№ 336/9103/15-ц
пр. № 2/336/659/2016
РІШЕННЯ

Іменем України

15 липня 2016 року м. Запоріжжя

Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у складі головуючого судді Дацюк О.І.

при секретарі Скибі О.Б.

за участі позивача за первісним позовом та відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_1

представників позивача за первісним позовом та відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3

відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом ОСОБА_4

представника відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, визнання спільною сумісною власністю майна, розподіл майна та зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про розподіл майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_4, зміненим в ході розгляду справи (т. 2 а.с. 110-120), вказавши, що 11.11.2011 року між сторонами було зареєстровано шлюб, який був розірваний рішенням суду від 05.11.2013 року. Однак, після розірвання шлюбу сторони не припинили шлюбні стосунки та продовжували мешкати однією сім'єю та вести спільне господарство до жовтня 2015 року, коли сімейні стосунки були фактично припинені. За час перебування у шлюбних стосунках сторонами за спільні кошти було придбане наступне майно загальною вартістю 1 716 199 гривень:

будинок № 9 по вул. Килимовій у м. Запоріжжя вартістю 897105 гривень на підставі договору купівлі-продажу від 29.07.2014 року;

квартиру АДРЕСА_1 вартістю 265 528 гривень на підставі договору купівлі-продажу від 17.12.2012 року;

? частку квартири АДРЕСА_2 вартістю 229106 гривень на підставі договору купівлі-продажу від 10.06.2013 року;

автомобіль Mitsubishi Lancer, 2011 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, вартістю 135160 гривень;

автомобіль Hyundai і10, 2014 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2, вартістю 189300 гривень.

По суті вимог позивач просить:

встановити факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_4 однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 17.11.2013 року по жовтень 2015 року;

визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_4 майно, набуте під час проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу, а саме: будинок № 9 по вул. Килимовій у м. Запоріжжя, автомобіль Hyundai і10, 2014 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2;

виділити зі спільного сумісного майна ОСОБА_1 та залишити за ним право власності на квартиру АДРЕСА_1 та автомобіль Mitsubishi Lancer, 2011 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1;

виділити зі спільного сумісного майна ОСОБА_1 та визнати за ним право власності на автомобіль Hyundai і10, 2014 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2, та ? частку квартири АДРЕСА_2;

ОСОБА_4 виділити зі спільного сумісного майна та залишити у власності будинок № 9 по вул. Килимовій у м. Запоріжжя.

ОСОБА_4 у свою чергу звернулась до ОСОБА_1 з зустрічним позовом, вказавши, що сторони перебували у шлюбі з 11.11.2011 року по листопаду 2013 року, коли рішенням суду шлюб було розірвано. Фактично шлюбні стосунки між сторонами припинились у жовтні 2013 року та з того часу сторони припинили мешкати однією сімєю та вести спільне господарство. За час перебування сторін у шлюбі ними було придбане наступне майно загальною вартістю 824460 гривень:

? частка квартири АДРЕСА_2 вартістю 230000 гривень на підставі договору купівлі-продажу від 10.06.2013 року, право власності на яку зареєстрована за ОСОБА_4;

квартира АДРЕСА_1 вартістю 270000 гривень на підставі договору купівлі-продажу від 17.12.2012 року, право власності на яку зареєстроване за ОСОБА_1;

автомобіль Mitsubishi Lancer, 2011 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, вартістю 135160 гривень, придбаний частково за кредитні кошти, право власності на яку зареєстроване за ОСОБА_1;

автомобіль Hyundai і10, 2013 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3, вартістю 189300 гривень.

Натомість після розірвання шлюбу без згоди ОСОБА_4 ОСОБА_1 розпорядився автомобілем Hyundai і10, 2013 року випуску, витративши виручені грошові кошти на власні потреби.

По суті вимог ОСОБА_4 просить поділити спільне нажите подружжям майно, виділивши ОСОБА_4 ? частку № 136 в будинку № 3а по вул. Полякова у м. Запоріжжя, та автомобіль Mitsubishi Lancer, 2011 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1;

ОСОБА_6 виділити квартиру АДРЕСА_1 та автомобіль Huindai і10, 2013 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3, яким він розпорядився;

визнати за ОСОБА_4 право власності на автомобіль Mitsubishi Lancer, 2011 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1;

стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 грошову компенсацію різниці у вартості спільного майна подружжя в розмірі 47070 гривень.

В судовому засіданні позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним ОСОБА_1 та його представники на первісному позові наполягали, проти зустрічного позову заперечували частково. По суті вимог ОСОБА_1 пояснив, що з 2001 року був одружений на ОСОБА_7, у 2007 року познайомився з відповідачем ОСОБА_4, а з 2008 року перебував із ОСОБА_4 у фактичних шлюбних стосунках. Спочатку ОСОБА_4 мешкали у квартирі по вул. Аваліані у м. Запоріжжя, яка належала батьку ОСОБА_4, а у лютому 2011 року придбали квартиру АДРЕСА_3 вартістю 29000 доларів США, з яких 10000 доларів США надав батько ОСОБА_4, 10000 доларів США мати ОСОБА_1, 5000 доларів США взяли у позику, а 4000 доларів США були спільними накопиченнями подружжя. Право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_4 було оформлено на ОСОБА_4 11.11.2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 був укладений шлюб. У березні 2012 року подружжя придбало автомобіль Mitsubishi Lancer, 2011 року випуску, у січні 2013 року квартиру за адресою: АДРЕСА_5, право власності на які було оформлено на ОСОБА_1, а березні 2013 року ? частку квартири за адресою: АДРЕСА_6, право власності на яку оформлено на ОСОБА_4, інша частка квартири належить ОСОБА_8, опікуном якої є ОСОБА_4 Також подружжям у 2013 році був придбаний автомобіль Hyundai і10, 2013 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3, за 118000 гривень, власником якого був ОСОБА_1 Наприкінці 2013 року стосунки між подружжям зіпсувались та за позовом ОСОБА_1 шлюб між ним та ОСОБА_4 був розірваний, натомість ОСОБА_1 та ОСОБА_4 продовжували мешкати разом та вести спільне господарство. 29.07.2014 року ОСОБА_1 та ОСОБА_4 придбали житловий будинок за адресою: м. Запоріжжя, вул. Килимова, 9 вартістю 60000 доларів США, право власності на який було оформлене за ОСОБА_4 Вказаний будинок був придбаний за гроші, отримані від частково продажу квартири АДРЕСА_7 (29500 доларів США), частково від продажу автомобілю Hyundai, 2013 року випуску (12500 доларів США), а також 9000 доларів США були сумісним накопиченням родини, 2500 доларів США взяли у кредит, а 9000 доларів США позичили у знайомих.

Також у 2014 році ОСОБА_1 у кредит був придбаний автомобіль Hyundai і10, 2014 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2, поручителем за кредитним договором виступила ОСОБА_4 Однак, за невідомих ОСОБА_1 обставин та всупереч його волі вказаний автомобіль був перереєстрований за ОСОБА_4, з приводу чого ОСОБА_1 звернувся до органів поліції з заявою про відкриття кримінального провадження, досудове розслідування за яким наразі триває.

Фактично ОСОБА_1 та ОСОБА_4 перебували у шлюбних стосунках протягом 2014 року та до жовтня 2015 року, коли шлюбні відносини між ними припинились. У жовтні 2014 року ОСОБА_1 поїхав до м. Київ, де працював деякий час.

Посилаючись, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з листопаду 2011 року по листопад 2013 року, а потім знаходились у фактичних шлюбних стосунках до жовтня 2015 року, вважає, що подружжям у цей період спільно за сумісні кошти були придбані автомобіль Mitsubishi Lancer, 2011 року випуску, автомобіль Hyundai і10, 2013 року випуску, автомобіль Hyundai і10, 2014 року випуску, квартира за адресою: м. Запоріжжя, вул. Південне шосе, 2. кв. 22; 1/2 частка квартири за адресою: АДРЕСА_8, будинок по вул. Килимовій, 9 у м. Запоріжжя, тож усе вищевказане майно є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає розподілу в рівних частках у спосіб, заявлений у первісній позовній заяві.

Відповідачка за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом ОСОБА_4 та її представник проти первісного позову заперечували частково, зустрічний позов підтримали у повному обсягу. За обставинами справи ОСОБА_4 пояснила, що у період шлюбу подружжям був придбаний автомобіль Mitsubishi Lancer, 2011 року випуску, автомобіль Hyundai і10, 2013 року випуску, квартира за адресою: м. Запоріжжя, вул. Південне шосе, 2. кв. 22, ? частка квартири за адресою: АДРЕСА_8, яке є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає розподілу.

Натомість автомобіль Hyundai і10, 2013 року випуску, був проданий ОСОБА_1 без відома та згоди ОСОБА_4 після розірвання шлюбу, грошові кошти від його продажу ОСОБА_1 не віддав.

Автомобіль Hyundai і10, 2014 року випуску, був придбаний у кредит за кредитним договором, оформленим на ОСОБА_1, однак, фактично половина вартості автомобілю сплачена ОСОБА_4 в рахунок її власних коштів, а іншу частину сплачує фактично вона одноособово, оскільки є поручителем за кредитним договором. Право власності на автомобіль Hyundai і10, 2014 року випуску, на цей час зареєстроване за ОСОБА_4 на підставі відповідної заяви ОСОБА_1, автомобіль перебуває у фактичному володінні ОСОБА_4

Будинок по вул. Килимовій, 9 у м. Запоріжжя є особистою власністю ОСОБА_4., оскільки придбаний після розірвання шлюбу та за кошти ОСОБА_4, частина яких у сумі 280000 гривень була виручена від продажу квартири по вул. Чарівній у м. Запоріжжя, а частина у розмірі 17000 доларів США отримана в позику у матері ОСОБА_4

Фактично ОСОБА_4 почала жити разом з ОСОБА_1 наприкінці 2010 року після народження їх спільної доньки ОСОБА_9, у листопаді 2013 року за рішенням суду шлюб було розірвано, але ОСОБА_9 мешкали разом як подружжя до грудня 2013 року або січня 2014 року, після чого стосунки між ними припинились. Також ОСОБА_4 вказала, що при оформленні договору купівлі-продажу будинку по вул. Килимова, 9 у м. Запоріжжя ОСОБА_1 надавалась письмова згода на придбання будинку, оскільки у паспорті ОСОБА_4 не було відмітки про розірвання шлюбу та нотаріус пояснив, що потрібна така згода.

В судовому засідання за клопотанням сторін були допитані свідки, які пояснили наступне.

Свідок ОСОБА_10 вказала, що протягом кількох років є подругою ОСОБА_4, протягом 2014-2015 року багаторазово відвідувала ОСОБА_4 у будинку по вул. Килимовій, 9 у м. Запоріжжя, однак, в будинку ОСОБА_1 бачила лише одного разу, коли він приходив відвідати дітей, в будинку чоловічих речей не бачила.

Свідок ОСОБА_11 суду пояснив, що працює заступником директора ПП «Корінтія», 15.07.2014 року переоформлювався автомобіль Хюндай І10, 2013 року випуску, власником якого був ОСОБА_1 Автомобіль відповідно до укладеного з ОСОБА_1 договору комісії був проданий іншій особі. При укладенні договору були присутні як ОСОБА_1, так і ОСОБА_4, яка не заперечувала проти продажу автомобілю, але письмової згоди на розпорядження автомобілем від неї не відбиралось.

Свідок ОСОБА_12 в судовому засідання надав показання, що перебуває у дружній стосунках з ОСОБА_1, якому допомагав встановлювати вікна у квартирі по вул. Аваліані, квартирі по вул. Чарівній та будинку в районі вул. Музикальної. При цьому договори на надання послуг з установки вікон укладалися ОСОБА_1, оплата послуг також здійснювалась ним.

Свідок ОСОБА_13 суду пояснив, що з 2005-2006 року знайомий з воло хіною Р.В., а з 2007 року з ОСОБА_1 В 2014 році навесні або влітку ОСОБА_1 та ОСОБА_4 приїхали окремо на різних автомобілях та просили позичити їй 10000 доларів для придбання будинку. Також вони звертались до свідка, який працює в агенції нерухомості, для продажу квартири по вул. Чарівній та квартири по вул. Південне шосе. Також свідок зустрічався у 2015 році з ОСОБА_1, а після цього у сепрні 2015 року з ОСОБА_4, які вказували про те, вони разом не живуть.

Свідок ОСОБА_14 в судовому засіданні вказала, що працювала з 2010 року разом з ОСОБА_1, а з весни 2011 року знайома також і з ОСОБА_4 у 2011 році ОСОБА_1 та ОСОБА_4 купували квартиру, для чого позичали грошові кошти. 11.11.2011 року сторони уклали шлюб. Також навесні 2014 року ОСОБА_1о. казав, що вони мають намір купити будинок, у зв'язку з чим намагаються продати інше майно, а свідок, у свою чергу, позичила сторонам 25000 гривень та 1000 доларів США, але розпискою або договором така позика не оформлювалась. На цей час кошти не повернуті. Також свідок посилалась на вчинення з боку ОСОБА_4 психологічного тиску на неї,як свідка, який виражався у дзвінках ОСОБА_4 та проханнях не приходити суду та не надавати свідчень.

Свідок ОСОБА_15 надав пояснення, що є батьком ОСОБА_1 Певний час тому він познайомився з ОСОБА_4, оскільки вони з ОСОБА_1 почали жити разом, потім у них народилась спільна донька. Спочатку подружжя мешкало в однокімнатній квартирі, але де вона розташована свідок не пригадує, а потім знайшли трикімнатну квартиру в Шевченківському районі м. Запоріжжя та вирішили її придбати, для чого просили позичити їм 10000 доларів США. Натомість свідок разом з дружиною вирішив подарувати ОСОБА_1 та ОСОБА_4 10000 доларів США, після чго квартира була придбана. 17.07.2014 року в день святкування народження свідка ОСОБА_1 та ОСОБА_4 повідомили, що збираються придбати будинок, а потім придбали будинок в Космічному районі м. Запоріжжя. У вказаному будинку свідок був, на той час в будинку перебував лише ОСОБА_1, достовірно де мешкав ОСОБА_1 свідку невідомо. Про те, що подружжя ОСОБА_1 розірвало шлюб ще у 2013 році свідок не знав. Дізнався про це лише, коли ОСОБА_4 предявила позов про стягнення аліментів на утримання доньки.

Свідок ОСОБА_16 в судовому засіданні пояснив, що мешкає за адресою: АДРЕСА_9 з жовтня 2013 року та деякий час був сусідом родини ОСОБА_4. До серпня 2014 року ОСОБА_4 мешкали у кватирі, а потім переїхали в будинок. У період мешкання у ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 працював у м. Мелітополь, а на вихідні повертався до м. Запоріжжя. У серпні 2014 року до будинку вивозили речі та побутову техніку, а через кілька днів святкували новосілля. Після чого свідок одного разу приїжджав до ОСОБА_1 в будинок, але не памятає чи був у того ключ від будинку. У грудні 2014 року свідок приїжджав в будинок до ОСОБА_4 за ікрою, на той час ОСОБА_1 в будинку не мешкав, оскільки подружжя, зі слів ОСОБА_1, розірвало стосунки та ОСОБА_1 виїхав до своєї квартири. У квітні 2015 року свідок відвідував ОСОБА_1 в іншій квартирі.

Свідок ОСОБА_17 суду пояснила, що дружить з ОСОБА_4, з якою знайома з 2009 року. У 2011 році ОСОБА_4 та ОСОБА_1 уклали шлюб та мешкали у квартирі по вул. Чарівній у м. Запоріжжя. Восени 2013 року свідок відвідувала ОСОБА_4 у квартирі, на той час ОСОБА_1 мешкав у м. Мелітополь. У листопаді 2013 року ОСОБА_1Ою. та ОСОБА_4 приїздили до свідка на день народження, а у грудні 2013 року на хрестинах доньки свідка ОСОБА_1 був один. У другій половині 2014 року свідок дізналась, що подружжя ОСОБА_1 розлучилось. У 2015 році влітку свідок відвідувала ОСОБА_4 у будинку, але ОСОБА_1 там не було, у вересні 2014 році на день народження доньки свідка ОСОБА_1 приїжджали окремо.

Свідок ОСОБА_18 в судовому засіданні пояснила, що є матірю ОСОБА_4 Квартиру по вул. Чарівній у м. Запоріжжя ОСОБА_4 придбала, оскільки була продана квартира, належні чоловіку свідка - батьку ОСОБА_4 Потім вказана квартира була продана та ОСОБА_4 придбала будинок в Космічному районі м. Запоріжжя, на придбання якого свідок надала їй у позику 17000 доларів США. Коли саме ОСОБА_4 розлучились свідку не відомо, але на час придбання будинку вони разом не мешкали та спільного господарства не вели.

Свідок ОСОБА_19 вказала, що знайома з ОСОБА_4 з 2011 року, влітку 2014 року чоловік свідка допомагав ОСОБА_4 вивезти речі до будинку, де свідок ОСОБА_4 у 2014 році відвідувала, але ОСОБА_1 там не бачила. Також свідок вказала, що ОСОБА_1 взимку десь у січні-лютому 2014 року мешкав у м. Мелітополь та казав, що з родиною не проживає.

Свідок ОСОБА_20 суду пояснила, що будинок по вул. Килимовій, 9 у м. Запоріжжя належав її чоловіку, який вирішив його продати. Будинок ОСОБА_4 та ОСОБА_1 оглядали разом, при укладенні угоди та сплаті коштів також були присутні обоє. Коли свідок після продажу будинку відвідувала ОСОБА_4, то ОСОБА_1 там не бачила.

Свідок ОСОБА_21 в судовому засіданні пояснила, що є сестрою ОСОБА_4 ОСОБА_1 знає з 2007 року. Коли ОСОБА_4 придбавала квартиру по вул. Чарівній у м. Запоріжжя, то батько сестер продав належну йому квартиру та віддав усі кошти ОСОБА_4 у 2014 році ОСОБА_4 придбала будинок та мешкала там разом із дітьми, а ОСОБА_1 свідок в будинку не бачила. Подружжя ОСОБА_1 розлучилось наприкінці 2013 року та після розлучення разом не мешкали.

Свідок ОСОБА_22 суду пояснила, що мешкає у будинку № 11 по вул. Килимова у м. Запоріжжя. Влітку 2014 року в будинку по вул. Килимова, 9 у м. Запоріжжя мешкав ОСОБА_1, а потім приїхала ОСОБА_4 Коли саме ОСОБА_1 виїхав з будинку свідку невідомо.

Свідок ОСОБА_7 суду пояснила, що є колишньою дружиною ОСОБА_1, з яки розлучилась у 2011 році, але фактично шлюбні стосунки були перервані раніше. У 2014 році подружжя ОСОБА_1 їздило на відпочинок до смт. Кирилівка, їздили на різних автомобілях.

Свідок ОСОБА_23 вказав, що ОСОБА_1 знає близько 12 років. Влітку 2014 року ОСОБА_1 повідомив свідка, що вони придбали будинок, але за які кошти свідку невідомо. ОСОБА_23 допомагав при переїзді до будинку у зборі речей та їх перевезенні, а потім занесенні до будинку. На момент придбання будинку ОСОБА_1 працював у м. Мелітополь. Потім свідок допомагав ОСОБА_1 здійснювати ремонт в будинку, але ОСОБА_4 в будинку не було. Восени 2015 року свідок відвідував ОСОБА_4, але на той час ОСОБА_1 мешкав у м. Київ.

Свідок ОСОБА_24 суду пояснив, що наприкінці весни або на початку літа 2015 року в будинку по вул. Килимовій у м. Запоріжжя здійснював переобладнання батарей опалення, при цьому був присутній ОСОБА_1Восени 2015 року за викликом ОСОБА_4 також здійснював ремонт в будинку, ОСОБА_1 того дня повернувся з м. Київ. Також протягом 2015 року свідок здійснював певні ремонтні роботи в будинку.

Свідок ОСОБА_25 суду пояснив, мешкав у квартирі АДРЕСА_10 та кілька років був сусідом родини ОСОБА_1. Влітку 2014 року ОСОБА_1 повідомив свідка, що придбали будинок та ОСОБА_1 виїхали до будинку, при чому свідок допомагав з перевезенням речей. Влітку 2014 року ОСОБА_1 показував свідку будинок, в якому на той час проводився ремонт.

Свідок ОСОБА_26 суду пояснила, що є приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу та посвідчувала попередній договір 01.04.2014 року та договір купівлі-продажу будинку по вул. Килимовій у м. Запоріжжя від 29.07.2014 року. При укладенні угод ОСОБА_1 та ОСОБА_4 не вказували на те, що вони розлучені, відміток у паспортах не було, копію рішення суду не надавали, тому нотаріусом було посвідчено підпис ОСОБА_1 на письмовій згоді на придбання будинку ОСОБА_4

При вивченні письмових доказів судом встановлено.

ОСОБА_1 та ОСОБА_4 уклали шлюб 11.11.2011 року, що підтверджено копією свідоцтва про шлюб (т. 1 а.с. 13), який був розірваний рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 05.11.2013 року, яке набрало законної сили 16.11.2013 року (т. 1 а.с. 16).

До укладення шлюбу з ОСОБА_4 ОСОБА_1 з 02.03.2001 року по 26.04.2011 року перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_7, а ОСОБА_4 до укладення шлюбу з ОСОБА_1 перебувала у шлюбі з ОСОБА_27 з 01.11.2003 року по 15.04.2011 року (т. 1 а.с. 17, 108).

18.09.2009 року у ОСОБА_4 народилась донька ОСОБА_9, батьком якої є ОСОБА_1, що підтверджено копією свідоцтва про народження (т. 1 а.с. 14), рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 06.10.2011 року (т.1 а.с. 15), увхали Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 13.02.2012 року (т. 1 а.с. 116).

До укладення між сторонами шлюбу ОСОБА_4 за договором купівлі-продажу від 07.02.2011 року була придбана за 50000 гривень квартира АДРЕСА_11 (т. 1 а.с. 109).

Як зазначала ОСОБА_4 та це певною мірою підтверджено і ОСОБА_1 на оплату вартості цієї квартири частково пішли кошти від продажу батьком ОСОБА_4 належної йому квартири за адресою: АДРЕСА_12.

Дійсно, відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 07.02.2011 року (т. 1 а.с. 200-203) ОСОБА_28 продана квартира АДРЕСА_13 за 40000 гривень.

Враховуючи, що договори з продажу квартири по вул. Аваліані та придбання квартири по вул. Чарівній укладались в один день та посвідчувались одним і тим самим нотаріусом, у суду немає підстав сумніватися, що кошти від продажу належної ОСОБА_28 квартири по вул. Аваліані повністю або частково могли бути використані для оплати вартості квартири по вул. Чарівній у м. Запоріжжя.

Також, враховуючи покази свідків ОСОБА_16, ОСОБА_18, ОСОБА_23, ОСОБА_25, протокол замовлених послуг № 806032796 від 21.03.2011 року, підписаний ОСОБА_1 про надання послуг телебачення та доступу до мережі Інтернет за адресою: м. Запоріжжя, вул. Чарівна. 147 кв. 104, факт перебування сторін у шлюбі з 2011 по 2013 роки, у суду немає підстав сумніватися в тому, що в квартирі за адресою: АДРЕСА_4 ОСОБА_4 та ОСОБА_1 певний час мешкали разом та мали подружні стосунки.

Водночас квартира по вул. Аваліані сторонам не належала, квартира по вул. Чарівній у м. Запоріжжя придбана до укладення шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 та в період перебування ОСОБА_4 у іншому зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_27, тож така квартира не могла вважатися спільним майном подружжя ОСОБА_4, як і кошти, отримані від її продажу в подальшому.

24.07.2014 року ОСОБА_4 вказана квартира була продана ОСОБА_29 за 288 000 гривень відповідно до договору купівлі-продажу від 24.07.2014 року.

В період перебування сторін у офіційно зареєстрованому шлюбі ними були придбані:

квартира за адресою: м. Запоріжжя, вул. Південне, шосе, 2, кв. 22 загальною площею 29,47 кв.м. за 145800 гривень на підставі договору купівлі-продажу від 17.12.2012 року (т. 1 а.с. 24-25);

автомобіль Mitsubishi Lancer, 2011 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, вартістю на момент придбання 135160 гривень, на підставі довідки-рахунку від 05.03.2012 року (т. 1 а.с. 30. 31);

автомобіль Hyundai і10, 2013 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3, вартістю 116825 гривень, на підставі договору купівлі-продажу автомобілю № ЗП-0009115 від 16.09.2013 року, укладеного між ТОВ «Богдан-Авто Запоріжжя» та ОСОБА_1 та довідки-рахунку від 19.09.2013 року (т. 1 а.с. 85, 184-185),

право власності на які зареєстроване за ОСОБА_1,

а також 1/2 частка квартири АДРЕСА_14 а у м. Запоріжжя на підставі договору купівлі-продажу від 10.06.2013 року (т. 1 а.с. 142-143), право власності на яку зареєстроване за ОСОБА_4

Сторони не заперечували в судовому засіданні, що таке майно вони визнають спільним сумісним майном подружжя.

Автомобіль Mitsubishi Lancer, 2011 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, був придбаний частково за кошти в сумі 80000 гривень, отримані ОСОБА_1 за кредитним договором № 12/ФО-с/12, укладеним 07.03.2012 року між ТОВ «ФК «Ніко Капітал» та ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 145-147).

Відповідно до довідки ТОВ «Ніко Капітал» від 11.02.2013 року (т. 1 а.с. 148) заборгованість за вказаним кредитним договором була сплачена достроково і повністю.

Автомобіль Hyundai і10, 2013 року випуску, був придбаний частково за кошти в сумі 58412,50 гривень, отримані в кредит за кредитним договором № 23878886, укладеним 20.09.2013 року між ПАТ «Перший український міжнародний банк» та ОСОБА_1 та перебував у заставі позикодавця відповідно до договору застави транспортного засобу № 23915125 (т. 1 а.с. 88-92, 181-183, 187).

15.07.2014 року автомобіль Hyundai і10, 2013 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3, був знятий з реєстраційного обліку та на підставі довідки-рахунку був переданий у власність та 16.07.2014 року зареєстрований за ОСОБА_30 (т. 1 а.с. 86, 87, 172).

Таким чином, вказаний автомобіль був придбаний в період перебування сторін у шлюбі та є спільним майном подружжя.

Разом з тим між подружжям у порядку ст. ст. 60, 70, 74 СК України ділиться те майно, набуте у шлюбі та/або під час спільного проживання без реєстрації шлюбу, яке є наявним у натурі та перебуває у власності чоловіка та жінки.

Натомість на час звернення з позовом та вирішення судом спору автомобіль Huindai і10, 2013 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3, вибув з власності ОСОБА_1 та відсутній в натурі, тож не може бути поділений судом або враховуватись при поділі майна подружжя, адже, на час розгляду справи підстав вважати, що розпорядження вказаним автомобілем ОСОБА_1 відбулось всупереч вимогам закону немає.

При цьому судом враховується, що у разі розпорядження вказаним автомобілем ОСОБА_1 без згоди ОСОБА_4 остання не позбавлена можливості захистити своє право в судовому порядку шляхом визнання відповідного правочину недійсним або стягнення з ОСОБА_1 компенсації належної їй частки від вартості автомобілю.

Після розірвання за рішенням суду шлюбу між сторонами ОСОБА_4 та ОСОБА_1 було придбане наступне майно.

06.10.2014 року на підставі договору купівлі-продажу автомобіля № ЗП-0003619 від 06.10.2014 року, укладеного між ТОВ «Богдан-Авто Запоріжжя» та ОСОБА_1, довідки-рахунку ОСОБА_1 був придбаний автомобіль Hyundai і10, 2014 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2, (т. 1 а.с. 32, т. 2 а.с. 61-63).

Зазначений автомобіль був придбаний за 189300 гривень, з яких кошти в сумі 139300 гривень отримані ОСОБА_1 в кредит за кредитним договором від 10.10.2014 року, укладеним між ПАТ «КредоБанк» та ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 33-34).

Відповідно до договору поруки від 10.10.2014 року (т. 1 а.с. 35) ОСОБА_4 виступила поручителем за зобовязаннями ОСОБА_1 за вищевказаним кредитним договором.

Згідно з довідкою ПАТ «КредоБанк» від 21.10.2015 року (т. 1 а.с. 78) станом на 21.10.2015 року заборгованість за тілом кредиту за кредитним договором від 10.10.2015 року становить 57523,07 гривень.

Як вбачається з довідки Територіального сервісного центру № НОМЕР_4 України в Запорізькій області від 23.02.2016 року (т. 1 а.с. 163), довідки Територіального сервісного центру № НОМЕР_5 України в Запорізькій області від 01.03.2016 року (т. 1 а.с. 163, 167) та копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (т. 1 а.с. 240) 29.05.2015 року вищевказаний автомобіль на підставі довідки-рахунку був перереєстрований на нового власника ОСОБА_4

В судовому засіданні ОСОБА_4 визнала той факт, що автомобіль Hyundai і10, 2014 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2, на час розгляду справи судом перебуває у її фактичному володіння та вона ним користується, будучи його власником.

Оскільки на час розгляду судом справи ОСОБА_1 законність переоформлення права власності на автомобіль Hyundai і10, 2014 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2, не оспорена, хоча і є предметом досудового розслідування в межах кримінального провадження (т. 2 а.с. 9-12, 165, 166, 188-189, 200), ОСОБА_1 не звертався в судовому порядку з вимогами про визнання недійсною угоди чи угод, на підставі яких право власності на автомобіль набула ОСОБА_4, або з вимогами про витребування майна з чужого незаконного володіння, та не позбавлений такого права і зараз, суд не вбачає підстав для визнання за ним права власності на цей автомобіль, оскільки фактично придбаний автомобіль був самим ОСОБА_1 після розірвання шлюбу між сторонами, тож спільним майном подружжя суд його не вважає, а питання щодо законності набуття права власності на цей автомобіль ОСОБА_4 не є предметом доказування чи вирішення у цьому цивільному провадженні, адже позивачем вимоги заявлені саме про розподіл майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя.

29.07.2014 року між ОСОБА_31 та ОСОБА_4 укладений договір купівлі-продажу житлового будинку, за яким ОСОБА_4 придбала житловий будинок літ. Б загальною площею 129,2 кв.м. з господарчими будівлями та спорудами, який розташований у м. Запоріжжя, вул. Килимова, 9, за 479 371 гривень (т. 1 а.с. 19-21).

Як визначено п. 3 вказаного договору оплата за будинок була здійснена покупцем частками, а саме 111 000 гривень сплачені 01.04.2014 року згідно попереднього договору, 140 000 гривень 01.05.2014 року, 140 000 гривень 01.06.2014 року, 88 371 гривня при підписанні договору купівлі-продажу будинку.

Право власності на будинок зареєстроване в установленому порядку, що підтверджено копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (т. 1 а.с. 21).

При укладенні попереднього договору 01.04.2014 року (т. 2 а.с. 178-180) та договору купівлі-продажу будинку ОСОБА_1 надавалась письмова згода ОСОБА_4, як дружині заявника, на придбання за спільні кошти у спільну сумісну власність вказаного будинку (т. 1 а.с. 22, т. 2 а.с. 180).

Суд не може погодитись з твердженням позивача за первісним позовом на те, що наданням такої згоди підтверджено перебування осіб у фактичних шлюбних стосунках та придбання будинку у спільну сумісну власність, оскільки з пояснень нотаріуса та результатів вивчення паспортів сторін вбачається, що на час укладення як попереднього, так і основного договору ОСОБА_4 та ОСОБА_1 не повідомили нотаріуса про те, що шлюб між ними розірвано, відповідного рішення суду не надали, а в паспортах сторін відмітки про розірвання шлюбу були відсутні.

За таких обставин нотаріус у відповідності до вимог ст. 43 Закону України «Про нотаріат» № 3425 від 02.09.1993 року та ст. 65 ч. 3 СК України, встановивши особу ОСОБА_4 за її паспортом, в якому малась відмітка лише про реєстрацію шлюбу з ОСОБА_1, та за умови ненадання рішення суду про розірвання шлюбу та відсутності у паспорті відповідної відмітки про розірвання шлюбу, був зобовязаний взяти з ОСОБА_1 письмову згоду на укладення такої угоди.

Сторони вказували на те, що кошти на придбання будинку були виручені частково від продажу квартири АДРЕСА_7, натомість це не в повній мірі узгоджується з дослідженими судом документами, адже на момент продажу квартири по вул. Чарівній та отримання її вартості, що відбулось до підписання договору купівлі-продажу квартири, за будинок вже було сплачено 391000 гривень. Відомостей коли саме були фактично отримані кошти за квартиру сторонами суду не надано.

Також суд не може вважати встановленим, що кошти в сумі 21730,80 гривень, отримані ОСОБА_1 за кредитним договором від 11.07.2014 року, укладеним між ОСОБА_1 та ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень» (т. 1 а.с. 206-207), були використані в якості часткової оплати за будинок по вул. Килимовій, 9 у м. Запоріжжя, оскільки кредит надавався без визначення мети використання кредитних коштів, а інших доказів того, що ці кошти пішли на сплату вартості будинку суду не надано.

Суду також не надано достовірних та належних доказів того, що для оплати вартості будинку були використані кошти, отримані ОСОБА_4 у позику, оскільки підтвердження укладення договорів позики немає.

Враховуючи, що підставою для визнання будинку по вул. Килимова, 9 у м. Запоріжжя спільною власність та розподілу його між сторонами ОСОБА_1 визначено саме придбання його під час перебування сторін у фактичних шлюбних стосунках без реєстрації шлюбу, тож судом не встановлюється за рахунок яких саме коштів такий будинок був придбаний.

З відмітки у паспорті ОСОБА_1 вбачається, що останній був зареєстрований проживаючим з 15.08.2012 року по 23.07.2014 року за адресою: АДРЕСА_15, з 23.07.2014 року по 19.09.2014 року за адресою: АДРЕСА_8, а з 23.09.2014 року ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2.

Посилання позивача за первісним позовом та його представників на те, що факт реєстрації ОСОБА_1 за згодою ОСОБА_4 у будинку по вул. Килимовій у м. Запоріжжя підтверджує факт фактичного проживання ОСОБА_1 за вказаною адресою та перебування сторін у фактичних шлюбних відносинах, на переконання суду, є помилковими, оскільки відповідно до ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» № 1382 від 11.12.2002 року реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Фактично реєстрація місце проживання є юридичною процедурою обліку фізичних осіб за обраним ними місцем проживання, є обовязком особи, за невиконання якого особа може понести відповідальність, встановлену чинним законодавством.

Сама по собі реєстрація місця проживання за відсутності інших правових підстав не надає особі будь-яких прав на житло, зокрема, не може свідчити ані про право власності, ані про право користування житлом, в якому особа зареєстрована проживаючою.

Крім того, відповідно до довідки УДМС України в Запорізькій області від 18.11.2015 року № 2316/2745 (т. 1 а.с. 81) на час надання такої довідки, в будинку № 9 по вул. Килимовій у м. Запоріжжя, окрім ОСОБА_1, ОСОБА_4, та її дітей, в будинку також зареєстровані і ОСОБА_27 колишній чоловік ОСОБА_4, ОСОБА_32 попередній власник будинку, та ОСОБА_33, які натомість будь-яких речових прав на будинок на той час вже не мали.

В якості доказу фактичного проживання ОСОБА_1 у спірному будинку позивачем за первісним позовом наданий акт про фактичне проживання, складений головою квартального комітету № 124 за участю громадян ОСОБА_22 та ОСОБА_34 від 06.11.2015 року (т. 1 а.с. 37). Зазначений акт судом в якості доказу фактичного проживання ОСОБА_1 не приймається, оскільки голові квартального комітету не надано повноважень щодо складення подібних актів та встановлення фактів щодо проживання громадян за певними адресами.

Крім того, позивачем за зустрічним позовом ОСОБА_4 суду надані довідки № 399 від 14.07.2015 року та № 582 від 29.09.2015 року (т. 1 а.с. 100, 101), які видані тією ж головою квартального комітету ОСОБА_35 та за підписом тих самих ОСОБА_36 та ОСОБА_34, з якої вбачається, що ОСОБА_1 станом на липень 2015 року та вересень 2015 року в будинку не мешкав.

Сумніви у достовірності зазначених відомостей викликає у суду і інформація, зазначена в характеристиці ОСОБА_1, наданій тою самою головою квартального комітету ОСОБА_35 10.11.2015 року, оскільки сам ОСОБА_1 стверджував, що фактично перебував у шлюбних стосунках з ОСОБА_4 до жовтня 2015 року, перебуваючи при цьому тимчасово у м. Київ (т. 1 а.с. 38).

При вирішенні позовних вимог за первісним та зустрічним позовами суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів,їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. При цьому кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування (а, отже, і рішення суду) не може ґрунтуватися на припущеннях.

Стаття 11 ЦПК України вказує, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Щодо вимог ОСОБА_1 про встановлення факту проживання сторін однією сім'єю без реєстрації шлюбу в період часу з 17.11.2013 року, тобто з часу набрання законної сили рішенням суду про розірвання шлюбу між сторонами, та до жовтня 2015 року, суд керується таким.

Згідно зі ст. 74 СК якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення гл. 8 цього Кодексу.

Тобто при застосуванні ст. 74 СК слід виходити з того, що зазначена норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Крім того, для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК суд повинен встановити факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.

За приписами ч. 2 ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Подружжя вважається сім'єю і тоді, коли дружина та чоловік, у зв'язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові N 6-37цс11 від 20 лютого 2012 року, яка згідно зі ст. 360 7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що ст. 74 СК України поширюється на правовідносини між чоловіком та жінкою, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, і для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім'ї.

Майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

У зв'язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім'єю, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці.

Сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові N 6-66цс13 від 18 березня 2013 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Оцінюючи покази допитаних в судовому засіданні свідків, суд виходить з того, що як свідки, які стверджували, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 після розірвання шлюбу продовжували перебувати у фактичних шлюбних стосунках, так і свідки, які це заперечували, фактично висловлювали з цього приводу свою субєктивну думку, яка ґрунтувалась на їх власному сприйнятті та переосмисленні відносин між сторонами та висловлювань ОСОБА_4 та ОСОБА_1 з цього приводу.

При цьому жоден зі свідків фактично не може підтвердити або спростувати того, чи дійсно після розірвання шлюбу у 2013 році ОСОБА_1 та ОСОБА_4 підтримували стосунки, притаманні саме подружжю, ведучи спільне господарство, маючи спільний бюджет, яким розпоряджалися за взаємною згодою, здійснюючи спільні покупки, мешкаючи разом, виховуючи дітей, проводячи спільно відпочинок, тощо.

Отже, покази свідків щодо перебування ОСОБА_1 та ОСОБА_4 у фактичних шлюбних відносинах у 2014-2015 роках, зокрема, і під час придбання будинку у липні 2014 року, суд оцінює критично, враховуючи їх суперечливість та неузгодженість.

Про такі обставини не свідчать, на переконання суду, і фотографії, надані позивачем ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 213-222), на яких зображені як ОСОБА_1 з ОСОБА_4, так і діти, родичі та друзі, адже фактично не виявляється можливим встановити час їх виконання, оскільки ОСОБА_1 та ОСОБА_4 з цього приводу надавали різні пояснення, а ОСОБА_4 при цьому демонструвала ці ж фотографії на мобільному телефоні з фіксацією дати створення файлу зображення, яка не відповідала зазначеній ОСОБА_1

Єдина спільна фотографія ОСОБА_1, ОСОБА_4 та ОСОБА_9 (т. 1 а.с. 222), щодо якої сторони дійшли згоди, що вона зроблена у серпні 2014 року, не може вказувати на подружні стосунки сторін, адже ОСОБА_4 пояснила, що ця фотографія була здійснена під час відпочинку її з дітьми, у період якого ОСОБА_1 одного разу приїздив відвідати свою доньку ОСОБА_9, та ці твердження не спростовані будь-яким чином.

Водночас суд не може погодитись з твердженнями представника ОСОБА_4 ОСОБА_5в. про те, що факт та час припинення подружніх стосунків між сторонами встановлений рішеннями судів про розірвання шлюбу та стягнення аліментів, оскільки вважає, що таких висновків представник дійшов внаслідок вільного та невірного тлумачення норм чинного законодавства.

Стаття 61 ЦПК України вказує, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

В рішенні Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 05.11.2013 року про розірвання шлюбу між сторонами вказано, що, звертаючись з таким позовом до суду, ОСОБА_1 зазначив, що шлюбні стосунки між сторонами фактично припинені. В рішенні Шевченківського районного суду від 16.10.2015 року при вирішенні спору про стягнення аліментів судом також вказано, що при зверненні з таким позовом ОСОБА_4 зазначила, що шлюбні відносини між сторонами припинені з серпня 2013 року.

Отже, обставини та час фактичного припинення шлюбних стосунків між сторонами не були предметом встановлення судом або предметом спору по обом цим справам, а такі обставини зазначені в описовій частині рішення суду, де викладається, зокрема, узагальнена позиція відповідача та пояснення осіб, які беруть участь у справі.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що належних та допустимих доказів того, що після розірвання шлюбу та на час придбання спірного майна ОСОБА_37 та ОСОБА_4 перебували у фактичних шлюбних стосунках або придбали майно внаслідок спільної праці таких осіб, як сім'ї суду, не надано, тож в цій частині у задоволенні позовних вимог належить відмовити.

При вирішенні вимог про розподіл майна подружжя суд, окрім вищевказаного, також керується наступним.

Стаття 60 СК України вказує, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

За статтею 70 СК України у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до п. п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року N 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК).

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що на час розгляду справи спільним сумісним майном подружжя, яке наявне в натурі та може бути розподілене між сторонами, є квартира АДРЕСА_16 вартістю 265 528 гривень; ? частка квартири АДРЕСА_2 вартістю 229106 гривень та автомобіль Mitsubishi Lancer, 2011 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, вартістю 135160 гривень.

Відповідно до висновків експерта-ріелтора (т. 1 а.с. 18, 27, 23) станом на 21.12.2015 року ринкова вартість житлового будинку за адресою: м. Запоріжжя, вул. Килимова, 9 становить 670 000 гривень, двокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_17 460000 гривень, однокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_5 270000 гривень.

Данні висновки суд не приймає до уваги як такі, що в належним чином підтверджують ринкову вартість обєктів нерухомості, оскільки до висновків не надано документів на підтвердження того, що така оцінка є результатом практичної діяльності суб'єкта оціночної діяльності, який здійснює свою діяльність у відповідності до вимог Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» № 2658 від 12.07.2001 року.

Відповідно до звітів про оцінку майна № ON160420-002, № ON160420-003, № ON160420-001 ринкова вартість станом на 20.04.2016 року однокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_5 становить 265 528 гривень, ринкова вартість житлового будинку за адресою: м. Запоріжжя, вул. Килимова, 9. становить 897 105 гривень, ринкова вартість ? частки квартири за адресою: АДРЕСА_8, становить 229 106 гривень (т. 2 а.с. 69-91, 121-143, 144-164).

Враховуючи, що така оцінка здійснена субєктом оціночної діяльності, право якого на здійснення оцінки майна підтверджене відповідними документами, суд при визначенні вартості майна, яке підлягає розподілу, виходить з результатів оцінки, визначених у звітах, наданих ОСОБА_1

При вирішенні питання про розподіл спільного майна між ОСОБА_1 та ОСОБА_4, суд виходить з наступного.

Розпорядженням голови районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району № 388р від 07.07.2012 року ОСОБА_4 призначена опікуном на малолітньою ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_3 (т. 1 а.с. 121), за якою закріплено право користування квартирою за адресою: АДРЕСА_8.

Фактично опікувана ОСОБА_8 проживає постійно разом з ОСОБА_4, тож суд вважає доцільним 1/2 частку квартири АДРЕСА_18 залишити ОСОБА_4

Щодо залишення квартири АДРЕСА_16 у власності ОСОБА_1 сторони дійшли згоди, тож суд погоджується з тим, що цю квартиру слід залишити ОСОБА_1

При вирішенні питання про розподіл автомобілю Mitsubishi Lancer, 2011 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, суд виходить з того, що на час розгляду справи судом автомобіль фактично перебуває у володінні ОСОБА_1, ОСОБА_4 у свою чергу має у власності та фактично використовує автомобіль Hyundai і10, 2014 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2, тож суд вважає справедливим автомобіль Mitsubishi Lancer, 2011 року випуску, залишити у власності ОСОБА_1

Отже, загальна вартість майна, яке підлягає розподілу між сторонами становить 629794 гривні, на кожного з подружжя, виходячи з рівності часток, приходиться 314897 гривень.

Оскільки ОСОБА_1 виділяється майно загальною вартістю 400688 гривень, а ОСОБА_4 майно вартістю 229106 гривень, суд вбачає підстави для стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 грошової компенсації різниці у вартості її частки в розмірі 85791 гривень.

При розподілі судових витрат суд керується вимогами ст. 88 ЦПК України, яка вказує, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Також, враховуючи, що позивачем за зустрічним позовом ОСОБА_4 судовий збір сплачений у більшому розмірі, ніж встановлено законом, відповідно до положень ст. 7 Закону України «Про судовий збір» суд вважає за необхідне повернути зайво сплачену суму судового збору.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 15, 57-60, 88, 208, 209, 212-215 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

Первісний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, визнання спільною сумісною власністю майна, розподіл майна задовольнити частково.

Зустрічний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про розподіл майна подружжя задовольнити частково.

Поділити спільне майно подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_4, виділивши ОСОБА_1 у власність квартиру АДРЕСА_1 вартістю 265528 гривень, та автомобіль Mitsubishi Lancer, 2011 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, вартістю 135160 гривень, ОСОБА_4 у власність ? частку квартири АДРЕСА_2 вартістю 229106 гривень.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 грошову компенсацію різниці вартості належної їй частки майна у сумі 85791 (вісімдесят п'ять тисяч сімсот девяносто одна) гривень.

В інший частині позовні вимоги за первісним та зустрічним позовами залишити без задоволення.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 судовий збір в сумі 3132,95 гривень (три тисячі сто тридцять дві гривні 95 коп).

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 1278,90 гривень (одна тисяча двісті сімдесят вісім гривень 90 коп).

Повернути ОСОБА_4 зайво сплачений судовий збір в сумі 2767,70 гривень (дві тисячі сімсот шістдесят сім гривень 70 коп), сплачений відповідно до квитанції 0.0.505713731.1 від 16.02.2016 року на суму 5231 гривень на рахунок 0009, одержувач УДКСУ у Шевченківському районі м. Запоріжжя Запорізької області, код одержувача 38025367, банк одержувача ГУ ДКСУ у Запорізькій області, код банку одержувача 813015, призначення платежу: *;101; 22030101; Судовий збір, за позовом ОСОБА_4/,Шевченківський районний суд м. Запоріжжя.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Запорізької області шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення, через Шевченківський районний суд м. Запоріжжя.

Суддя О.І. Дацюк