Справа № 363/4481/15-ц Головуючий у І інстанції Чірков Г. Є.
Провадження № 22-ц/780/3837/16 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 55 02.11.2016
УХВАЛА

Іменем України

02 листопада 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі :

Головуючого Мережко М.В.

Суддів - Білоконь О.В., Журби С.О.

Секретар Воробей В.М.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю « Комплекс Агромарс» на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 14 квітня 2016 року по справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Агромарс» до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди заподіяної підприємству працівником.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів ,-

В с т а н о в и л а :

У жовтні 2015 троку позивач звернувся до суду з даним позовом.

Свої вимоги обгрунтовуаав тим, що відповідачем, який працював водієм-експедитором, заподіяно шкоду підприємству під час виконання трудових обовязків у звязку з допущенням нестачі при перевезенні м'ясопродукції, що мало місце в період з

15 жовтня 2014 року по 18 січня 2015 року, а тому просив стягнути із відповідача суму заподіяної шкоди в розмірі 2 898 грн та судові витрати.

Заперечуючи проти позову , представник відповідача зазначив , що докази протиправних діянь відповідача та його вини в заподіянні шкоди підприємству в справі відсутні. Бухгалтерський облік м'ясопродукції під час її перевезення контрагентам територією України вівся невірно, без урахування реальних фактичних даних про вагу м'ясопродукції та без урахування діючих норм природного убутку мяса при міжміських перевезеннях. При цьому позивач, вираховуючи нестачу мяса при перевезенні, керувався власними, непідтвердженими й належно необґрунтованими нормами втрат ваги м'ясопродукції при збереженні на складі. Також позивачем не бралася до уваги в кожному конкретному випадку відстань і спосіб перевезення, пора року, температура повітря тощо. Вихідними даними було зважування на підприємстві, що здійснювалося під час завантажування м'ясопродукції вагою у декілька тонн й з точністю до 1 граму. Не враховувалася допустима похибка зважувань на різних вагах, не здійснювалася повірка ваг контрагентів .За таких обставин представник відповідача вважає недоведеними підстави для покладання матеріальної відповідальності на працівника, як і розмір завданої шкоди.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 14 квітня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати, посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права , та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити .

Апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до ст.. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та

обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з"ясованих обставин справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами , які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається, як на підставу свої вимог і заперечень.

Відповідно до ст.. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги.

Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Судом першої інстанції встановлено, що 17 жовтня 2012 року ОСОБА_2 прийнятий на роботу в ТОВ «Комплекс Агромарс» на посаду водія по перевезенню добових курчат DAF АЕ 65 NC8 № НОМЕР_1 автоколони № 2 транспортного департаменту згідно наказу №977КА/к-п.( т.1 а .с. 8)

Згідно наказу № 115КА/к-п-д від 01 лютого 2013 року відповідача переведено водієм автофургону та рефрижератора DAF FA LF 55220 № НОМЕР_2, доручено додаткові обовязки в порядку суміщення посади експедитора.( т.1 а.с. 11)

З відповідачем 01 лютого 2014 року укладено договір про повну матеріальну відповідальність переданих йому матеріальних цінностей в звязку з виконанням трудових обовязків. Згідно п. 3 договору передбачено, що у випадку незабезпечення з вини працівника збереження ввірених йому матеріальних цінностей, визначення розміру збитків, завданих підприємству, та їх відшкодування відбувається у відповідності до чинного законодавства.

Пунктом 4 передбачено, що працівник не несе матеріальної відповідальності, якщо збитки завдані не з його вини. ( т.1 а.с.14-15 )

При виконанні своїх трудових обовязків відповідачем в період з жовтня 2014 року по січень 2015 року здійснено приймання, доставку та передачу контрагентам різноманітної м'ясопродукції охолоджених тушки курчат-бройлерів, а також серця, печінка, крила, стегна, гомілки, шиї, голів, лапок.

Перевезення вказаних товарів відповідачем здійснювалося на склади багатьох міст України (зокрема Дніпропетровська, Харкова, Полтави, Сум, Львова, Рівного, Конотопа), що підтверджується видатковими (товарно-транспортними) накладними, актами прийому-передачі продукції (актами звірки) ( т. 1 а.с. 21-96) .

Вказані обставини сторонами не заперечуються .

Згідно з ч. 1 ст. 134 Кодексу Законів про працю України працівники несуть повну матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у тому числі у випадках, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до ст.135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому на зберігання.

Відповідно ч.1 ст. 135-3 Кодексу Законів про працю України розмір заподіяної підприємству, установі, організації шкоди визначається за фактичними втратами на підставі даних бухгалтерського обліку, виходячи з балансової вартості (собівартості) матеріальних цінностей з вирахуванням зносу згідно з установленими нормами. У разі розкрадання, недостачі, умисного знищення або умисного зіпсуття матеріальних цінностей розмір шкоди визначається за цінами, що діють у даній місцевості на день відшкодування шкоди.

Відповідно до наказу генерального директора ТОВ «Комплекс Агромарс» № 160 від 17 лютого 2011 року «Про систему обрахунку недовозів м»ясопродукції при транспортуванні» бухгалтерії підприємства наказано не вважати за недовози норми природного убутку за певними видами м»ясо продукції.

Згідно з ч.2 ст.130 КЗпП України умовами настання матеріальної відповідальності працівника є:

1) пряма дійсна шкода;

2) протиправна поведінка працівника;

3) вина в діях чи бездіяльності працівника;

4) прямий причинний звязок між протиправною і винною дією чи бездіяльністю працівника і шкодою, яка настала.

Під прямою дійсною шкодою, зокрема, слід розуміти втрату, погіршення або зниження цінності майна, необхідність для підприємства, установи, організації провести затрати на відновлення, придбання майна чи інших цінностей або провести зайві, тобто викликані внаслідок порушення працівником трудових обовязків, грошові виплати.

З урахуванням викладеного до категорії прямої дійсної шкоди належать:

а) недостача матеріальних цінностей, виявлена у матеріально відповідальної особи або в іншої особи, якій матеріальні цінності передані у звязку з виконанням нею трудових обовязків. Матеріальна відповідальність за недостачу матеріальних цінностей можлива лише в разі недостачі понад норму природної втрати. Якщо втрата природна, то притягнення працівника до матеріальної відповідальності неможливе. Якщо ж власник доведе, що втрата, хоч і не перевищує межі норм природної, не є природною, а спричинена винними діями працівника, то притягнення до матеріальної відповідальності можливе. Про недостачу мова йде у всіх випадках, коли працівник зобовязаний відзвітувати про отримані матеріальні цінності, а при звіті (інвентаризації) виявиться їх менша кількість. При цьому термін «недостача» не розкриває причини зменшення кількості матеріальних цінностей;

б) втрата матеріальних цінностей. Під утратою розуміються такі випадки, коли майно було в наявності, а потім воно зникло, його не стало, незалежно від причин, з яких це трапилося;

в) знищення матеріальних цінностей. Частіше знищення як підстава матеріальної відповідальності буває повязана із дією стихійних сил, якщо можливість руйнівної дії цих сил зумовлена виною працівника. Вогонь це стихія. Та він може бути викликаний порушенням працівником правил пожежної безпеки;

г) пошкодження матеріальних цінностей (сума прямої дійсної шкоди при цьому дорівнює сумі, на яку знизилася вартість матеріальних цінностей, або сумі витрат на відновлення відповідних обєктів);

д) зіпсуття матеріальних цінностей це втрата матеріальними цінностями їх споживчих якостей;

е) неможливість стягнути вартість матеріальних цінностей, яких не вистачає, з постачальника (перевізника), який передав матеріальні цінності з недостачею. Таке трапляється, коли під час приймання продукції або товарів від постачальника під час приймання вантажу від органів транспорту виявляється недостача;

є) шкода, спричинена незаконним продажем товарів за зниженою ціною. Це може бути викликане помилкою в застосуванні прейскурантів, що були належно затверджені, неправильним калькулюванням ціни тощо, якщо можливість стягнення відповідних сум з контрагента за договором, що придбав товари за зниженою ціною, втрачена;

ж) витрати, спричинені незаконними або необгрунтованими виплатами (переплатами) за цивільно-правовими договорами, на користь державного і місцевого бюджетів, спеціальних фондів соціального страхування, коли можливість стягнення таких виплат (переплат) з організацій, які їх одержали, втрачена;

з) витрати, спричинені зайвими виплатами на користь працівників (основної та додаткової заробітної плати, сум компенсацій, допомоги по загальнообовязковому державному соціальному страхуванню, інших виплат), при відсутності можливості стягнення цих сум із працівників, які безпідставно одержали відповідні суми (з огляду на п.1 ч.2 ст.127 КЗпП такі можливості часто є відсутніми). До категорії прямої дійсної шкоди належать і безпідставні натуральні виплати (видачі) на користь працівників;

и) сплачені на користь контрагентів за цивільно-правовими договорами, державного чи місцевого бюджетів, державних органів суми неустойки, фінансових санкцій, пені. Проте у п.4 постанови Пленуму ВС №14 звернуто увагу на недопустимість стягнення з працівника шкоди, заподіяної списанням з рахунків підприємств у дохід держави одержаного ними прибутку. Нестягнена з боржника неустойка не може бути віднесена до прямої дійсної шкоди. Це неодержаний прибуток.

і) виплати на користь інших субєктів у порядку відшкодування шкоди, оскільки організація відповідає за шкоду, заподіяну діями її працівників. Підкреслимо, що притягнення до матеріальної відповідальності в цьому випадку, як і завжди, можливе, коли дії працівника кваліфікуються як невиконання або неналежне виконання трудових обовязків;

ї) не стягнена з боржника дебіторська заборгованість, коли можливість її стягнення втрачена у звязку із закінченням строку позовної давності чи з інших причин (наприклад, у звязку з ліквідацією юридичної особи-боржника);

й) не стягнена з боржника шкода (за винятком тієї частини шкоди, яка належить до категорії неодержаного прибутку), якщо можливість її стягнення втрачена.

Протиправна поведінка працівника це поведінка працівника, який не виконує чи неналежним чином виконує трудові обовязки, передбачені приписами правових норм, трудовими договорами, наказами та розпорядженнями підприємств, установ та організацій.

Формами протиправної поведінки працівника є протиправна дія чи протиправна бездіяльність.

Обовязковою умовою притягнення працівника до матеріальної відповідальності є вина.

Зі змісту ч.2 ст.130 КЗпП України матеріальна відповідальність працівника настає тільки за наявності його вини в заподіянні підприємству, установі, організації майнової шкоди.

Трудове законодавство не містить визначення вини. Тому слід використовувати визначення вини, викладене в стст.2325 Кримінального кодексу з урахуванням особливостей трудових правовідносин.

Вина працівника це його психічне ставлення до вчинюваної дії чи бездіяльності та її наслідків, виражене у формі умислу або необережності.

Отже, працівник визнається винним у заподіянні шкоди, якщо протиправне діяння вчинене ним умисно або з необережності (за винятком випадків, коли шкоду нанесено джерелом підвищеної небезпеки).

Умисел характеризується тим, що працівник усвідомлює протиправність свого діяння (дії чи бездіяльності), а також передбачає негативні наслідки своєї протиправної поведінки та бажає або свідомо допускає їх настання.

Необережність працівника, яка спричинила шкоду, як правило, полягає в недостатній передбачливості при виконанні трудових обовязків: працівник або не передбачив негативних наслідків своєї дії чи бездіяльності, хоча міг і повинен був передбачити їх; або передбачив, однак легковажно понадіявся їх попередити.

Якщо працівник усвідомлював, що в його діях не виявляється належна турботливість про збереження майна власника, якщо він передбачав можливість настання прямої дійсної шкоди, але легковажно розраховував запобігти цим наслідкам, має місце необережна вина працівника у формі самовпевненості.

Якщо працівник не усвідомлював, що в його діях немає належної турботливості про збереження майна власника, якщо він не передбачав можливості заподіяння майну власника прямої дійсної шкоди, хоча за обставин, що склалися, міг і повинен був це усвідомлювати, у діях працівника є ознака необережної вини у формі недбалості.

Самовпевненість та недбалість також не виділяються в КЗпП, але ці дві форми необережної вини також можуть враховуватися при визначенні розміру прямої дійсної шкоди, що підлягає покриттю працівником відповідно до ч.1 ст.137 КЗпП.

Матеріальна відповідальність за трудовим законодавством настає незалежно від форми вини працівника: умислу чи необережності. Форма вини впливає на вид та межі матеріальної відповідальності.

Так, п.1 ч.1 ст.133 КЗпП встановлює обмежену матеріальну відповідальність за зіпсуття або знищення через недбалість матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції), в тому числі при їх виготовленні, а також інструментів, вимірювальних приладів, спеціального одягу та інших предметів, виданих працівникові в користування. За умисне знищення та умисне зіпсуття того ж майна п.5 ч.1 ст.134 КЗпП встановлена повна матеріальна відповідальність.

Причинний звязок між протиправною і винною дією чи бездіяльністю працівника і майновою шкодою, яка сталася, повинен бути прямим (безпосереднім).

Прямий звязок це такий, за якого майнова шкода безпосередньо, з неминучістю випливає з дій чи бездіяльності працівника.

У будь-якому разі працівник повинен нести матеріальну відповідальність лише за ту частину шкоди, яка безпосередньо випливає з його дій чи бездіяльності.

Адже згідно зі змістом ч.2 ст.130 КЗпП матеріальна відповідальність працівника за трудовим правовідношенням має особистий характер. Це повязано з тим, що виконувати доручену йому роботу працівник повинен особисто (ст.30 КЗпП).

Відсутність підстав чи однієї з умов матеріальної відповідальності звільняє працівника від обовязку відшкодувати заподіяну шкоду.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Жодного доказу наявності протиправної поведінки відповідача ОСОБА_2, або його винних дій чи бездіяльності , що призвели до нестачі м»ясопродукції, а також причинного зв»язку між його винними діями чи бездіяльністю і шкодою,що настала, позмивач не надавв .

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про недоведеність позовних вимог, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що за час роботи відповідач завдав шкоди позивачу .

Також матеріали справи не містять даних, що розмір заподіяної позивачу шкоди визначено за фактичними втратами на підставі даних бухгалтерського обліку за виключенням природного убутку, вирахуваного на підставі наказу генерального директора ТОВ «Комплекс Агромарс» № 160 від 17.02.2011 року «Про систему обрахунку недовозів м»ясопродукції при транспортуванні».

До суду апеляційної інстанції позивачем також не було надано таких доказів.

Згідно ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду першої інстанції без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи представника апелянта у суді апеляційної інстанції про те, що за час роботи відповідач спричинив шкоду позивачу у більшому розмірі, ніж 2 898 грн , і ціною позову є залишок від недоутриманої суми, колегія суддів не бере до уваги, оскільки матеріали справи такого розрахунку не містять.

Посилання в апеляційній скарзі на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права не заслуговують на увагу, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними у рішенні.

Решта доводів апеляційної скарги не ґрунтується на доказах та законі і не спростовують висновків суду.

Таким чином, суд першої інстанції повно зясував обставини справи, дав належну оцінку доказам, висновки суду відповідають вимогам закону, підтверджуються матеріалами справи, рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313 -315,317,, 319 ЦПК України, колегія суддів ,-

У х в а л и л а :

Апеляційну Товариства з обмеженою відповідальністю « Комплекс Агромарс» - відхилити.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 14 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена протягом двадцяти днів в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді