Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
№ 22-ц/778/3041/16 Головуючий у 1 інстанції: Безлер Л.В.
Є.У.№ 332/617/16-ц Суддя-доповідач: Крилова О.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 липня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Крилової О.В.

суддів: Дзярука М.П.

Трофимової Д.А.

при секретарі: Бурак А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 13 травня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення,

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначав, що він є власником житлового будинку за адресою: Запорізька область, с.Лежине, вул.Залізнична, 35. У даному будинку зареєстровані він та його малолітні діти ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2. Також позивач зазначає, що близько п'яти років тому у вищезазначений будинок вселилася та незаконно проживає мати його дітей - відповідач ОСОБА_4, яка не перебуває з ним в зареєстрованому шлюбі, не веде з ним спільне господарство і тому не є членом його сім'ї. Згоди ОСОБА_4 на проживання у власному будинку він не надавав. Вони постійно сваряться, при цьому відповідач висловлюється нецензурною лайкою та погрожує його життю і здоров'ю, застосовує фізичне насильство. Окрім цього він сплачує комунальні послуги, якими також користується ОСОБА_4 Відповідач обмежує його в праві повноцінно користуватися майном, добровільно звільнити належний йому будинок не бажає, хоча має місце реєстрації.

Посилаючись на зазначені обставини, просив суд, усунути перешкоди в користуванні його житловим будинком шляхом виселення ОСОБА_4

Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 13 травня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням районного суду ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення районного суду скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному об'ємі.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Стаття 308 ЦПК передбачає підстави для відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін. За її змістом Апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

В оскаржуваному судовому рішенні зазначено, що з літа 2012 року у сторін склалися фактичні шлюбні відносини. Так, сторони, очікуючи народження спільної дитини, почали разом постійно проживати за вищевказаною адресою, звільнивши перед цим квартиру сина позивача, що знаходиться у Залізничному будинку АДРЕСА_1, в якій вони разом мешкали тимчасово. При цьому позивач особисто перевіз ОСОБА_4 з речами до власного будинку. За час спільного проживання сторонами було проведено газ до будинку, придбано меблі, техніку, тощо, в тому числі за кошти відповідача, а отже сторони вели спільне господарство. За час спільного проживання у сторін народилося двоє дітей - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується свідоцтвами про народження серії НОМЕР_1 від 16.10.2012 року та НОМЕР_2 від 20.01.2015 року (а.с.5, а.с.6).

В апеляційній скарзі позивач зазначає, що це не відповідає дійсності позаяк він ставився до відповідачки лише як до коханки, а не як до коханої жінки.

Разом з тим, позивач не заперечує народження відповідачкою двох спільних їх дітей, які зареєстровані за адресою позивача і там же проживають разом з відповідачкою.

Поставивши питання про виселення відповідачки, позивач при апеляційному розгляді зазначив, що він не ставить питання про виселення двох малолітніх дітей, бажає щоб виселилася лише відповідачка.

Таке посилання суперечить закону та моральним засадам виходячи з наступного.

За ст. 7 СК дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини , іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року (ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-СІІ), зокрема у принципі 6, проголошено, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

Враховуючи, що сторони мають спільних дітей, які зареєстровані в будинку, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що відповідач поселилася в спірне житло як член сім'ї власника, відтак правильно послався на постанову Верховного Суду України від 5 листопада 2014 року (справа № 6-158цс14), у якій міститься правовий висновок про те, що виходячи з положень частини першої статті 383, статті 391 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб та вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 156 Житлового кодексу Української РСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Також вірним є посилання на ст. статті 405 ЦК України, за якою члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

За ч.4 ст. 156 ЖК Української РСР, припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє членів його сім'ї права користування займаним приміщенням, тому виселення відповідача з таких підстав неможливе.

Відповідно до ст. 157 ЖК України членів сім'ї власника жилого будинку може бути виселено у випадках, передбачених частиною 1 ст. 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Аналізуючи обставини справи та надані сторонами докази, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для виселення відповідачки за положеннями ст. 116 ЖК, з підстав систематичного порушення правил співжиття, позаяк виселення з цих підстав передбачає доведену систему таких порушень, які унеможливлюють проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними.

Всупереч положенням ст. 10, 60 ЦПК позивачем не надано доказів на підтвердження того, що відповідачка систематично порушує правила співжиття та до неї були застосовані заходи впливу, які виявилися безрезультатними.

За ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Позивачем жодними доказами не доведено, яким чином відповідач перешкоджає йому у здійсненні ним права користування та розпорядження майном, а саме належним йому на праві власності будинком.

Суд першої інстанції зробив висновок, що посилання відповідача про ненадання відповідачкою йому доступу до холодильника, телевізора, та на те, що він займає лише одну з чотирьох кімнат у будинку, з урахуванням проживання у будинку двох малолітніх дітей, не є суттєвими та достатніми підставами, які б свідчили про наявні перешкоди у користуванні майном та були б підставами для виселення відповідача.

Судова колегія погоджується з таким висновком, позаяк за положеннями ст. 405 ЦК житлове приміщення, яке мають право займати члени сім'ї власника, визначається власником приміщення. Позивачем не надано доказів, на підтвердження того, що позивач визначив приміщення та місце проживання у будинку відповідачки та своїх двох малолітніх дітей.

З огляду на викладене, судова колегія не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного судового рішення.

Керуючись ст. ст. 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 13 травня 2016 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий:

Судді: