АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
провадження №22-ц/796/5005/2016 Головуючий у 1-й інстанції: Цокол Л.І.
справа №757/6267/14-ц Доповідач: Поліщук Н.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2016 року Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м.Києва в складі:

Головуючого-судді Поліщук Н.В.

суддів Білич І.М., Болотова Є.В.

за участю секретаря Горбачової І.В.

представника позивача ОСОБА_1 (пр-к ОСОБА_2.)

представників відповідачів ОСОБА_3 (пр-к ОСОБА_4.), ОСОБА_5 (пр-к

ОСОБА_6.), ОСОБА_7 (пр-к ОСОБА_6.)

розглянула у відкритому судовому засіданні в м.Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, поданою представником за довіреністю ОСОБА_1, апеляційною скаргою ОСОБА_6, поданою представником за довіреністю ОСОБА_8, на рішення Печерського районного суду м.Києва від 11 січня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_6, треті особи - Державна реєстраційна служба України, приватний нотаріус Миронівського нотаріального округу Київської області Шепітко Валентина Василівна про визнання права власності на квартиру, скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зобов»язання прийняти рішення про реєстрацію права власності та за зустрічним позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_10, треті особи - приватний нотаріус Миронівського нотаріального округу Київської області Товмач Олена Миколаївна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Каплун ЮрійВікторович, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кучеренко Наталія Петрівна про визнання недійсними довіреності та договорів купівлі-продажу,-

ВСТАНОВИЛА:

В березні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, у якому просив:

1. визнати право власності на об»єкт нерухомого майна - квартиру АДРЕСА_1;

2. скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 10286573 від 25 січня 2014 року та зобов»язати Державну реєстраційну службу України внести запис про скасування державної реєстрації права власності (номер запису про право власності: 4408384, зареєстрованим приватним нотаріусом Миронівського нотаріального округу Київської області Шепітко В.В., на підставі свідоцтва про право на спадщину, серія та номер 292, виданий 25 січня 2014 року приватним нотаріусом Миронівського нотаріального округу Київської області Шепітко В.В.) на ім»я ОСОБА_6 на об»єкт житлової нерухомості (квартиру), реєстраційний номер об»єкта нерухомого майна 82, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1;

3. зобов»язати Державну реєстраційну службу України прийняти рішення про державну реєстрацію права власності на об»єкт нерухомого майна - квартиру АДРЕСА_1 та внести до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про реєстрацію права власності про наявність права власності на об»єкт нерухомого майна - квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_2

Вимоги обґрунтовує тим, що 27 лютого 2006 року на підставі Договору купівлі-продажу, укладеного з ОСОБА_10 та посвідченого приватним нотаріусом Кучеренко Н.П., позивач набув право власності на квартиру АДРЕСА_1, яке 06 березня 2006 року зареєстрував у КП Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об»єкти нерухомого майна. З моменту набуття права власності проживає у квартирі зі своєю родиною, відкрито нею користується, укладає договори, що пов»язані з експлуатацією квартири, та несе витрати з утримання.

В січні 2014 року до нього із вимогою про звільнення квартири звернувся ОСОБА_6, після чого позивач виявив втрату оригіналу правовстановлюючого документа. Проте, замість втраченого (зіпсованого) примірника ним отримано дублікат.

Зазначає, що відповідач стверджує, що квартира йому належить на підставі Свідоцтва про право власності на спадщину, виданого приватним нотаріусом Шепітко В.В., яка відкрилася після смерті ОСОБА_14, при цьому остання була власником квартири перед ОСОБА_10, який відчужив квартиру на користь позивача.

Звертає увагу, що ОСОБА_14 відчужила спірну квартиру ОСОБА_10 на підставі договору-купівлі продажу від 16 грудня 2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Каплуном Ю.В. На підтвердження права власності на квартиру ОСОБА_14 представила дублікат Свідоцтва про право на спадщину за законом від 18 вересня 1995 року. В свою чергу, у Свідоцтві про право на спадщину, що видане ОСОБА_6, зазначено, що квартира належить спадкодавцю на підставі оригіналу Свідоцтва про права на спадщину.

Посилаючись на викладені обставини, позивач уважає, що до складу спадщини, яка відкрилася після смерті ОСОБА_14, не могла увійти спірна квартира, оскільки за життя спадкодавець її відчужила на підставі договору.

Не погодившись з первісним позовом, ОСОБА_6 подано зустрічний позов, уточнений в ході розгляду справи, у якому просить:

1. визнати недійсною довіреність загальну (на управління та розпорядження майном) видану 11 серпня 2005 року ОСОБА_14 на ім»я ОСОБА_4 та посвідчену приватним нотаріусом Миронівського районного нотаріального округу Київської власті Товмач О.М., реєстровий №2605;

2. визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений 16 грудня 2005 року між ОСОБА_4, яка діяла в інтересах ОСОБА_14, та ОСОБА_10, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Каплуном Ю.В., реєстровий №7187;

3. визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений 27 лютого 2006 року між ОСОБА_10 та ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального кругу Кучеренко Н.П., реєстровий №1171.

Вимоги обґрунтовує тим, що з вересня 2011 року перебував у шлюбі з ОСОБА_14, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року. За місяць до смерті ОСОБА_14 склала заповіт на користь свого чоловіка та заповіла йому квартиру АДРЕСА_1.

25 січня 2014 року приватним нотаріусом Шепітко В.В. на ім»я ОСОБА_6 видано Свідоцтво про право на спадщину за заповітом щодо спірної квартири.

Зазначає, що тривалий час (приблизно 15 років) спірною квартирою користувався гр. ОСОБА_15 на підставі договору оренди, що був укладений з ОСОБА_14

11 липня 2005 року від імені ОСОБА_14 приватним нотаріусом Товмач О.М. посвідчена довіреність на ім»я ОСОБА_4, яку вважає недійсною, посилаючись на те, що ОСОБА_14 довіреність не підписувала.

Рішенням Печерського районного суду м.Києва від 11 січня 2016 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено. Зустрічні вимоги ОСОБА_6 задоволено частково, вирішено:

визнати недійсною довіреність загальну (на управління та розпорядження майном), посвідчену приватним нотаріусом Миронівського районного нотаріального округу Київської області Товмач О.М. 11 серпня 2005 року за реєстровим №2605 від імені ОСОБА_14 на ім»я ОСОБА_4 та (або) ОСОБА_2;

визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, загальною площею 27,10 кв.м., житловою площею 13,10 кв.м, укладений між ОСОБА_4, яка діяла в інтересах ОСОБА_14 та ОСОБА_10, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Каплуном Ю.В. 16 грудня 2005 року за реєстровим №7187.

В іншій частині відмовлено.

Не погодившись з ухваленим рішенням, ОСОБА_1 що діє в інтересах ОСОБА_2, подано апеляційну скаргу, у якій просить рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

В апеляційній скарзі посилається на обставини справи, неправомірність дій нотаріуса щодо видачі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом на квартиру, яка не перебувала у власності заповідача, та додатково зазначає, що ОСОБА_4 є його матір»ю, приблизно з 1997 року по 2005 рік вони орендували квартиру у ОСОБА_16 Маючи скрутне матеріальне становище ОСОБА_16 запропонувала ОСОБА_2 та ОСОБА_4 придбати квартиру, проте оскільки коштів на це не було, квартира була придбана ОСОБА_10, який приходиться знайомим ОСОБА_2, а згодом викуплена у нього.

Посилається на необ»єктивне та вибіркове врахування показів свідків; неналежність висновку експертизи щодо дослідження підпису на довіреності; безпідставність висновків суду щодо недоведеності передачі ОСОБА_4 коштів за продаж квартири ОСОБА_14; незалучення третіх осіб, а саме родичів та малолітніх дітей, які зареєстровані у спірній квартирі.

Частково не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_8 в інтересах ОСОБА_6 подано апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення в частині відмови у задоволенні вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу, укладеного 27 лютого 2006 року між ОСОБА_10 та ОСОБА_2 та ухвалити нове рішення про задоволення цієї вимоги.

Посилається на те, що зазначений договір є похідним від договору, який укладено 16 грудня 2005 року, відтак має бути визнаний недійсним.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_1 підтримав подану ним апеляційну скаргу, просив її задовольнити. Проти задоволення апеляційної скарги ОСОБА_6 заперечував, посилаючись на її безпідставність.

Представник відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_3 підтримав апеляційну скаргу позивача за первісним позовом та просив її задовольнити. Проти задоволення апеляційної скарги ОСОБА_6 заперечував, посилаючись на її безпідставність.

Представники відповідача ОСОБА_6 - ОСОБА_5 та ОСОБА_7 підтримали апеляційну каргу ОСОБА_6 та просили її задовольнити, відмовивши в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_2

Інші учасники цивільного процесу в судове засідання не з»явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялись судом належним чином.

На підставі ст.305 ЦПК України колегія ухвалила розглянути справу за відсутності осіб, що не з»явились в судове засідання.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, що з»явились в судове засідання, розглянувши справу в межах доводів апеляційних скарг, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого по справі рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги підлягають відхиленню, виходячи з наступного.

Частиною 1 ст.303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції установлено, що ОСОБА_14 відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за законом від 18 вересня 1995 року належала квартира АДРЕСА_1

11 серпня 2004 року приватним нотаріусом ОСОБА_17 посвідчено довіреність від імені ОСОБА_14, якою вона уповноважила ОСОБА_18 та (або) ОСОБА_2 управляти і розпоряджатись всім її майном.

16 грудня 2005 року ОСОБА_18, діючи від імені ОСОБА_14, продала, а ОСОБА_10 придбав спірну квартиру, про що було укладено договір купівлі-продажу. Право владності продавця на квартиру підтверджувалось нотаріусу дублікатом Свідоцтва про право на спадщину, виданого 11 листопада 2005 року Шостою київською державною нотаріальною конторою та яке зареєстровано Київським міським БТІ 25 листопада 2005 року. Продаж вчинено за 5306,35 грн.

Дублікат свідоцтва про право на спадщину за законом видано представнику ОСОБА_14 - ОСОБА_19

27 лютого 2006 року ОСОБА_10 продав, а ОСОБА_20 придбав спірну квартиру, про що укладено договір купівлі-продажу. Продаж вчинено за 6163,63 грн. Реєстраційний напис на правовстановлюючому документі здійснено 06 березня 2006 року.

25 лютого 2014 року ОСОБА_20 видано дублікат вказаного договору замість зіпсованого.

21 червня 2013 року ОСОБА_14 склала заповіт, посвідчений секретарем виконкому Пустовітської сільської ради Миронівського району Київської області, відповідно до якого усе своє майно заповіла ОСОБА_6, з яким 09 серпня 2011 року зареєструвала шлюб.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_14 померла.

25 січня 2014 року приватним нотаріусом Шепітько В.В. видано Свідоцтво про право на спадщину за заповітом ОСОБА_14, на ім»я ОСОБА_6 та 25 січня 2014 року ОСОБА_6 зареєстрував своє право власності на спірну квартиру.

26 вересня 2014 року в рамках досудового розслідування кримінального правопорушення, що проводиться за заявою ОСОБА_6 щодо підробки документів, Науково-дослідним експертно-криміналістичним центром складено висновок №46, згідно із даними якого установлено, що підпис від імені громадянки ОСОБА_14 в графі «Підпис» другого екземпляру довіреності від 11 серпня 2005 року виконаний не громадянкою ОСОБА_14, а іншою особою. У висновку також зазначено, що в даному випадку незвичність виконання може бути пояснена тим, що особа, яка виконувала підпис, не бачила підпису-оригіналу, а виконувала підпис «по пам'яті».

Частково задовольняючи зустрічний позов, суд першої інстанції виходив з того, що квартира вибула з власності ОСОБА_14 поза її волею та без її участі, оскільки довіреності на розпорядження майном не вчиняла, вимога про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 27 лютого 2006 року задоволенню не підлягають, виходячи із приписів ст.388 ЦК України.

Відмовляючи у задоволенні первісного позову, суд виходив з його безпідставності та необґрунтованості.

З такими висновками колегія суддів погоджується.

Відповідно до ч.1 ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ч.4 ст.334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Звертаючись до суду із вимогою про визнання права власності на АДРЕСА_1, позивач обґрунтовує вимоги ст.ст. 321, 392 ЦК України.

За змістом ст.392 ЦК України власник майна може пред»явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Виходячи із змісту наведеної норми права, з урахуванням положень частини першої статті 15 ЦК України, потреба в такому захисті права власності виникає тоді, коли наявність суб»єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється.

Разом з тим, з матеріалів справи убачається, що 25 лютого 2014 року ОСОБА_2 видано дублікат Договору купівлі-продажу квартири від 27 лютого 2006 року, що має силу оригіналу (том 1 а.с. 15), а само по собі оспорювання цього правочину іншими особами в судовому порядку передбачає надання правочину правової оцінки, відтак спосіб захисту на підставі ст.392 ЦК України не можна уважати в даному випадку ефективним, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права та призведе до його відновлення.

Вимоги ОСОБА_2 в частині скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зобов»язання Державної реєстраційної службу України внести запис про скасування державної реєстрації права власності, зобов»язання Державної реєстраційної служби України прийняти рішення про державну реєстрацію права власності на об»єкт нерухомого майна заявлені із невірним визначенням суб»єктів спірного матеріального правовідношення.

Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Тобто, державна реєстрація права власності є завершальною стадією у правовому механізмі підстав виникнення права на нерухоме майно, яка посвідчує певне право та вносить необхідні відомості про нього до реєстру з метою недопущення проведення юридичних дій щодо певного майна без згоди власника та поза його волею у невстановлений законом спосіб.

Внесення державним реєстратором записів до Державного реєстру прав, внесення записів про скасування державної реєстрації прав та скасування записів Державного реєстру прав врегульовано Порядком ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, який затверджено Постановою Кабінету Міністрів України від 26 жовтня 2011 року №1141.

Проте ОСОБА_6, до якого пред»явлено такі вимоги, не є учасником таких правовідносин; визначення особи, до якої пред»являються вимоги, є правом позивача, заміна відповідача або залучення співвідповідача у відповідності до вимог ст.33 ЦПК України можливо лише за клопотанням позивача, відтак відсутні підстави для задоволення цих позовних вимог.

Окрім того, колегія суддів уважає за доцільне зауважити, що позови щодо оскарження дій або бездіяльності нотаріуса як державного реєстратора прав на нерухоме майно є справами адміністративної юрисдикції згідно із п.8 Постанови пленуму Вищого адміністративного суду України від 20 травня 2013 року №8 «Про окремі питання юрисдикції адміністративних судів».

Доводи апеляційної скарги позивача за первісним позовом в частині неправомірності дій нотаріуса щодо видачі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом на спірну квартиру, відхиляються колегією суддів, оскільки є безпідставними та не спростовують висновків суду, виходячи із змісту заявлених позовних вимог та обраного способу захисту.

Колегія зауважує про відсутність підстав для зупинення провадження у цій справі до розгляду справи про визнання незаконними дій приватного нотаріуса про включення спірної квартири до спадкового майна та скасування Свідоцтва про право на спадщину, оскільки ухвалене у справі рішення не буде мати юридичного впливу на наслідки вирішення цієї справи.

Так, відповідно до змісту заповіту, складеного ОСОБА_14 21 червня 2013 року, який не оскаржується, остання заповіла ОСОБА_6 все своє майно.

Відповідно до ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов»язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відтак, само по собі вирішення питання щодо правомірності дій нотаріуса при видачі Свідоцтва на спадщину на спірну квартиру не обмежує прав та обов»язків ОСОБА_6 як спадкоємця, не позбавляє його права на звернення до суду з вимогами про оспорювання правочинів, при цьому вимоги щодо права власника на витребування майна від набувача в цьому провадженні не заявлялись та не були предметом розгляду, а отже розгляд цієї справи не є залежним від наслідків вирішення справи про визнання незаконними дій приватного нотаріуса про включення спірної квартири до спадкового майна та скасування Свідоцтва про право на спадщину.

Заперечення апеляційної скарги позивача за первісним позовом щодо даних Висновку №46, складеного Науково-дослідним експертно-криміналістичним центром, в тій частині, що експерту на дослідження надано другий примірник довіреності від імені ОСОБА_14 на ім»я ОСОБА_4 та ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом 11 серпня 2005 року, відхиляються колегією суддів, виходячи з наступного.

Відповідно до Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, що затверджена Наказом Міністерства юстиції України 03 березня 2004 року за №20/5, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 03 березня 2004 року за №283/8882, визначено, що на спеціальних бланках виконуються всі примірники документів, за винятком примірника, який залишається у справах нотаріуса або державного нотаріального архіву. На цьому примірнику нотаріус указує серію та номери використаних на нотаріальну дію спеціальних бланків. Серія та номер використаного бланка зазначаються також у реєстрі для реєстрації нотаріальних дій у графі "Зміст нотаріальної дії".

Окрім того, пунктом 37 цієї Інструкції визначено, що документи, у яких викладено зміст правочинів, що посвідчуються в нотаріальному порядку, виготовляються нотаріусом не менше ніж у двох примірниках, один з яких залишається у справах державної нотаріальної контори чи приватного нотаріуса, а інші, що мають силу оригіналу, видаються сторонам. Усі примірники підписуються учасниками правочину. Посвідчувальний напис вчиняється на всіх примірниках правочину. На бажання учасників правочину кожному з них видається по одному примірнику.

Зазначене дає підстави для висновку про те, що як перший, так і другий примірники довіреності містять підписи однієї і тієї ж особи, підпис якої і був об»єктом дослідження експерта.

Натомість на спростування даних висновку експерта про те, що підпис на примірнику довіреності виконано не ОСОБА_14, а іншою особою, позивачем належних та допустимих доказів не надано.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін відповідно до вимог ст.10 ЦПК України. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виник спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відтак, оскільки позивачем не спростовано належними та допустимими доказами дані висновку експерта, суд дійшов обґрунтованого висновку про визнання недійсною довіреності від 11 серпня 2005 року, вчиненої від імені ОСОБА_14, а також договору купівлі-продажу квартири, укладеного на підставі цієї довіреності.

Твердження апеляційної скарги ОСОБА_2 щодо даних показів свідків зводяться до їх суб»єктивної переоцінки та не містять будь-яких фактичних даних, які б спростовували висновки суду.

Посилання апеляційної скарги на факт передачі ОСОБА_4 грошових коштів ОСОБА_14 належними та допустимими доказами не підтверджений, отже висновок суду в цій частині є вірним.

Доводи апеляційної скарги щодо незалучення до участі у справі третіх осіб відхиляються колегією суддів, оскільки не є такими, що дають підстави для скасування рішення суду.

Апеляційна скарга ОСОБА_6 відхиляється колегією суддів, оскільки висновки суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 27 лютого 2006 року є обґрунтованими, відповідають нормам матеріального права та доводами апеляційної скарги не спростовуються.

В пункті 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06 листопада 2009 року роз»яснено, що не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першої статті 388 ЦК.

Аналогічні правові позиції висловлені Верховним Судом України у Постанові №6-2407цс15 від 17 лютого 2016 року, Постанові №6-3090цс15 від 02 березня 2016 року.

Відтак, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні цих позовних вимог.

Порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, колегією суддів не установлено.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ст. ст. 218, 303, 307, 308, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, подану представником за довіреністю ОСОБА_1, відхилити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_6, подану представником за довіреністю ОСОБА_8, відхилити.

Рішення Печерського районного суду м.Києва від 11 січня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий - суддя Н.В. Поліщук

Судді І.М. Білич

Є.В. Болотов