Справа № 750/3262/16-ц Провадження № 22-ц/795/1406/2016 Категорія цивільнаГоловуючий у I інстанції Литвиненко І. В. Доповідач - Бечко Є. М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 липня 2016 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - суддіОСОБА_1,
суддів:ОСОБА_2, ОСОБА_3,
при секретарі:ОСОБА_4,
за участю:позивачки ОСОБА_5, її представника ОСОБА_6, відповідача ОСОБА_7,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Чернігові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_7 на рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 10 червня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_7 про визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю подружжя, поділ майна,

в с т а н о в и в:

Рішенням Деснянського районного суду м.Чернігова від 10 червня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_5 до ОСОБА_7 про визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю подружжя, поділ майна задоволено частково, в порядку поділу майна подружжя визнано за позивачем та відповідачем право власності по 1/2 частині квартири АДРЕСА_1 за кожним; вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погоджуючись з даним рішенням ОСОБА_7 звернувся до суду з апеляційною скаргою в якій, посилаючись на незаконність, необґрунтованість, просив скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_5

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що висновки суду не відповідають обставинам справи, суд не дослідив правовідносини сторін, які випливають із встановлених обставин та прийняв рішення без повного та всебічного зясування всіх обставин справи, має місце неправильне застосування норм матеріального та процесуального права. Апелянт вважає, що суд відійшов від висновків викладених в постанові Верховного суду, допустив порушення норм матеріального права, а саме ст.60 СК України а не застосував норм ист.57 СК України

Зазначає, що договір купівлі-продажу квартири вчинений в нотаріальні формі, є чинним та ніким не оспорений, в п.4.2 договору встановлений статус коштів, за які придбано квартиру як власних коштів відповідача. Також зазначив, що вказаний статус підтверджений заявою позивача, підпис на якій посвідчений нотаріально, тому висновок суду першої інстанції про те, що заява позивача не встановлює статусу коштів та взагалі нічого не значить є хибним.

Також, на думку апелянта, висновок суду, що у позивача наявні свої доходи та вона купувала валюту, не доводять її участь у витратах на придбання квартири, не впливає на статус коштів, на статус майна та не робить його спільним майном.

Апелянт зазначає, що факт надання коштів в сумі 15000 доларів США матірю відповідача визнала і сама позивач і підтвердила свідок. Тобто, апелянт вважає, що вказані кошти не надбані спільною працею подружжя, не можуть бути спільною власністю подружжя, суд першої інстанції необґрунтовано визнав ці кошти спільними, не прийняв до уваги, чи не вплине рішення на права та обовязки третіх осіб. Крім того, на думку апелянта, суд мав залучити в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог його матір.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Статтями 213, 214 ЦПК України передбачено, що рішення повинно бути законним і обґрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ст.308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_5 суд першої інстанції виходив з того, що позивач не була стороною договору купівлі-продажу, цим договором не може бути визначений правовий режим коштів, за які була придбана квартира, пункт 4.12 Договору не береться судом до уваги, оскільки він не підписаний позивачем, між сторонами не укладався договір з приводу того кому належать ці кошти та не може вплинути на права позивача при поділі майна. Враховуючи, що позивач також працювала, кошти, за які була придбана квартира були відкладені відповідачем під час перебування його у шлюбі із заробітної плати, його батьками були передані кошти в сумі 15000 доларів для придбання квартири йому особисто, тому суд вважав що квартира була придбана за спільні кошти подружжя, а отже є спільною сумісно власністю.

З таким висновком погоджується колегія суддів апеляційного суду враховуючи наступне.

Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст.355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно); майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності; право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом; спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Згідно до ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до ст.68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу; розпорядження майном, що є обєктом спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.

Згідно до ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.71 СК України майно, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі; якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Відповідно до п.п.2, 3 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно: набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на кошти, які належали їй, йому особисто.

Згідно до ч. 6 ст. 57 СК України суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у звязку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

Відповідно до ч.1 ст.74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сімєю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Тобто, за змістом ст.ст.3, 60, 63, 65, 69, 70, 71, 74 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладанні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним, як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладання одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладання договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно п.3 ч.1 ст.57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Особистою власністю дружини, чоловіка є речі (майно), придбані нею (ним) за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Мається на увазі кошти, які були набуті до шлюбу, або одержані під час шлюбу за реалізоване майно, яке належало подружжю до шлюбу, одержані за договором дарування, одержані в порядку спадкування. Рівність прав і обовязків у шлюбі та сімї включає в себе також їх рівність в майнових відносинах, які регулюються положеннями СК України та ЦК України. основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя (ст.60 СК України).

Частиною 3 ст.10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених законом.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Згідно до ч.1 ст.61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що з 07 серпня 1999 року по 28 січня 2016 року сторони перебували в шлюбі (а.с.5).

Сторони мають двох неповнолітніх дітей.

Під час перебування у шлюбі 25 листопада 2011 року сторонами було придбано квартиру АДРЕСА_2, що підтверджується копією договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу ОСОБА_8, зареєстрованого в реєстрі за №3542 (а.с.6-7).

Згідно п.4.12 договору купівлі-продажу квартира, що є предметом цього договору, набувається покупцем за власні кошти.

Також в матеріалах справи є заява ОСОБА_5 про використання чоловіком особистих коштів, підпис на заяві якої засвідчено приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу ОСОБА_8 25 листопада 2011 року за реєстровим №3541, та заява якої приєднується до примірника цього договору, що зберігається в справах приватного нотаріуса (а.с.7).

Проте, ОСОБА_5 вказувала, що вона також працювала, отримувала заробітну плату, відкладала кошти, що підтверджується матеріалами справи.

ОСОБА_7 наполягав на тому, що спірна квартира була придбана за його власні кошти, які він відкладав із заробітної плати, проте, ним не доведено, що дані кошти були набуті до укладання шлюбу, або отримані від продажу його особистого майна, зняті з рахунків будь-яких банківських установ тощо. У відповідності до ч.4 ст.60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Не можуть бути визнані кошти, отримані з заробітної плати, особистими коштами, оскільки дружина та чоловік ведуть спільний бюджет, зворотного відповідачем не доведено.

Суд першої інстанції в повній мірі встановив обставини по справі, встановив не тільки факт набуття майна у шлюбі, але й той факт що джерелом його набуття були саме спільні сумісні кошти, правомірно зробив висновок, що кошти надані батьками відповідача в даному випадку не є особистими коштами ОСОБА_7, що частина коштів на придбання квартири була відкладена із заробітної плати, та враховуючи, що шлюб між сторонами було укладено в 1999 році, а квартира придбана в 2011 році, визнав спірну квартиру власністю подружжя.

Рішення суду відповідає вимогам діючого законодавства і підстав для його скасування не має.

Доводи апеляційної скарги, що суд відійшов від висновків викладених в постанові Верховного суду, не є підставою для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки зазначені в постанові Верховного суду України висновки стосуються інших правовідносин, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив дані обставини та зазначив про це в рішенні.

Також апеляційний суд не може прийняти до уваги доводи апелянта, що доходи позивача не доводять її участь у витратах на придбання квартири, адже сімя або родина це соціальна група, яка складається з людей, які зазвичай перебувають у шлюбі, їхніх дітей (власних або прийомних) та інших осіб, поєднаних родинними звязками з подружжям, кровних родичів, і здійснює свою життєдіяльність на основі спільного економічного, побутового, морально-психологічного укладу, взаємної відповідальності, виховання дітей. Зважаючи на те, що позивач та відповідач перебували значний час в шлюбу, з 1999 року по 2011 рік, то отримані кошти від заробітної плати не можуть бути особистим майном одного з подружжя.

Що стосується надання коштів в сумі 15000 доларів США матірю відповідача на придбання квартири, то даний факт дійсно визнала позивач, проте відповідач не довів, що дані кошти надавались особисто йому, а не сімї, не надав доказів існування певних відповідних угод.

Визнання спірної квартири спільним майном подружжя не зачіпає інтересів матері відповідача, тому судом правомірно не було залучено матір відповідача до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог.

Доводи апеляційних скарг в своїй більшості стосуються оцінки доказів.

Суд першої інстанції повно та всебічно встановив обставини справи, дослідив надані сторонами докази, дав їм належну правову оцінку. Інші наведені в апеляційній скарзі доводи також не належать до тих підстав, із якими процесуальне законодавство повязує можливість прийняття рішення про скасування оскаржуваного рішення, судом не встановлено порушень судом першої інстанції при розгляді цієї справи вимог матеріального чи процесуального законів або неправильної оцінки досліджених по справі доказів, то підстав для задоволення апеляційної скарги і скасування судового рішення немає.

У відповідності до ч.1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_7 відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 10 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:Судді: