Єдиний унікальний номер 243/5264/16-ц
Номер провадження 2/243/2718/2016
УХВАЛА

Іменем України

19 липня 2016 року суддя Словянського міськрайонного суду Донецької області Носовська Л.О., розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 до Черкаської селищної ради, про визнання права власності, -

ВСТАНОВИВ:

30.06.2016 року в провадження Словянського міськрайонного суду Донецької області надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Черкаської селищної ради, про визнання права власності.

Під час розгляду даної позовної заяви судом було встановлено невідповідність її вимогам чинного законодавства України.

Порядок сплати та розмір судового збору визначено Законом України «Про судовий збір».

З позовної заяви вбачається, що вимоги позивача мають одночасно майновий та немайновий характер, але в порушення вимог п. 4 ч.2 ст. 119 ЦПК України позивач не зазначила ціну позову.

Відповідно до ч.3 ст.6 ЗУ «Про судовий збір» за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру.

Відповідно до ч. 1 п.2 ст. 80 ЦПК України у позовах про визнання права власності на майно ціна позову визначається вартістю майна.

Згідно ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду фізичною особою позовної заяви майнового характеру ставка судового збору складає 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 5 розмірів мінімальної заробітної плати.

Вартість майна, що є предметом даного позову, позивачем не визначена.

Згідно ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду фізичною особою позовної заяви немайнового характеру ставка судового збору складає 0,4 розміру мінімальної заробітної плати, тобто 551,20 грн.

Таким чином, сума судового збору за подання даного позову складатиметься з суми судового збору за вимоги майнового характеру, виходячи з вартості земельної ділянки, та з суми судового збору за вимоги немайнового характеру.

Позивачем судовий збір за подання даної позовної заяви не сплачено.

В позовній заяві позивач просить встановити факт постійного проживання її та ОСОБА_2 та визнати за собою право власності в порядку спадкування після ОСОБА_2 на земельну ділянку кадастровий номер :04:000:0202.

Крім того, подана заява не відповідає вимогам п.6 ч.2 ст.119 ЦПК України, якою передбачено, що позовна заява повинна містити : зміст позовних вимог, виклад обставин , якими позивач обґрунтовує свої вимоги , та зазначення доказів, що підтверджують кожну обставину, наявність підстав для звільнення від доказування.

Спадкові відносини в Україні регулюються Цивільним кодексом України 2003 року, законами України "Про нотаріат", "Про міжнародне приватне право", іншими законами та підзаконними нормативними актами, як нормами матеріального та процесуального права.

При розгляді справ про спадкування суд має встановити місце відкриття спадщини, коло спадкоємців, які прийняли спадщину, законодавство, яке підлягає застосуванню щодо правового режиму спадкового майна та часу відкриття спадщини у випадку, якщо спадщина відкрилась до 1 січня 2004 року або ж спадкодавець проживав в іншій державі, спадкоємець є іноземним громадянином та проживає в іншій державі, а спадкове майно знаходиться на території України.

Обставини, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 179 Цивільного процесуального кодексу України) у зазначеній категорії справ, можна встановити лише при дослідженні документів, наявних у спадковій справі. Належними доказами щодо фактів, які необхідно встановити для вирішення спору про право спадкування, є копії документів відповідної спадкової справи, зокрема, поданих заяв про прийняття спадщини, виданих свідоцтв про право на спадщину, довідок житлово-експлуатаційних організацій, сільських, селищних рад за місцем проживання спадкодавця.

Окрім того, в матеріалах справи обовязково має бути обґрунтована постанова про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії.

Позивачка не посилається на докази щодо наявності родинних відносин зі спадкодавцем; доказів щодо прийняття спадщини, оскільки право на спадщину мають спадкоємці, які прийняли спадщину; не зазначає, чи є інші спадкоємці у спадкодавця, окрім неї; не вказує місце мешкання спадкодавця та своє на час відкриття спадщини.

Свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають.

У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження

Отже, у разі якщо відсутність умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину не підтверджена належними доказами, а саме відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину, це може бути підставою для відмови у позові.

Позивачем надано відмову нотаріуса у звязку з пропуском строку звернення до нього з заявою про прийняття спадщини, а не відмову у праві власності на спадщину.

Главою 86 ЦК, а також спеціальним законодавством, зокрема, Законом України "Про нотаріат", підзаконними нормативними актами, визначено нотаріальний порядок оформлення права на спадщину, що відповідає встановленій законодавством сукупності функцій притаманній юрисдикційній діяльності судів та нотаріусів. Це знайшло також підтвердження у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику в справах про спадкування" (далі - ППВСУ від 30 травня 2008 року № 7).

Відповідно до п. 2 ППВСУ від 30 травня 2008 року № 7 справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов'язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними.

Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім'єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, прийняття спадщини, яка відкрилася до 1 січня 2004 року тощо.

Згідно п.23 ППВСУ від 30 травня 2008 року № 7 якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв'язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини.

Таким чином, позивачка не визначилася зі своїми вимогами. Якщо вона бажає встановити факт проживання зі спадкодавцем однією сімєю /не менше ніж п,ять років до часу відкриття спадщини/ , то з такою заявою вона, в разі відсутності інших спадкоємців і спору між ними повинна була звернутися до суду в порядку окремого провадження, а не позовного провадження.

З урахуванням вищенаведеного , позивачці ухвалою суду від 1 липня 2016 року було надано час для усунення недоліків , а заяву залишено без руху.

Поштове відправлення копії ухвали про залишення позовної заяви без руху з рекомендованим повідомленням повернулось до суду з відміткою «адресата немає, виїхала на літо на практику».

Відповідно до вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у пунктах 2, 3 постанови № 11 від 17 жовтня 2014 року «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення», строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов'язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства (стаття 1 ЦПК України).

Строки, що встановлюються судом (наприклад, строк для усунення недоліків позовної заяви чи апеляційної скарги), повинні відповідати принципу розумності. Визначаючи (на власний розсуд) тривалість цих строків, суду необхідно враховувати принципи диспозитивності та змагальності, граничні строки, встановлені законом, для розгляду справи при визначенні строків здійснення конкретних процесуальних дій, складність справи, кількість учасників процесу, можливі труднощі у витребуванні та дослідженні доказів тощо.

Розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

Для належного здійснення прав процесуальний закон встановлює порядок, способи і межі їх реалізації, зводячи їх тим самим в ранг процесуальних обов'язків. Кожному процесуальному праву кореспондує обов'язок по дотриманню порядку і меж його реалізації в цивільному процесі - це визнана властивість цивільного процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобовязані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо особа за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов'язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з'явилися в судове засідання без поважних причин.

Таким чином, ОСОБА_1 не виконала свій процесуальний обов'язок повідомити суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження); не отримує рекомендовану кореспонденцію, яка направляється судом за вказаною нею адресою, не цікавиться рухом поданої нею заяви, що свідчить про зловживання процесуальними правами та сприяє тяганині та порушенню розумних строків розгляду цивільної справи.

Таким чином, суд приходить до висновку, що недоліки скарги у визначений ухвалою суду строк не усунуті, в звязку з чим вважає позовну заяву ОСОБА_1 неподаною та повертає її позивачеві.

Згідно ст. 121 ЦПК України, якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк не виконає вимоги, визначені статтями 119 і 120 ЦПК України, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Керуючись ст. 121 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Черкаської селищної ради, про визнання права власності визнати неподаною та повернути позивачеві

Розяснити позивачу, що повернення заяви не перешкоджає повторному зверненню із заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення позовної заяви.

Ухвалу може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду Донецької області через Словянський міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом 5 днів з дня отримання її копії.

Суддя Л.О. Носовська