Номер провадження: 22-ц/785/8160/16
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Гірняк Л. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.12.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

ОСОБА_2

ОСОБА_3,ОСОБА_4

За участю секретаря Гарбуз В.О.

Розглянула у відкритому судовому засіданні м. Одеса апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства ОСОБА_5 «ПриватБанк» на рішення Київського районного суду м. Одеси від 06.10.2016 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства ОСОБА_5 «ПриватБанк» до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9, третя особа, що не заявляє самостійних вимог ОСОБА_10

-про визнання дій щодо реєстрації у предметі іпотеки третіх осіб неправомірними, анулювання реєстрації та виселення неправомірно зареєстрованих осіб,-

ВСТАНОВИВ :

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, у якому просив суд визнати дії відповідача ОСОБА_6, щодо реєстрації у предметі іпотеки відповідачів ОСОБА_7, ОСОБА_11 та ОСОБА_9 неправомірними, та вчиненими з порушенням умов законодавства, а також виселити вказаних осіб, місце проживання яких зареєстроване за адресою предмета іпотеки, - квартири №10 в будинку по проспекту Свободи , 109 в м. Одесі, та які фактично в ній проживають, з такої квартири, із зняттям з реєстраційного обліку в органі МВС України, до повноважень якого входять питання громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб, компетенція якого територіально поширюється на адресу вказаного житлового будинку. Вимоги обґрунтовував тим, що вказана квартира була передана банку у іпотеку на забезпечення зобовязань за кредитним договором №ODG0GA00000082 від 26 березня 2007 року, та в звязку з невиконанням позичальником зобовязань з повернення кредиту за рішенням суду про стягнення заборгованості, що випливає з вказаних зобовязань було звернено на зазначений предмет іпотеки. Через тимчасове обмеження у можливості реалізації такої квартири банк позбавлений можливості отримати фактичне задоволення своїх вимог до закінчення мораторію згідно Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», та реєстрація місця проживання відповідачів та їх фактичне проживання у квартирі, на яку звернуто стягнення,

на думку позивача, істотним чином порушує його права та охоронювані законом інтереси як іпотекодержателя. Посилаючись на те, що за вказаним договором іпотеки реєстрація місця проживання фізичних осіб у вказаній квартирі можлива лише за згоди позивача, а він згоди не надавав, представник позивача просив суд задовольнити позов.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 06 жовтня 2016 року у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства ОСОБА_5 банк "Приватбанк" до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9, третя особа, що не заявляє самостійних вимог ОСОБА_10 про визнання дій щодо реєстрації у предметі іпотеки третіх осіб неправомірними, анулювання реєстрації та з виселення неправомірно зареєстрованих осіб відмовлено.

В апеляційній скарзі ставиться питання про скасування рішення суду з ухваленням нового про задоволення позовних вимог посилаючись на недоведеність обставин справи,що мають значення для справи які суд вважав встановленими,невідповідність висновків суду обставинам справи,порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема посилається на те, що ОСОБА_11 та ОСОБА_9 зареєстровані в іпотечному майні 04.06.2013 року ,тобто після укладення іпотечного договору та на наявн6ість у них на праві власності садового будинку .

Судова колегія, заслухавши доповідь судді доповідача, вислухавши пояснення учасників судового процесу, перевіривши матеріалами справи та обговоривши доводи апеляційної скарги дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відмовляючи в заявлених вимогах районний суд виходив з того, що в іпотеку передано квартиру, яка була придбана не за рахунок кредитних коштів, а тому з підстав ст.109 ч.2 ЖУ України їх виселення, без надання їм іншого постійного житла, не передбачено законом. Одночасно зазначив, що законодавством не передбачено самостійного захисту порушеного права з визнанням дій вказаної особи протиправними, а тому позивачем обрано неналежний спосіб захисту .

Судова колегія погоджується з таким судженням районного суду з наступних підстав.

Матеріалами справи встановлено,сторонами не оспорюється, що Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» та ОСОБА_10 26.03.2007 р. уклали кредитний договір №ODG0GA00000082 за яким банк надав ОСОБА_10 кредит в розмірі 47569,00 дол. США строком до 23.03.2017 р., а позичальник зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» і ОСОБА_6 26.03.2007 р. уклали договір іпотеки. Згідно з п. 33.3 договору іпотеки ОСОБА_6 надала в іпотеку позивачу нерухоме майно, а саме: квартиру, загальною площею 55.30 кв. м., житловою площею 16.80 кв.м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1. , що належить їй на праві власності. Як вбачається з п.18.7. договору іпотеки іпотекодавець зобовязалась не передавати предмет іпотеки в оренду(майновий найм), у лізінг, наступну іпотеку, у спільну діяльність або у позичку не здійснювати його відчуження або інше розпорядження предметом іпотеки без письмової згоди іпотеко держателя. , а п.18.11- не надавати

документи у відповідні держоргани з метою реєстрації будь-яких осіб у предметі іпотеки без письмової згоди на це іпотеко держателя( а.с.9)

Відповідно рішення Київського районного суду м. Одеси від 28.02.2013 року на предмет іпотеки за іпотечним договором, а саме: квартиру, загальною площею 55.30 кв.м., житловою площею 16.80 кв.м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, звернуто стягнення шляхом продажу вказаного предмету іпотеки з укладанням від імені власника договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, за ціною визначеною договором іпотеки або на підставі оцінки майна субєкта оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на час укладення договору купівлі-продажу, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «Приватбанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмета іпотек. Одночасно судом було ухвалено рішення про виселення відповідачів ОСОБА_10 та ОСОБА_6 з вказаної квартири.( а.с. 11-13)

Постановами ВП №39426255 та ВП №39424522 від 20.12.2013 року, рішення Київського районного суду м. Одеси №1512/2141/2012 в частині виселення було виконано боржниками добровільно, у звязку з чим виконавчі провадження були закриті.

Відповідно до довідки (з місця проживання про склад сімї і реєстрації) №316 від 11.04.2016 року, у квартирі №10 в будинку №109 проживають ОСОБА_6С.(без реєстрації), ОСОБА_7 (реєстрація з 28.07.2003 року), ОСОБА_11 (реєстрація з 04.06.2013 року), та ОСОБА_9 (реєстрація з 04.06.2013 року).

За змістом ч.1 ст.575 Цивільного кодексу та ст.1 закону «Про іпотеку», іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, це вид забезпечення виконання зобовязання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобовязання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, передбаченому цим законом.

Відповідно до ст.589 ЦК, ч.1 ст.33 закону «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання іпотекодержатель управі задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених ст.12 цього закону. Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене в ст.590 ЦК і передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом. Крім того, правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено законом «Про іпотеку». Згідно із ч.3 ст.33 закону «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до ст.39 закону «Про іпотеку». Так, згідно із чч.1, 2 ст.39 цього закону в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною 1 ст.40 закону «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться в порядку,

встановленому законом. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є ст.109 ЖК Української РСР, у ч.1 якої передбачені підстави виселення.

Частина 3 ст.109 ЖК Української РСР регулює порядок виселення громадян. За змістом ч.2 ст.40 закону «Про іпотеку» та ч.3 ст.109 ЖК Української РСР, після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобовязані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до ч.2 ст.109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, ч.2 ст.109 ЖК Української РСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Тому аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі ч.2 ст.39 закону «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення ст.40 цього закону, так і норма ст.109 ЖК Української РСР.

Отже, за змістом цих норм, особам, які виселяються з жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у звязку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Установивши у справі, яка переглядається, що в іпотеку передано житловий будинок, який був придбаний не за рахунок отриманих кредитних коштів, районний суд дійшов обгрунтованого висновку про відсутність передбачених законом підстав для виселення мешканців із зазначеного будинку без надання їм іншого постійного житла так як відсутнє інше житло куди б вони могли вселитись.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суд України від 18 березня 2015 року у справі № 6-39цс15.

Доводи про наявність у них на праві власності садового будинку не є підставою для задоволення позовних вимог так як в ньому не передбачено постійне проживання.

Законодавець у ч. 1 ст. 16 ЦК установив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом.

При цьому слід виходити з положень ст. 11 ЦК про підстави виникнення цивільних прав і цивільних обовязків. Відповідно до них цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, передбачених актами цивільного законодавства,

. Особа здійснює свої права вільно на власний розсуд (ст. 12 ЦК).

Законодавець у ч. 1 ст. 16 ЦК установив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом.

Проте, такий спосіб захисту як визнання дій фізичних осіб неправомірними чинним законодавством не передбачено, а тому районний суд прийшов до правильного висновку, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту його прав.

Та обставина, що відповідачі були зареєстровані в спірній квартирі після укладення іпотечного договору самі по собі не є правовою підставою для задоволення позову та виселення з квартири відповідачів в котрій вони зареєстровані.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись 218, 303,308,315,317,319ЦПК України, судова колегія,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства ОСОБА_5 «ПриватБанк» відхилити.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 06.10.2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до касаційного суду на протязі 20 днів.

Голодуючий суддя - Л.А.Гірняк

Судді А.А.Калараш

ОСОБА_12