від 19.10.2015 року за №113, яким було припинено дію контракту від 03.01.2012 року, у звязку з чим його було звільнено з посади директора КЖЕП Глевахівської селищної ради.

Він звернувся до суду з позовом, в якому оскаржив його звільнення. При цьому, на переконання позивача, Глевахівський селищний голова заднім числом видав нове розпорядження від 20.10.2015 року за №117 «Про внесення змін до розпорядження №113 від 19.10.2015 року», яким ніби виправлено описку в абзаці першому резолютивної частини розпорядження Глевахівського селищного голови від 19.10.2015 року за №113. Позивач зазначав, що розпорядження від 20.10.2015 року за №117 отримано ним було лише 30.10.2015 року.

Також вказував, що підставою для його діяльності на посаді є саме контракт від 02.02.2013 року, який розпорядженням Глевахівського селищного голови від 19.10.2015 року за №113 не розірваний, тобто контракт є діючим. При цьому позивач не погоджувався з розпорядженням Глевахівського селищного голови від 20.10.2015 року №117, так як його було видано після його звільнення.

Крім того, власник, яким згідно умов діючого контракту є Глевахівська селищна рада, будь-яких рішень щодо звільнення не приймала, а тому Глевахівський селищний голова одноособово прийняв рішення про його звільнення. Приймаючи оскаржуване розпорядження Глевахівський селищний голова як підставу його прийняття зазначив порушення ним (позивачем) ряду вимог контракту, що наведені в самому оскаржуваному розпорядженні, вказавши пункти контракту від 03.01.2012 року, який втратив свою дію. При цьому будь-яких доказів існування зазначених порушень не вказав. Не було взято до уваги те, що він (позивач) фізично не міг допустити перелічених в оскаржуваному розпорядженні порушень умов контракту навіть через те, що в період від грудня 2014 року до червня 2015 року перебував неодноразово на лікарняних та у відпустках, і фізично не мав можливості виконувати свої обовязки.

Таким чином вважав, що спірні розпорядження порушують його право на працю та вимоги діючого законодавства. Глевахівський селищний голова грубо порушив вимоги статті 47, 116 КЗпП України і будь-яких виплат у звязку зі звільненням не було проведено.

Також позивач зазначав, що його було звільнено без погодження з органом профспілки, який діє на КЖЕП Глевахівської селищної ради і членом якого він є.

Крім того, прийняттям оскаржуваних розпоряджень Глевахівським селищним головою йому було завдано значних моральних страждань, які полягають у постійному страху залишитись без роботи, а відтак залишитись без засобів до існування, а також стресі, повязаному з неможливістю на самореалізацію суспільно-корисною працею, що позбавляє його стану внутрішньої рівноваги та сенсу соціального буття і завдає почуття незахищеності перед свавіллям Глевахівського селищного голови. Завдана йому моральна шкода, і відповідно вимагає від позивача додаткових значних зусиль для організації свого життя та подолання страху, стресу почуття незахищеності.

Посилаючись на вищевикладене, з урахуванням збільшених позовних вимог, просив суд: 1) визнати недійсним та скасувати розпорядження Глевахівського селищного голови від 19.10.2015 року за №113; 2) визнати недійсним та скасувати розпорядження Глевахівського селищного голови від 20.10.2015 року за №117; 3) поновити його на роботі, як незаконно звільненого, на посаді директора Комунального житлово-експлуатаційного підприємства Глевахівської селищної ради; 4) виплатити йому (ОСОБА_3Ф.) середній заробіток за час вимушеного прогулу; 5) стягнути з Глевахівської селищної ради на його користь (ОСОБА_3Ф.) моральну шкоду в сумі чотирьох посадових окладів позивача, що становить сумарно 29230 грн.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 22 січня 2016 року позов задоволено частково.

Скасовано розпорядження Глевахівського селищного голови від 19.10.2015 року №113 та від 20.10.2015 року №117.

Поновлено на роботі ОСОБА_3 на посаді директора Комунального житлово-експлуатаційного підприємства Глевахівської селищної ради.

Стягнуто з Комунального житлово-експлуатаційного підприємства Глевахівської селищної ради на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 34809 грн. 06 коп.

Стягнуто з Глевахівської селищної ради Васильківського району Київської області на користь ОСОБА_3 моральну шкоду в сумі 8000 грн. У задоволенні решти вимог позову відмовлено.

Не погоджуючись і вказаним рішенням, Комунальне житлово-експлуатаційне підприємство Глевахівської селищної ради, Глевахівська селищна рада та Глевахівський селищний голова ОСОБА_2 подали апеляційні скарги, в яких, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права просили рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 22 січня 2016 року скасувати в частині задоволення позовних вимог та постановити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно відхилити, виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено, що 02.01.2013 року між Глевахівською селищною радою Васильківського району Київської області та ОСОБА_4 укладено Контракт з керівником Комунального житлово-експлуатаційного підприємства Глевахівської селищної ради.

За умовами Контракту ОСОБА_4 призначений на посаду директора Комунального житлово-експлуатаційного підприємства Глевахівської селищної ради на термін від 02.01.2013 до 02.01.2017 року.

Згідно пунктів 2.2., 2.3., 5.2., 5.3., 5.4. Контракту від 02.01.2013 року передбачено обовязки директора та підстави припинення контракту.

Розпорядженням Глевахівського селищного голови ОСОБА_2 від 16.10.2015 року №112 «Про поновлення на посаді Директора КЖЕП Глевахівської селищної ради ОСОБА_3Ф.» на виконання рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 16.10.2015 року у справі №362/3038/15-ц поновлено на посаді директора КЖЕП Глевахівської селищної ради ОСОБА_3

Згідно мотивувальної частини розпорядження Глевахівського селищного голови ОСОБА_2 від 19.10.2015 року №113 «відповідно до контракту від 03 січня 2012 року, укладеного між Глевахівським селищним головою ОСОБА_5 та ОСОБА_3, останній призначений на посаду директора Комунального житлово-експлуатаційного підприємства Глевахівської селищної ради (Керівник)». В зазначеному розпорядженні аналізуються положення контракту від 03 січня 2012 року та порушення позивачем його умов. В резолютивній частині розпорядження Глевахівський селищний голова розпорядився «припинити дію Контракту від 03 січня 2012 року, укладеного між Глевахівським селищним головою та ОСОБА_3, у звязку з чим звільнити ОСОБА_3 з посади директора Комунального житлово-експлуатаційного підприємства Глевахівської селищної ради».

20.10.2015 року Глевахівським селищним головою ОСОБА_2 видано розпорядження №117 «Про внесення змін до Розпорядження селищного голови №113 від 19.10.2015 року» Вказаним розпорядженням «у звязку з допущеною опискою при набранні друкованого тексту Розпорядження селищного голови по Глевахівській селищній раді №113 від 19.10.2015 року, про звільнення з посади Директора КЖЕП Глевахівської селищної ради ОСОБА_3, виправити описку в абзаці першому резолютивної частини Розпорядження №113 від 19.10.2015 року». У звязку з викладеним вирішено вважати правильним абзац перший резолютивної частини Розпорядження №113 від 19.10.2015 року, в такій редакції: «Припинити дію Контракту від 02 січня 2013 року, укладеного між Глевахівською селищною радою, в особі селищного голови ОСОБА_5 та ОСОБА_3, у звязку з чим звільнити ОСОБА_3 з посади директора Комунального житлово-експлуатаційного підприємства Глевахівської селищної ради». З вказаним розпорядженням позивача ознайомлено лише 30.10.2015 року.

Із вказаного вбачається, що Глевахівський селищний голова вважав, що описку допущено лише у резолютивній частині розпорядження №113, яку і виправив розпорядженням №117 саме так, як вважав правильним. При цьому мотивування розпорядження залишилося попереднім, а саме порушення позивачем умов іншого (попереднього) контракту від 03.01.2012 року, який вже не діяв.

Позивачу видано трудову книжку на сторінках 28 та 29 якої міститься запис про його звільнення, при цьому в якості підстави внесення запису вказано посилання лише на розпорядження №113 від 19.10.2015 року.

Згідно ст.43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Нормами ст.232 КЗпП України встановлено порядок, що визначає, які трудові спори підлягають безпосередньому розглядові у районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судах

Згідно ч.3 ст.21 КЗпП України особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

В розпорядженнях №113, №117 не вказано нормативної підстави звільнення позивача згідно норм КЗпП, але суд вірно відхилив посилання позивача на те, що його звільнено на підставі п.5 ч.1 ст.41 КЗпП України, оскільки формулювання розпоряджень №113, №117 відповідає вимогам п.8 ч.1 ст.36 КЗпП України.

Згідно п.8 ч.1 ст.36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є підстави, передбачені контрактом.

Виходячи з правового висновку, викладеного в п.13 постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» вирішуючи позови про поновлення на роботі осіб, звільнених за п.8 ст.36 КЗпП, суди повинні мати на увазі, що на підставі цієї норми припиняється трудовий договір при наявності умов, визначених сторонами в контракті для його розірвання. Оскільки на працівників, з якими укладено контракт, поширюється законодавство про працю, що регулює відносини по трудовому договору, за винятком, встановленим для цієї форми трудового договору, їх трудовий договір може бути припинено й з інших підстав, передбачених законодавством (статті 36, 39-41 КЗпП).

Згідно правової позиції Верховного Суду України у справі за №6-127цс12 та за №6-156цс12 зміст поняття розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу розкрито законодавцем у п.4 ст.36 КЗпП України, до якого віднесено лише звільнення з підстав, передбачених ст.ст.40, 41 КЗпП України. Це виключає охоплення змістом терміну розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу будь-якого іншого звільнення, підстава якого не зазначена в ст.ст.40, 41 КЗпП України або яке законодавець спеціально не визначив як розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. Виходячи з нормативного тлумачення п.п.4, 8 ст.36, ч.3 ст.40, ч.3 ст.41, ст.ст.40, 41 КЗпП України на припинення трудового договору з працівником з підстав, передбачених контрактом п.8 ст.36 КЗпП України, а не у звязку зі звільненням працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, ч. 3 ст.40 КЗпП України не поширюється.

З вказаної правової позиції випливає, що звільнення працівника на підставі п.8 ч.1 ст.36 КЗПП України можливо за наявності підстав, передбачених тим контрактом, дія якого припиняється.

Як вбачається з матеріалів справи, позивача було звільнено розпорядженням №113 внаслідок припинення дії контракту від 03.01.2012 року на підставі порушення позивачем умов контракту від 03.01.2012 року. При цьому контрактом, на підставі якого позивач виконував трудову функцію, є інший контракт, а саме контракт від 02.01.2013 року.

Отже, позивача було звільнено з роботи за порушення контракту, який на час такого звільнення вже не діяв і припинено дію контракту, який вже не діяв.

Суд вірно врахував, що в наступному Глевахівським селищним головою ОСОБА_2 видано інше розпорядження за №117, яким виправлено описку в розпорядженні №113. Натомість згідно розпорядження №113 зі змінами, внесеними розпорядженням №117, вбачається що Глевахівським селищним головою припинено дію контракту від 02.01.2013 року і припиненням дії вказаного діючого контракту є те, що позивачем порушено вимоги норм іншого (попереднього) контракту від 03.01.2012 року, що зазначено в мотивувальній частині розпорядження №113 і що не було виправлено.

Таким чином, Глевахівським селищним головою ОСОБА_2 згідно розпорядження №113 зі змінами, внесеними розпорядженням №117, припинено дію одного контракту за невиконання позивачем умов іншого контракту.

Суд вірно вважав наведене в розпорядженні №113 зі змінами, внесеними розпорядженням №117, обґрунтування припинення контракту 02.01.2013 року порушенням норм трудового законодавства, оскільки підстави припинення контракту визначаються виключно тим контрактом, який і припиняється. При цьому діючий контракт не може бути припинений на підставі норм іншого контракту, дія якого вже сплила і який вже не діє.

Той факт, що умови обох контрактів можуть збігатися не є підставою для застосування до одного контракту умов, які визначені в іншому контракті, що припинив свою дію.

При цьому, виходячи із змісту ст.ст.10, 11 ЦПК України та враховуючи п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 суд позбавлений процесуальної можливості прийняти в якості доказів, документи в обґрунтування наявності підстав звільнення позивача за умовами контракту від 02.01.2013 року, оскільки розпорядження №113 містить посилання на порушенням позивачем іншого контракту, і такі підстави не було виправлено або уточнено іншими розпорядженнями.

Крім того, суд врахував, що відповідно до виписки з наказу від 29.12.2014 року №183 «Про відпустки», наказу від 05.06.2015 року №98-к, наказу від 22.04.2015 року №79-к, листків непрацездатності серії АГЩ№219800, АГЩ№835429, АГЩ№292372, АГЩ№203464, АГЩ№202934 позивач від 05.01.2015 року перебував то у відпустках, то на лікуванні і його було звільнено. В наступному його було поновлено на роботі рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 16.10.2015 року і в перший же робочий день його було звільнено розпорядженням за №113.

Таким чином, на час вирішення справи в суді позивач вже більше року був позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію.

Отже, вказані вище обставини свідчать про недотримання при звільненні позивача вимог п.8 ч.1 ст.36 КЗпП України, що призвело до порушення встановленого порядку звільнення позивача.

Посилання позивача на те, що його мало б бути звільнено за рішенням селищної ради суд вірно відхилив, так як згідно п.10. ч.4 ст.42 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільський, селищний, міський голова призначає на посади та звільняє з посад керівників підприємств, установ та організацій, що належать до комунальної власності відповідних територіальних громад.

Згідно ч.ч.1, 2 ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем не оспорюється вчасність вручення йому розпорядження №113, а розпорядження №117 було вручено позивачу лише 30.10.2015 року, тобто після звернення позивача до суду, після постановлення судом ухвали про відкриття провадження у справі та після отримання відповідачами копії позовної заяви.

Отже, вимоги про вчасне вручення позивачу розпорядження №117 не було дотримано, що потягнуло собою введення в оману позивача щодо підстав його звільнення. Крім того, такі обставини свідчать про те, що вказаного розпорядження №117 не існувало у той час, про який йдеться в останньому, інакше воно б було доведено до відома позивача згідно вимог ст.47 КЗпП України.

Посилання позивача на ту обставину, що власником при звільненні не отримано згоди профспілки судом відхиляється, оскільки така згода не потрібна відповідно до вимог ч.1 ст.43, ч.1 ст.43-1 КЗПП України.

При цьому суд не може прийняти посилання Глевахівського селищного голови ОСОБА_2 на те, що до селищного голови надходили звернення громадськості, депутатського корпусу, громадських організацій з проханням звільнити позивача, оскільки такі обставини, не мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави працівник має бути поновлений на попередній роботі органом, який вирішує трудовий спір. Крім того, ст.367 ЦПК України передбачено, що рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Отже, незаконно звільнений ОСОБА_3 підлягав поновленню на посаді директора КЖЕП Глевахівської селищної ради з дати звільнення.

Згідно ст.235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Виходячи з норм ст.27 закону «Про оплату праці» та Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8.02.1995 року №100, зважаючи на факт, встановлений рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 16.10.2015 року у справі №362/3038/15-ц щодо середнього заробітку позивача за один робочий день (згідно довідки КЖЕП Глевахівської селищної ради від 16.10.2015 року №365) в розмірі 527 грн. 41 коп., то за період від 19.10.2015 року по день вирішення справи - 22.01.2016 року розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу складає 34809 грн. 06 коп. без врахування утримання прибуткового податку та інших обов'язкових платежів.

Оскільки виплата середнього заробітку за час вимушеного прогулу має відбуватися з тих саме джерел, що і виплачувалась позивачу заробітна плата під час його роботи на посаді директора КЖЕП Глевахівської селищної ради, то вказана вище сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивача підлягала стягненню з КЖЕП Глевахівської селищної ради, незважаючи на те, що незаконне звільнення позивача було здійснено уповноваженою особою власника Глевахівським селищним головою ОСОБА_2

Щодо вимоги про стягнення моральної шкоди, то згідно ст.237-1 КЗпП відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Виходячи з листа Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27.09.2012 року за №10-1389/0/4-12 та враховуючи, що КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди у разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин справи, висновок суду про стягнення грошового еквівалента моральної шкоди є правильним.

Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових прав, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення (постанова від 25 квітня 2012 року №6-23цс12).

Виходячи із вищевикладеного, при вирішенні питання, щодо розміру моральної шкоди, суд вірно врахував характер порушень та дій вчинених власником, а також те, що порушення законних прав позивача призвели до його душевних страждань, втрати ним нормальних життєвих завязків, які полягали у постійному страху залишитись без роботи, а відтак залишитись без засобів до існування, а також стресі, повязаному з неможливістю на самореалізацію суспільно-корисною працею, що очевидно позбавляє позивача стану внутрішньої рівноваги та сенсу соціального буття і завдає почуття незахищеності перед необґрунтованими діями власника. Також суд вірно врахував той факт, що позивача було звільнено вдруге, в той же день, коли його було допущено до роботи на виконання рішення суду, в присутності підлеглих працівників, з якими останній працював.

Як вбачається з контракту від 02.01.2013 року, Глевахівський селищний голова діяв від імені Глевахівської селищної ради, як представник власника, а тому моральна шкода мала стягуватись саме з Глевахівської селищної ради, як власника.

Завдана позивачу моральна шкода, відповідно вимагала від позивача додаткових значних зусиль для організації свого життя та подолання страху, стресу почуття незахищеності і вірно була оцінена судом в розмірі, еквівалентному 8000 грн.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу Комунального житлово-експлуатаційного підприємства Глевахівської селищної ради відхилити.

Апеляційну скаргу Глевахівського селищного голови ОСОБА_2 відхилити.

Апеляційну скаргу Глевахівської селищної ради відхилити.

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 22 січня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду Київської області набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий: Олійник В.І.

Судді: Матвієнко Ю.О.

ОСОБА_6