АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 540/165/16-ц Номер провадження 22-ц/786/1972/16Головуючий у 1-й інстанції Ряднина В.М. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 липня 2016 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Полтавської області в складі:

головуючого судді: Гальонкіна С.А.,

суддів: Лобова О.А., Абрамова П.С.,

при секретарі : Гнатюк О.С.,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Машівського районного суду Полтавської області від 24 травня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області про визнання незаконним та скасування рішення від 21 вересня 2015 року № 2451/0/72-15, зобовязання переглянути рішення.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, -

в с т а н о в и л а :

26 січня 2016 року ОСОБА_2 звернувся до місцевого суду з указаним позовом до відповідача, який в подальшому уточнив та просив визнати незаконним та скасувати рішення від 21 вересня 2015 року № 2451/0/72-15, зобовязати переглянути рішення.

Свої позовні вимоги обґрунтовував тим, що 20 січня 2015 року він з метою ведення фермерського господарства придбав у КСП АФ «Кошманівка» на відкритих торгах багаторічні насадження (сад зерняткових культур) площею 122,9769 га, що знаходиться за межами с. Кошманівка Машівського району Полтавської області на території Кошманівської сільської ради. 28 січня 2015 року позивач звернувся з клопотанням до Головного управління Держземагенства у Полтавській області про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення, що знаходиться під садом орієнтовною площею 122,98 га, з метою її оренди для ведення фермерського господарства.

21 вересня 2015 року Головним управління Держгеокадастру у Полтавській області прийнято рішення про відмову в задоволенні його клопотання. Причинами відмови зазначено те, що до заяви не було додано документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі, рекомендовано надати довідку про ліквідацію КСП та відсутність правонаступника.

Позивач вважає, що відмова в наданні дозволу на розробку проекту землеустрою не відповідає вимогам чинного законодавства, зокрема ст. 123 ЗК України, та взагалі належним чином не мотивована. Тому просив визнати незаконним та скасувати рішення ГУ Держгеокадастру у Полтавській області від 21 вересня 2015 року № 2451/0/72-15, зобовязати відповідача переглянути рішення про надання йому дозволу на розробкупроекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення орієнтовною площею 122,98 га за межами населеного пункту на території Кошманівської сільської ради Машівського району Полтавської області.

Рішенням Машівського районного суду Полтавської області від 24 травня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області про визнання незаконним та скасування рішення від 21 вересня 2015 року № 2451/0/72-15 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення місцевого суду скасувати та ухвалити нове про задоволення його позовних вимог. Посилається на порушення судом норм матеріального і процесуального права, внаслідок невірної оцінки наданих доказів та без повного зясування всіх обставин, що мають значення для справи. Зазначає, що висновки суду свідчать про вихід за межі предявлених вимог, оскільки належність та правовий статус майна (саду зерняткових культур) не був предметом спору, а договір купівлі-продажу саду є чинним, не розірваний та не визнаний недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Згідно ч. 3 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Колегія суддів, зясувавши межі апеляційного оскарження, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з підстав, визначених п.3, 4 ч.1 ст.309 ЦПК України невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

У відповідності з ч.3 ст. 10, ч.1ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Частиною 4 статті 60 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно зясованих обставин.

Як вбачається з матеріалів справи, 20 січня 2015 року ОСОБА_2 уклав з КСП «Агрофірма «Кошманівка» договір купівлі-продажу майна, відповідно до якого придбав за 43851 грн. багаторічні насадження (сад зерняткових культур) площею 122,9769 га без врахування земельної ділянки), який знаходиться за межами с. Кошманівка Машівського району Полтавської області на території Кошманівської сільської ради. Відповідно до акту прийому-передачі майна від 20 січня 2015 року продавець передав, а покупець прийняв багаторічні насадження (сад зерняткових культур) площею 122,9769 га (а.с.46-47,48).

Починаючи з 28 січня 2015 року з метою користування придбаним майном позивач почав звертатися до органів Держземагенства у Полтавській області із клопотанням про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення орієнтовною площею 122,98 га для фермерського господарства за межами населеного пункту на території Кошманівської сільської ради Машівського району (а.с.49-57).

До клопотання позивачем були долучені наступні документи: графічні матеріали на яких зазначено бажане місце розташування та розмір земельної ділянки; копія паспорту та ідентифікаційного номеру; копія трудової книжки; копія договору купівлі-продажу майна (багаторічних насаджень); обґрунтування.

21 вересня 2015 року за № 2451/0/72-15 ОСОБА_2 отримав від Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області повідомлення про залишення його клопотання без задоволення. При цьому, позивачу було розяснено, що відповідно до статті 7 ЗУ «Про фермерське господарство» до заяви додаються документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі. Крім того, запропоновано додати довідку про ліквідацію КСП та відсутність правонаступника (а.с.58).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції прийшов до висновку про правомірність відмови відповідача в наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Свої висновки місцевий суд обґрунтовував правовою позицією ВСУ від 25.02.2015 року у справі № 6-14цс15 та виходив з того, що земельна ділянка не може бути передана в користування позивача, так як багаторічні насадження не можуть розглядатися, як окремий обєкт права власності без земельної ділянки, на якій вони знаходяться, оскільки є складовою частиною земельної ділянки, яка перебуває у власності (користуванні) КСП «Агрофірма «Кошманівка».

Колегія суддів не може погодитися з висновками місцевого суду щодо підстав відмови в задоволенні позовних вимог, оскільки вони зроблені внаслідок невірної оцінки фактичних обставин по справі, допустивши порушення норм матеріального і процесуального права.

Оскаржуючи рішення суду, позивач в доводах апеляційної скарги посилається на те, що висновки суду свідчать про вихід за межі предявлених вимог, оскільки належність та правовий статус майна (саду зерняткових культур) не був предметом спору, а договір купівлі-продажу саду є чинним, не розірваний та не визнаний недійсним.

Ці доводи колегія суддів вважає обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

При розгляді справи № 6-14цс15 про визнання договору купівлі-продажу недійсним Верховний Суд України висловив правову позицію про те, що згідно із частиною третьою статті 373 ЦК України право власності на земельну ділянку поширюється на поверхневий (ґрунтовий) шар у межах цієї ділянки, на водні обєкти, ліси, багаторічні насадження, які на ній знаходяться, а також на простір, що є над і під поверхнею ділянки, висотою та глибиною, які необхідні для зведення житлових, виробничих та інших будівель і споруд. Враховуючи викладене, у правовідносинах, що склалися між реорганізованим сільськогосподарським підприємством та громадянином, багаторічні насадження не можуть розглядатися, як окремий обєкт права власності без земельної ділянки, на якій вони знаходяться, оскільки є складовою частиною земельної ділянки. Перебування багаторічних насаджень на балансі підприємства не може вважатись підтвердженням права власності на ці насадження, оскільки баланс підприємства (організації) є формою бухгалтерського обліку, визначення складу і вартості майна і не свідчить про знаходження майна у власності (володінні) підприємства (організації).

Посилаючись на правову позицію ВСУ від 25.02.2015 року у справі № 6-14цс15, суд першої інстанції не врахував, що предметом спору в даній справи не являється правомірність укладення договору купівлі-продажу саду зерняткових культур. Сам факт укладення договору-купівлі продажу та його чинність не оспорюється сторонами договору або іншими особами, інтереси яких зачіпаються даним договором.

Підставами і предметом спору є неправомірна, на думку позивача, відмова органу державної влади в наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення орієнтовною площею 122,98 га для ведення фермерського господарства.

Таким чином, обставини встановлені ВСУ в справі № 6-14цс15 є відмінними від обставин встановлених судом першої інстанції під час розгляду даної справи, а тому правова позиція не підлягає застосуванню.

Позивачем в обґрунтування як позовних вимог, так і доводів апеляційної скарги, зазначається, що вимога Держгеокадастру про надання додаткових матеріалів є неправомірною, оскільки норма ст. 123 ЗК України визначає виключний перелік підстав для відмови у наданні дозволу, а також виключний перелік документів, що додаються до клопотання. Також позивач звертає увагу на те, що зазначена норма прямо забороняє вимагати будь-які інші документи, не передбачені ст. 123 ЗК України.

Колегія суддів не погоджується з вказаними доводами апеляційної скарги, оскільки тлумачення норм матеріального права, які регулюють питання надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення для ведення фермерського господарства, позивачем проведено поверхово без повного і системного їх аналізу та без врахування пріоритетності застосування спеціальних норм поряд із загальними нормами.

З огляду на положення статей 22, 31, 93, 124 ЗК України землі сільськогосподарського призначення можуть надаватися громадянам для ведення фермерського господарства та використовуватися цим господарством, зокрема, на умовах оренди. За правилом статті 124 ЗК України передача в оренду земельних ділянок державної або комунальної власності здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки. Передача в оренду земельних ділянок державної або комунальної власності здійснюється за результатами проведення земельних торгів.

Частинами другою та третьою статті 134 ЗК України визначені випадки, коли земельні торги не проводяться, а передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється в порядку, встановленому статтею 123 цього Кодексу. Зокрема, земельні торги не проводяться при передачі громадянам земельних ділянок для ведення фермерського господарства.

Відповідно до частини другої статті 123 ЗК України особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, в якому зазначаються орієнтовний розмір земельної ділянки та її цільове призначення. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування та розмір земельної ділянки, письмова згода землекористувача, засвідчена нотаріально (у разі вилучення земельної ділянки). Органам, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 ЗК України, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Частиною третьою статті 123 ЗК України передбачено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Отже, стаття 123 ЗК України врегульовує загальний порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування в тих випадках, коли згідно із законом земельні торги не проводяться; визначає вимоги до змісту клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки; забороняє компетентним органам вимагати інші, ніж установлені цією статтею матеріали та документи; установлює загальні підстави для відмови в наданні такого дозволу.

Разом з тим відносини, повязані зі створенням, діяльністю та припиненням діяльності фермерських господарств, регулюються, крім ЗК України, Законом України від 19 червня 2003 року № 973-IV «Про фермерське господарство» та іншими нормативно-правовими актами України (стаття 2) Закону України від 19 червня 2003 року № 973-IV «Про фермерське господарство». У таких правовідносинах Закон № 973-IV є спеціальним нормативно-правовим актом, а ЗК України загальним.

Порядок надання (передачі) земельних ділянок для ведення фермерського господарства передбачений спеціальним Законом № 973-IV.

Так, згідно з абзацем 1 частини першої статті 7 Закону № 973-IV для отримання (придбання) у власність або в оренду земельної ділянки державної власності з метою ведення фермерського господарства громадяни звертаються до відповідної районної державної адміністрації. Для отримання у власність або в оренду земельної ділянки із земель комунальної власності з метою ведення фермерського господарства громадяни звертаються до місцевої ради.

У заяві зазначаються: бажаний розмір і місце розташування ділянки, кількість членів фермерського господарства та наявність у них права на безоплатне одержання земельних ділянок у власність, обґрунтування розмірів земельної ділянки з урахуванням перспектив діяльності фермерського господарства. До заяви додаються документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (абзац 2 частини першої статті 7 Закону № 973-IV).

Частинами другою та четвертою статті 7 Закону № 973-IV передбачено, що заяву громадянина про надання земельної ділянки у власність або в оренду районна або міська державні адміністрації або орган місцевого самоврядування розглядають у місячний строк і в разі її задоволення дають згоду на підготовку землевпорядною організацією проекту відведення земельної ділянки. Проект відведення земельної ділянки погоджується та затверджується відповідно до закону. У разі відмови органів державної влади та органів місцевого самоврядування у наданні земельної ділянки для ведення фермерського господарства питання вирішується судом.

Отже, спеціальний Закон № 973-IV визначає обовязкові вимоги до змісту заяви про надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства, які дещо відрізняються від загальних вимог, передбачених статтею 123 ЗК України до змісту клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Зазначені вимоги відповідають загальним принципам земельного законодавства (стаття 5 ЗК України) та меті правового регулювання земельних відносин у сфері діяльності фермерських господарств, яка полягає в створенні умов для реалізації ініціативи громадян щодо виробництва товарної сільськогосподарської продукції, її переробки та реалізації на внутрішньому і зовнішньому ринках, а також для забезпечення раціонального використання і охорони земель фермерських господарств, правового та соціального захисту фермерів України (преамбула Закону № 973-IV).

Крім того, Закон № 973-IV передбачає, що заява громадянина про надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства повинна бути розглянута по суті. При цьому норми Закону № 973-IV не містять імперативної вказівки про задоволення заяви за наявності певних формальних умов, допускаючи можливість прийняття органом державної влади чи органом місцевого самоврядування рішення про відмову в задоволенні заяви без визначення виключного переліку підстав для відмови.

При вирішенні позовних вимог про законність рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства застосуванню підлягають правила надання (передачі) земельних ділянок для ведення фермерського господарства, згідно із статтею 7 Закону № 973-IV як спеціального по відношенню до статті 123 ЗК України.

Таким чином, за змістом статей 1, 7, 8 Закону № 973-IV заява громадянина про надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства повинна містити комплекс передбачених частиною першою статті 7 Закону № 973-IV умов і обставин. У свою чергу, розглядаючи заяву громадянина по суті, орган виконавчої влади чи місцевого самоврядування (а в разі переданого на розгляд суду спору суд) повинен дати оцінку обставинам і умовам, зазначеним у заяві, перевірити доводи заявника, наведені на обґрунтування розміру земельної ділянки з урахуванням перспектив діяльності фермерського господарства, в тому числі щодо наявності трудових і матеріальних ресурсів.

За наслідками зазначеної перевірки орган державної виконавчої влади чи орган місцевого самоврядування повинен пересвідчитися в дійсності волевиявлення заявника, наявності в нього бажання створити фермерське господарство та спроможності вести господарство такого виду виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих для ведення фермерського господарства.

Натомість відсутність належної перевірки, формальний підхід до вирішення заяви громадянина створює передумови для невиправданого, штучного використання процедури створення фермерського господарства як спрощеного, пільгового порядку одержання іншими приватними субєктами в користування земель державної чи комунальної власності поза передбаченою законом обовязковою процедурою без проведення земельних торгів.

Саме такі правові позиції висловлені Верховним Судом України в постановах від 03 лютого 2016 року у справі № 6-2902цс15 та від 11 травня 2016 року у справі № 6-2903цс15, які згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обовязковими для всіх судів.

Однак, суд першої інстанції, не надав належної оцінки фактичним обставинам по справі та не врахував правові позиції ВСУ саме в категорії справ у подібних правовідносинах.

Колегія суддів вважає, що орган Держгеокадастру, діючи в межах своїх повноважень та відповідно до норм спеціального Закону, обґрунтовано запропонував позивачу надати додаткові документи для вирішення питання надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення для ведення фермерського господарства. При цьому, посилання позивача на те, що відмова взагалі не мотивована, не беруться до уваги, оскільки норми Закону № 973-IV допускають можливість прийняття органом державної влади чи органом місцевого самоврядування рішення про відмову в задоволенні заяви без визначення виключного переліку підстав для відмови.

За обставин, викладених вище, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення місцевого суду скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову з інших підстав.

Керуючись ст.ст. 303, 309 ч.1 п. 3, 4, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 частково задовольнити.

Рішення Машівського районного суду Полтавської області від 24 травня 2016 року скасувати.

Ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області про визнання незаконним та скасування рішення від 21 вересня 2015 року № 2451/0/72-15, зобовязання переглянути рішення відмовити за безпідставністю.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: (підпис) ОСОБА_1

Судді: (підпис) ОСОБА_3

(підпис) ОСОБА_4

З оригіналом згідно:

Суддя Апеляційного суду

Полтавської області ОСОБА_1