Справа №477/1744/15-ц 21.07.2016 21.07.2016 21.07.2016
Провадження № 22ц/784/1715/16 Суддя першої інстанції Полішко В.В.
Справа№477/1744/15-ц
Категорія 44 Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.
У Х В А Л А

Іменем України

21 липня 2016 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Царюк Л.М.,

суддів: Козаченка В.І., Мурлигіної О.Я.,

із секретарем Гавор В.Б.,

за участю позивачки - ОСОБА_2,

її представника - ОСОБА_3,

відповідачки - ОСОБА_4,

її представника - ОСОБА_5,

представника відповідача - ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2 та ОСОБА_4, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_7 на рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 7 червня 2016 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_7, Жовтневого районного відділу Управління державної міграційної служби України в Миколаївській області про виселення без надання іншого житла та зняття з реєстраційного обліку та за зустрічним позовом ОСОБА_4, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_7, про встановлення житлового сервітуту, -

В С Т А Н О В И Л А:

30 липня 2015 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_7, державної міграційної служби відділ віз та реєстрації Жовтневого РВ УМВС України в Миколаївській області про виселення без надання іншого житла та зняття з реєстраційного обліку.

Свої вимоги позивачка мотивувала тим, що з 2 липня 2001 року вона за договором купівлі - продажу є власником житлового будинку, що розташований АДРЕСА_1

Придбавши будинок, вона дозволила вселитися та проживати там своїй матері, яка переїхала з Придністров'я. Оскільки мати страждала невиліковною хворобою крові, потребувала постійної медичної та сторонньої допомоги, з її згоди вона дозволила зареєструватися та проживати разом з матір'ю в зазначеному будинку своїй рідній сестрі - ОСОБА_4 та її двом неповнолітнім дітям - ОСОБА_14 та ОСОБА_7. Відповідачі були попереджені, про те, що проживають в будинку тимчасово, поки не облаштуються в Миколаївській області або до смерті матері. В їх обов'язки входило утримання будинку в належному стані, сплачувати комунальні послуги. Ремонт в будинку робила вона та її родина. За весь час проживання в будинку комунальні витрати оплачувала її мати -ОСОБА_8

В 2008 році ОСОБА_9 вийшла заміж та знялась з реєстрації.

В грудня 2014 року, коли матері стало зле відповідачка разом зі своєю неповнолітньою донькою забрали свої речі та виїхали з будинку в невідомому напрямку. ІНФОРМАЦІЯ_1 року мати померла.

В будинку знаходяться речі ОСОБА_4, у зв'язку з чим вона позбавлена можливості вселитись в будинок. В добровільному порядку відповідачка відмовляється звільнити житловий будинок.

Посилаючись на викладене, та як на підстави виселення на ч. 3 ст. 98, ст.ст. 99, 116 ЖК України, ОСОБА_2 просила виселити ОСОБА_4 та її неповнолітню доньку ОСОБА_7 з житлового будинку АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення. Зобов'язати державну міграційну службу відділ віз та реєстрації Жовтневого РВ УМВС України в Миколаївській області зняти з реєстрації ОСОБА_4 та ОСОБА_7 за вказаною адресою.

Не погодившись з такими позовними вимогами, 29 жовтня 2015 року ОСОБА_4 звернулась до суду з зустрічним позовом, мотивуючи тим, що за проханням позивачки з метою возз'єднання родини, вона разом із двома доньками та матір'ю переїхала в смт. Воскресенське Жовтневого району Миколаївської області. Вона разом з двома доньками переїхала в Україну в 2004 році, оскільки до цього доглядала за їх з позивачкою бабусею ОСОБА_10, яка померла в березні 2004 року.

Ніяких домовленостей та умов між сторонами та ОСОБА_8 ніколи не було, оскільки спірний будинок був придбаний та ремонтувався за гроші їх матері, а також за гроші від продажу будинку та майна в м. Слободзея. Іншого житла у неї та її неповнолітньої доньки немає.

Після смерті ОСОБА_8 в травні 2015 року ОСОБА_2 вигнала її з будинку, викинула речі на вулицю. З того часу вона та її донька постійного житла не мають, проживають у знайомих.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_11 просила суд встановити право користування чужим нерухомим майном - житловий сервітут безстроково в зазначеному житловому будинку.

Ухвалою суду від 17 листопада 2015 року позови об'єднані в одне провадження.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Миколаєва від 7 червня 2016 року в задоволенні обох позовів відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просила змінити рішення суду в частині відмови в задоволенні її позову та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити вимоги позову в повному обсязі, посилаючись на те, що висновки суду не відповідають обставинам справи.

ОСОБА_4 в апеляційній скарзі просила змінити рішення в частині відмови в задоволенні її позову та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити вимоги зустрічного позову в повному обсязі, посилаючись на незаконність та необґрунтованість судового рішення в цій частині.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які брали участь у розгляді справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у місцевому суді, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 2 липня 2001 року ОСОБА_2 за договором купівлі - продажу був придбаний житловий будинок АДРЕСА_1 за 500 грн. (1 а.с. а.с.3).

Згідно з вищевказаним договором та технічним паспортом на будинок, в якому ОСОБА_2 зазначена власником, будинок має житлову площу 20,60 кв.м. (т.1 а.с. 111).

Відповідно до довідки Воскресенської селищної ради Жовтневого району Миколаївської області №803/04.09 з 11 серпня 2006 року ОСОБА_4 та ОСОБА_7 зареєстровані по АДРЕСА_1 (т. 1 а.с.4). Це також підтверджується копією записів у домовій книзі (т.1 а.с. 5-10).

Згідно з листом - повідомленням Воскресенської селищної ради Жовтневого району Миколаївської області, будь-які дані щодо укладення між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 договору найму в селищній раді відсутні (т. 1 а.с. 65).

Жовтневою районною державною адміністрацією 2 лютого 2016 року був наданий висновок № 340/01-29/2716 про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням та недоцільність надання дозволу на зняття з реєстрації неповнолітньої дитини ОСОБА_7 за вказаною адресою.

Після смерті бабусі сторін - ОСОБА_10, відповідачка оформила спадкові права на спадкове майно - житловий будинок, який продала, відповідно до договору купівлі-продажу від 4 листопада 2004 року, який посвідчений нотаріусом державної нотаріальної контори Слободзейського району Міністерства юстиції Придністровської Молдовської Республіки (т. 1 а.с. 56).

Згідно з робочим проектом на газопостачання будинку ОСОБА_2 була замовником на проведення та підключення житлового будинку до газопостачання, на постачання питної води (т. 1 а.с. 123-129).

На підставі рішення Воскресенської селищної ради Жовтневого району Миколаївської області № 133 від 22 грудня 2004 року ОСОБА_2 був наданий дозвіл на будівництво господарського приміщення, 2x3,підвалу, розміром 2x3,вбиральні 1x1та огорожі на присадибній ділянці, розташованій в АДРЕСА_1, з наступним оформленням відповідної документації, згідно чинного законодавства (т. 1 а.с. 112).

Згідно з рішенням виконавчого комітету Воскресенської селищної ради Жовтневого району Миколаївської області № 120 від 26 жовтня 2010 року ОСОБА_2 був наданий дозвіл на будівництво веранди до спірного житлового будинку (т. 1 а.с. 113).

5 жовтня 2012 року між ПП ОСОБА_12 та ОСОБА_13 був укладений договір № 2107 про виконання робіт по виготовленню виробів з металопластику та їх встановленню (т. 1 а.с. 116).

Факт проведення ремонтних робіт в будинку та придбання відповідачкою будівельних матеріалів для проведення ремонтних робіт підтверджується товарними чеками (т. 1 а.с. 61-63).

Відповідно до відомостей Жовтневої об'єднаної державної податкової інспекції головного управління ДФС у Миколаївській області №10769/14-20-11-08, ОСОБА_7 за період з 1 січня 2006 року по 31 грудня 2015 року будь-яких доходів в ЦБД ДРФО немає (т. 1 а.с. 216).

До членів власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу, зокрема дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Статтею 156 ЖК України визначено, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Повнолітні члени сім'ї власника зобов'язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту.

Вирішуючи питання щодо правового статусу відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_7, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що вони вселилися у житловий будинок, що є власністю позивачки, як члени сім'ї власника.

Колегія суддів погоджується з таким висновком з огляду на те, що при їх вселенні був дотриманий встановлений законом порядок для вселення, зокрема: була письмова згода на це самої позивачки, як власника житла, її матері, яка на той час вже проживала в будинку, відповідачі були зареєстровані в даному жилому приміщенні, це приміщення було постійним місцем їх проживання, вони вели спільно з позивачкою господарство, а саме брали участь у перебудові та ремонті будинку, його облаштуванні, проживали у спірному приміщенні тривалий час ( з 2004 року), будь-яких правових угод щодо найму цього житла сторонами не укладалося.

За такого, доводи апеляційної скарги про те, що між сторонами при вселенні існувала домовленість про тимчасове проживання в будинку відповідачів, а тому вони є тимчасовими мешканцями, визначеними положеннями ст. 98 ЖК України, є неспроможними та такими, що не підтверджені переконливими доказами та суперечать дослідженими судом доказами.

Підстави виселення членів сім'ї (колишніх членів сім'ї) передбачені ст. 157 ЖК України, яка визначає можливість такого виселення у випадках, передбачених ч. 1 ст. 116 ЖК України. Виселення проводиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Отже, відповідно до ч. 1 ст. 116 ЖК України якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадяться без надання іншого жилого приміщення.

Між тим, для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів.

Під заходами впливу мається на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача.

Беручи до уваги офіційний характер заходів запобігання та громадського впливу, які мають передувати виселенню наймача або членів його сім'ї на підставі ст. 116 ЖК України без надання іншого жилого приміщення, і відповідно до правил ст. 59 ЦПК України про допустимість засобів доказування факт застосування заходів запобігання та громадського впливу має підтверджуватися письмовими доказами.

З огляду на викладене, судова колегія вважає, що судом першої інстанції дана належна правова оцінка доказам, наданим позивачкою на підтвердження її вимог з урахуванням вимог ст. 116 ЖК України та зроблено вірний висновок про те, що з цих доказів не встановлено фактів триваючої антигромадської поведінки відповідачів, а також застосування до них заходів громадського впливу.

Також судом обґрунтовано відмовлено у вимогах щодо встановлення сервітуту відповідачам на право проживання безстроково в житловому будинку АДРЕСА_1, оскільки судом встановлено, що в зазначеному будинку відповідачі мають право проживання відповідно до ст. 156 ЖК України, зареєстровані у встановленому законом порядку, а тому житловий сервітут членів сім'ї, а саме ОСОБА_4 та ОСОБА_7 вже встановлений законом і не потребує його повторного встановлення рішенням суду.

Наведені в апеляційних скаргах доводи правильних висновків суду не спростовують, зводяться до незгоди з оцінкою доказів, наданою судом, та не дають підстав вважати ухвалене рішення суду першої інстанції незаконним та необґрунтованим.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_4, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_7, відхилити, а рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 7 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий: Л.М. Царюк

Судді: В.І. Козаченко

О.Я. Мурлигіна