Справа № 728/1227/16-ц Провадження № 22-ц/795/1662/2016 Головуючий у I інстанції -Пархоменко П. І. Доповідач - Позігун М. І.
Категорія - цивільна
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 вересня 2016 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого-судді: Позігуна М.І.

суддів: Губар В.С., Харечко Л.К.

при секретарі: Халимон Т.Ю.

з участю: позивача ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Бахмацького районного суду Чернігівської області від 25 липня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя,

В С Т А Н О В И В:

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення Бахмацького районного суду Чернігівської області від 25 липня 2016 року, яким на часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 стягнуто на її користь з ОСОБА_3 5348,28 доларів США грошової компенсації за 1/2 частину коштів депозитного рахунку, а також 1424 грн. 60 коп. в повернення судового збору; винести нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог. Незаконність рішення суду ОСОБА_3 обґрунтовує невідповідністю висновків суду про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог фактичним обставинам справи.

Відповідач вказує, що дійсно був знайомий з ОСОБА_1 з 2009 року, проте їх відносини не носили характеру, притаманного сім'ї, оскільки сторони не були пов'язані спільним побутом, веденням спільного господарства, спільною грошовою касою, спільною працею, спільним проживанням. ОСОБА_3 вважає, що суд послався на неналежні докази та свідчення свідків з боку позивача. Так, за доводами відповідача, медична довідка була сфальсифікована позивачем, яка мала доступ до медичних документів, шляхом внесення до картки свого прізвища. ОСОБА_3 вказує, що в довідці загальноосвітньої школи №5 від 24 січня 2016 року не зазначено, що позивач забирала дитину після занять саме у перід 2009-2014 років, класний керівник в судовому засіданні допитана не була, про кримінальну відповідальність за неправдиві свідчення попереджена не була, тому довідку прийняти як належний доказ підстав немає. Також відповідач вважає, що суд не надав належної оцінки показам свідків.

Заслухавши доповідача, учасників судового процесу, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, суд приходить до слідуючого висновку.

Згідно ч. 1 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану.

Крім того, Конституційний Суд України у пункті 3 рішення від 03 червня 1999 року у справі № 5-рп/99 зробив висновок, що фактичні шлюбні відносини дають підстави для визнання їх ознаками сім'ї.

Відповідно до ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюється положення глави 8 цього Кодексу.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що ст. 74 СК України поширюється на правовідносини між чоловіком та жінкою, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, і для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім'ї.

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Стаття 57 СК України дає визначення майна, яке належить до особистої приватної власності кожного з подружжя. Зокрема частиною п'ятою вказаної норми закону передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є страхові суми, одержані нею, ним за обов'язковим особистим страхуванням, а також за добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою приватною власністю кожного з них.

Тобто особистою приватною власністю подружжя можуть бути страхові суми, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою приватною власністю одного із подружжя.

Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 16 вересня 2014 року по 10 березня 2016 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 (а.с.4) та свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 (а.с.5).

Інформацією по рахунку НОМЕР_3 (а.с. 16 - 17, 55) підтверджується, що 16 червня 2014 року було відкрито депозит на суму 9100 доларів США.

Сторони в судовому засіданні визнали обставини про те, що відповідачем в червні 2014 року було здійснено вклад в сумі 9100 доларів США, а у вересні 2015 року вказані кошти разом із відсотками були зняті, при цьому розмір відсотків становить 798,28 доларів США. Частину суми депозиту становлять кошти, отримані ОСОБА_3 як кошти по соціальному страхуванню у зв'язку із виробничою травмою, отриманою на початку 2012 року. За висновком суду, вказані обставини визнані сторонами та не підлягають доказуванню відповідно до частини першої статті 61 ЦПК України.

Згідно інформації, наданої відділенням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в Бахмацькому районі Чернігівської області від 20 липня 2016 року № 385/01-12 (а.с.71), підтверджується, що відповідач отримує виплати по соціальному страхуванню відповідно до Закону України „Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування".

Таким чином, оскільки в даному випадку ОСОБА_3 отримав кошти по соціальному страхуванню від нещасних випадків на виробництві, то з врахуванням положень Закону України „Про страхування" від 07 березня 1996 року № 85/96-ВР та Закону України „Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування" від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV, страхові внески було сплачено не за рахунок коштів, що були особистою приватною власністю відповідача.

За таких обставин, доведеним є висновок суду, що грошові кошти, які є предметом спору, можуть бути об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, оскільки джерелом набуття таких коштів не є особиста приватна власність відповідача, що є підставою для визнання за відповідачем права на 1/2 частину таких коштів за умови доведеності набуття таких коштів в період, коли сторони спільно проживали однією сім'єю.

Щодо доведеності висновку суду в частині проживання сторін однією сім'єю без реєстрації шлюбу, то апеляційний суд також вважає, що висновок суду першої інстанції і в цій частині є обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Так, судом досліджено: записи медичної карти № 957 стаціонарного хворого ОСОБА_3, згідно яких відповідач госпіталізувався до Бахмацької центральної районної лікарні Чернігівської області 04 лютого 2012 року, при цьому в медичній картці міститься запис про дружину - ОСОБА_1; наявні в матеріалах справи довідки, зокрема Бахмацької загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 5 від 24 червня 2016 року № 136 (а.с.33), згідно якої ОСОБА_4 за час навчання в школі з 2011 року по 2015 рік проявила себе як старанна, відповідальна учениця. Мама приділяла достатньо уваги вихованню дитини. ОСОБА_1 забирала після занять дитину зі школи додому. Зміст довідки узгоджується з показами свідка ОСОБА_5, яка є педагогічним працівником, згідно яких позивач водила дитину ОСОБА_4 до школи, забирала зі школи, відвідувала батьківські збори та цікавилась життям дитини з 2011 року, а дитина називала її мамою. Відносини позивача та відповідача для ОСОБА_5 містили ознаки сім'ї.

З врахуванням показів зазначеного свідка, яка була попереджена про кримінальну відповідальність, надана відповідачем апеляційному суду довідка зі школи, зміст якої не повністю узгоджується зі змістом довідки, дослідженої місцевим судом, не можуть бути підставою для безумовного задоволення апеляційної скарги і скасування рішення суду. Судом також проаналізовано і покази свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, яким дано оцінку з врахуванням пояснень відповідача в суді першої інстанції, згідно яких він підтвердив наявність певних стосунків з позивачем з 2010 року по 2014 рік, що дитина позивача називала мамою, возила дитину відпочивати, а також приходила до нього в лікарню у 2012 році, допомогала клеїти шпалери, сторони разом їздили до її матері. Таким чином, наявним в матеріалах справи доказам судом надано оцінку з дотриманням положень ст. 212 ЦПК України щодо належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємного зв'язку доказів у їх сукупності, якими підтверджено не лише факт проживання сторін без реєстрації шлюбу в період набуття коштів, а й ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат. Доводи апеляційної скарги щодо фальсифікації інформації в медичних картах стаціонарного хворого в частині зазначення позивача дружиною відповідача при його госпіталізації не доведено належними і допустимими доказами, а надана медична карта відповідачем для огляду апеляційним судом за той же рік з відсутністю аналогічного запису також не можуть бути належним доказом фальшивості записів в медичних картах, досліджених судом першої інстанції.

Обгрунтованість висновку суду в частині проживання сторін без реєстрації шлюбу в період набуття коштів опосередковано підтверджується і фактом надання таким стосункам юридичного статусу в подальшому шляхом реєстрації шлюбу 16 вересня 2014 року.

Виходячи з аналізу змісту Закону України від 19 червня 1992 р. N 2482-XII „Про приватизацію державного житлового фонду" у поєднанні з нормами ст. ст. 1, 6, 9, 61 ЖК України, ст. 29 ЦК України місцем постійного проживання особи є жиле приміщення, в якому особа постійно проживає, має передбачені ст. 64 ЖК України права користування цим приміщенням, а тому відсутність реєстрації за місцем фактичного проживання відповідно до Закону України „Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання" не може бути підставою для відмови в захисті порушеного права.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 30 січня 2013 року у справі №6-125цс12.

Вірним є і висновок суду, що оскільки відповідач кошти з банківського рахунку зняв та витратив на власні потреби (абзац другий пункту 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11), на користь позивача підлягає стягненню грошова компенсація за 1/2 частину коштів депозитного рахунку, а відповідно відсутні підстави для задоволення позовних вимог в частині визнання за позивачем права власності на вклад, якого вже немає.

За викладених обставин доводи апеляційної скарги не дають підстав для її задоволення і скасування рішення суду, ухваленого судом в межах підстав і предмета спору з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Бахмацького районного суду Чернігівської області від 25 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий:Судді: