Справа № 291/601/15-ц
Ружинський районний суд Житомирської області
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

29 липня 2016 року

Ружинський районний суд Житомирської області в складі:

головуючого -судді Руденко З.Б.,

за участю секретаря Шахрай Н.П.,

позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт.Ружині Житомирської області цивільну справу за позовом

ОСОБА_4

до ОСОБА_5,

ОСОБА_6,

ОСОБА_2

треті особи на стороні відповідача, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору:

Ружинська селищна рада Ружинського району Житомирської області,

ОСОБА_7,

ОСОБА_8

про визнання заповітів недійсними,

В С Т А Н О В И В:

22.05.2015р. ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить визнати недійсними заповіти, посвідчені 27.07.2001р. від імені ОСОБА_9 та ОСОБА_10 за реєстровим номером №229 виконавчим комітетом Ружинської районної ради Ружинського району Житомирської області.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 29.05.2005р. померла мати позивача ОСОБА_9, а 07.11.2013р. - батько позивача ОСОБА_10. Спадщину, яка відкрилась після їх смерті, позивач прийняв та в 2014р. під час розгляду в суді справи про припинення права власності на частку житлового будинку взнав про існування заповітів складених його батьками.

2

Вважає вказані заповіти недійсними, оскільки підписи батьків на них виконані не ними. Крім того, вважає, що волевиявлення батьків не було вільним і не відповідало їх волі, а тому у відповідності з ч.2 ст.1257 ЦК України ці заповіти є недійсними(т.1 а.с.1-3).

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, пояснивши, що його батьки вказані заповіти не підписували, оскільки батько був неграмотний, а мати - погано бачила.

Вказує , що мати сама (без батька, який не хотів складати заповіт) прийшла в селищну раду разом із донькою - відповідачкою ОСОБА_5 і там секретар селищної ради, пожалівши матір, яка погано бачила, пішла на порушення закону і сама порозписувалась в заповіті матері, а заповіт від імені батька підписала ОСОБА_5

Батько хотів заповіт зробити на брата - ОСОБА_2, однак раптово захворів і не встиг цього зробити.

Просить суд визнати заповіти недійсними для того, щоб всі спадкоємці мали право на спадщину їхніх батьків.

В судовому засіданні відповідачка ОСОБА_5 та її представник позовні вимоги не визнали повністю, пояснивши, що ніяких доказів на підтвердження позову ОСОБА_1 не надано і позов фактично грунтується лише на припущеннях позивача.

Відповідач ОСОБА_2 на початку розгляду справи позовні вимоги визнав повністю, а в послідуючому - поклався на розсуд суду.

Пояснив, що дійсно у матері не було одного ока, а на інше вона погано бачила, а тому сама не могла розписатись у заповіті. Спадщину після смерті матері він прийняв за згодою батька та сестри, однак про те, що оформив на себе право на земельну ділянку, належну матері, позивачу та іншим спадкоємцям не говорив, оскільки вони не питали про це.

Батько ж не міг скласти заповіт на ОСОБА_5, бо не любив її та він не міг ні читати, ні писати і в 2013р. раптово захворів та помер, а сестра цим скористалась.

Відповідач ОСОБА_6 в судове засідання не з'явився, подав заяву, в якій просив справу слухати у його відсутність, а під час попереднього судового засідання позовні вимоги визнав повністю (т.1 а.с.142, т.3 а.с.2).

Третя особа на стороні відповідача ОСОБА_7 надав письмові пояснення відносно позову та в судовому засіданні пояснив , що позовні вимоги ОСОБА_7 підтримує, оскільки вважає, що оспорювані ним заповіти складені з порушенням вимог ст.7 Закону України "Про нотаріат" та п.10 Інструкції "Про порядок вчинення нотаріальних дій", а саме: не встановлено по паспорту особу, яка звернулась для вчинення нотаріальної дії; якщо громадянин має фізичні вади, то в заповіті повинна бути зроблена відмітка про вказане тощо.

Стверджує, що його батько був неписьменним, мав лише 3 класи освіти, а мати страждала на захворювання очей, а тому вони не могли самостійно прочитати та підписати вказані заповіт

В книзі реєстрації нотаріальних дій не вказано документи, які б посвідчували особи батьків, що викликає сумнів в тому, що останні були присутні під час складання заповітів.

Таким чином , вважає, що посадова особа Ружинської селищної ради грубо порушила вимоги Закону України "Про нотаріат", а тому оспорювані заповіти є недійсними (т. 3, а.с.79-81).

Третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, ОСОБА_8, в судовому засіданні пояснив, що не може визначитись із своїм ставленням щодо задоволення чи незадоволення позовних вимог. Підтвердив, що їхніх батько мав 3 класи освіти і там, де потрібно було підписатись, за нього підписувалась мати. Мати хворіла, мала проблеми із зором і їй робили операцію на очах.

Представник третьої особи - Ружинської селищної ради в судовому засіданні пояснила, що оспорювані заповіти були оформлені належним чином. Якби особи, які складали заповіти, були неписьменними, то про це було б здійснено відповідний запис в заповіті.

Заслухавши пояснення сторін, осіб, які беруть участь у справі, свідка, дослідивши письмові докази по справі, судом встановлено наступне.

3

Сторони по справі, а також треті особи - ОСОБА_7, ОСОБА_11 є рідними синами та донькою подружжя ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , що стверджується свідоцтвами про укладення шлюбу, свідоцтвами про народження, актовими записами про народження та (т.1 а.с.48, 68, 97, 106, 119-122, 127).

ОСОБА_9 померла 29.05.2005р. і відносно її спадкового майна Ружинською державною нотаріальною конторою 11.08.2005р. було заведено спадкову справу №279 (т.1 а.с.37-76).

Спадщину після смерті ОСОБА_9 прийняли: її чоловік -ОСОБА_10, та діти - ОСОБА_5 і ОСОБА_12 ОСОБА_13 (т.1 а.с.40, 41, 53).

ОСОБА_10 помер 07.11.2013р. і відносно його спадкового майна Ружинською державною нотаріальною конторою 20.12.2013р. було відкрито спадкову справу №337/2013р. (т.1 а.с.79-129).

Спадщину після смерті ОСОБА_10 прийняли його діти: ОСОБА_5 , ОСОБА_12 ОСОБА_13, ОСОБА_1, ОСОБА_12 ОСОБА_14 (т.1, а.с.82, 84, 91, 92).

Листом від 04.09.2014р. позивачу ОСОБА_1 державним нотаріусом відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок по вул.Лісовій, 91 в с.Заріччя Ружинського району Житомирської області після смерті ОСОБА_10 з підстав відсутності правовстановлюючих документів на вказаний будинок (т.1 а.с.110).

11.09.2014р. позивач отримав свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/6 обов'язкову частку в спадковому майні ОСОБА_10, а саме: земельної ділянки, площею 2.3648 га(т.1, а.с.113).

Спадкодавець ОСОБА_9 залишила заповіт, посвідчений 27.07.2001р. секретарем Ружинської селищної ради Ружинського району Житомирської області, яким заповіла 1/2 частину житлового будинку своїй дочці ОСОБА_5, а земельну ділянку - сину ОСОБА_9 ОСОБА_13 (т.1 а.с.45).

Спадкодавець ОСОБА_10 залишив заповіт, посвідчений 27.07.2001р. секретарем Ружинської селищної ради Ружинського району Житомирської області, яким заповів 1/2 частину житлового будинку ОСОБА_5, а земельну ділянку - ОСОБА_10 ОСОБА_14(т.1, а.с.88).

22.05.2015р. позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому, посилаючись на положення ч.3 ст.203, ч.2 ст.1257 ЦК України, а саме на те, що його мати ОСОБА_9 та батько ОСОБА_10 не підписували вищевказані заповіти, а також на те, що їх волевиявлення, як заповідачів, не було вільним та не відповідало їх волі, просив визнати зазначені заповіти недійсними (т.1 а.с.1-2).

Проте, відповідно до п.4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Оскільки оспорювані позивачем заповіти було складено 27.07.2001р., тобто до набрання чинності ЦК України в редакції 2003 року, до спірних правовідносин підлягають застосування норми цивільного законодавства в редакції 1963 року, тобто норми ЦК УРСР. А тому, відповідно, посилання позивача на положення ч.3 ст.203, ч.2 ст.1257 ЦК України в даному випадку є необгрунтованим.

Однак, оскільки підставою позову є фактичні обставини , викладені в позовній заяві, то зазначення позивачем конкретної правової норми на обгрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватись при вирішенні спору( п.9 постанови Пленуму ВС України №5 від 12.06.2009р. "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду").

З врахуванням вказаного, суд застосовує до правовідносин, які виникли між сторонами, норми ЦК УРСР в редакції 1963 року.

4

Так, згідно ст.534 ЦК УРСР (в ред.1963р.), яка діяла на час укладання заповітів, кожний громадянин може залишити за заповітом все своє майно або його частину одному або декільком особам, які як входять та не входять до коло спадкоємців за законом, а так саме державі або окремим державним, кооперативним чи іншим громадським організаціям.

Заповіт повинен бути складений у письмовій формі з зазначенням місця і часу його складення, підписаний особисто заповідачем ( ст.541 ЦК УРСР).

Статтею 37 Закону України "Про нотаріат" було визначено, що в населених пунктах, де немає державних нотаріусів, посадові особи виконавчого комітету сільської ради вчиняють нотаріальні дії по посвідченню заповітів.

За юридичною природою заповіт громадянина є односторонньою угодою (договором), спрямованої на встановлення цивільних прав і обов'язків.

Цивільний кодекс УРСР (1963р.) визначення нікчемних або оспорюваних угод не містив, але статтями 48, 52, 54-57 ЦК УРСР (1963р.) передбачалось, що недійсними є угоди , що не відповідають вимогам закону; укладені громадянином, визнаним недієздатним через душевну хворобу або недоумство; укладені громадянином, хоч і дієздатним, але який в момент її укладення перебував у такому стані, коли він не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними; укладені громадянином, обмеженим у дієздатності внаслідок зловживання спиртними напоями або наркотичними засобами; укладені громадянином, нездатним розуміти значення своїх дій, укладені внаслідок помилки, обману, насильства, погрози, зловмисної угоди представника однієї сторони з другою стороною або збігу тяжких обставин.

Також ст.545 ЦК УРСР передбачала можливість визнання заповіту недійсним.

Під час розгляду справи судом встановлено, як вбачається з обставин, викладених в позовній заяві та пояснень позивача в судовому засіданні, що підставою для визнання оспорюваних заповітів недійними він вказує, що підписи на заповіті не належать його матері ОСОБА_9, оскільки вона мала хворобу очей і не могла самостійно прочитати та підписати заповіт, та його батькові ОСОБА_10, оскільки той був неписьменний і тому, відповідно, також не міг самостійно прочитати та підписати заповіт.

З вказаних підстав позивач вважає, що ніяких заповітів його батьки не складали і їх волевиявлення не було вільним та не відповідало їхній волі.

Таким чином, фактично позивачем зазначаються дві підстави визнання заповітів недійсними, а саме: непідписання заповіту особисто заповідачем та невідповідність заповіту останній волі спадкодавця.

Вищезазначені підстави щодо недійсності оспорюваних заповітів, на думку суду, є суперечливими та взаємовиключають одна одну, зокрема: або ОСОБА_9 та ОСОБА_10 не підписували заповіти, або не розуміли значення своїх дій під час підписання заповітів, що свідчить про те, що посвідчення таких заповітів мало місце і що на заповітах наявні саме їх підписи.

За положеннями ст. ст. 10, 11, 60 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених сторонами вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч.3 ст.220 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

На підтвердження своїх позовних вимог позивачем надано покази свідка ОСОБА_12, який в судовому засіданні пояснив, що один раз, коли він спілкувався з батьком сторін -ОСОБА_10, то той говорив йому, що він неграмотний. Однак чи міг останній писати і читати він не знає. Бачив, як ОСОБА_10 отримував пенсію і щось там писав у відомості, але що саме не знає. Мати сторін -ОСОБА_9 була грамотною жінкою і він її ні разу не бачив в окулярах і не чув від неї, що вона не бачить чи не може щось прочитати.

5

Крім того, позивач посилається на висновок посмертної судово- медичної експерти, яким встановлено, що згідно з даними медичних документів ОСОБА_9 за умови того, що праве око у неї практично не бачило, а на ліве око мала місце далекозорість, для того, щоб вона могла прочитати та підписати який-небудь текст, їй необхідно було використовувати окуляри чи лупу ( т.3 а.с. 233-235).

Також позивач посилається на висновок судово-почеркознавчої експертизи, яким встановлено, що підпис від імені ОСОБА_9 в оспорюваному заповіті та підпис від імені ОСОБА_9 в журналі для реєстрації нотаріальних дій виконавчого комітету Ружинської селищної ради про отримання нотаріально оформленого документа виконані різними особами, а також , що підпис від імені ОСОБА_10 в оспорюваному заповіті та відпис від імені ОСОБА_10 в журналі для реєстрації нотаріальних дій виконавчого комітету Ружинської селищної ради про отримання нотаріально оформленого документа також виконані різними особами ( т.4 а.с.106-114).

Проте вказані докази достовірно не підтверджують того, що ОСОБА_9 та ОСОБА_10 власноручно не підписували оспорювані заповіти.

Так, з вищевказаного висновку судово-медичної експертизи вбачається, що ОСОБА_9 могла, використовуючи окуляри чи лупу, самостійно прочитати та підписати зазначений заповіт.

Те, що свідок ОСОБА_12 не бачив ОСОБА_9 в окулярах, не свідчить про те, що вона їх не використовувала взагалі чи в той час, коли підписувала оспорюваний заповіт.

Як вбачається з пояснень позивача та третіх осіб , ОСОБА_10 закінчив 3 класи школи, що, на думку суду, може свідчити як про те , що він був неписьменним, так і про наявність у нього початкових знань та набуття ним навиків читання та письма.

Останнє також підтверджується іншими доказами по справі.

Так, свідок ОСОБА_12, пояснюючи суду про те, що один раз ОСОБА_10 повідомив йому про свою неписьменність, в той же час підтвердив, що останній самостійно отримував пенсію та розписувався у відомості про це.

Крім того, як вбачається з спадкової справи №279, заведеної 11.08.2005р. Ружинською державною нотаріальною конторою відносно майна померлої 29.05.2005р. ОСОБА_9, ОСОБА_10 особисто подав та підписав в присутності державного нотаріуса заяву про прийняття спадщини своєї дружини, а також заяву про видачу йому свідоцтва про право власності на 1/2 житлового будинку та на земельні ділянки(т.1, а.с.40, 53).

Позивачем також надано суду договір купівлі-продажу майнового паю від 27.05.2010р. та акт прийому-передачі Свідоцтва про право власності на майновий пай, які містять підпис продавця - ОСОБА_10 (т.1 а.с.131-132, 133). Вчинення вказаного підпису останнім позивач особисто підтвердив в судовому засіданні.

Суд критично оцінює твердження позивача про те, що висновок судово-почеркознавчої експертизи відносно того, що підписи в оспорюваних заповітах та підписи в графі "розписка про одержання нотаріально оформленого документа" книги реєстрації нотаріальних дій виконані різними особами, доводить, що ОСОБА_9 та ОСОБА_10 не підписували оспорювані заповіти, оскільки висновок експерта достовірно таких обставин не доводить і може свідчити, зокрема, про те, що у зазначеній книзі реєстрації підпис був виконаний не тією особою, яка підписала заповіт.

За таких обставин, суд вважає, що позивач не надав належних доказів, які б підтверджували те, що ОСОБА_9 та ОСОБА_10 особисто не підписувати оспорювані заповіти та не могли їх особисто прочитати і його твердження щодо недійсності заповітів з вказаних підстав ґрунтуються лише на його особистих поясненнях і припущеннях та спростовуються доказами, дослідженими по справі.

Жодних доказів відносно того, що ОСОБА_9 та ОСОБА_10 під час укладення заповітів перебували у такому стані, коли вони не могли розуміти значення своїх дій або керувати ними, мали психічні захворювання чи перебували в хворобливосу стані, який впливав би на їх здатність розуміти значення своїх дій та керувати ними, позивачем суду не надано.

6

Не доведено позивачем і наявність введення ОСОБА_9 та ОСОБА_10 в оману при підписанні заповіту.

Отже, наявні по справі докази вказують на те, що ОСОБА_9 та ОСОБА_10, перебуваючи у секретаря селищної ради під час укладання та підписання заповітів, усвідомлювали значення своїх дій, могли ними керувати, а їхнє волевиявлення щодо складання заповітів було вільним та відповідало їх волі.

З врахуванням викладеного, підстав для висновку, що оспорюванні заповіти не були особисто підписані ОСОБА_9 та ОСОБА_10, а також, що вони не відповідали їхньому волевиявленню, немає.

Крім того, як вбачається із вищевказаної спадкової справи, заведеної відносно майна ОСОБА_9, позивач ОСОБА_1 спадщину після її смерті не прийняв, а тому у нього не виникло право на спадкування її майна і наявність заповіту вказаного спадкодавця жодним чином не впливає на його права, свободи чи інтереси та, відповідно, не дає підстав для звернення до суду за їх захистом (ст.3 ЦК України).

Посилання позивача як на підставу визнання заповітів недійсними на порушення посадовою особою Ружинської селищної ради вимог законодавства при посвідченні вказаних заповітів ( зокрема на те, що підписи в заповітах та в книзі реєстрації виконані різними особами; що при посвідченні заповітів не було встановлено особи ОСОБА_9 і ОСОБА_10 тощо) не є підставою даного позову.

Як роз'яснено у п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009р. №14 "Про судові рішення у цивільній справі" відповідно до положень ст. ст.10 і 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин.

Відповідно до положень пунктів 1, 2, та 7 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009р. "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" , при розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи.

Як вбачається з позовної заяви ОСОБА_1, останній просив суд визнати недійсними заповіти ОСОБА_9 та ОСОБА_10 в зв'язку з тим, що вказані особи ці заповіти не підписували, а також, що заповіти не відповідали їх волевиявленню.

Своїм правом, передбаченим ст.31 ЦПК України, щодо зміни підстави позову до початку розгляду справи по суті позивач не скористався.

Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного процесу позивач ОСОБА_1 повинен був довести в судовому засіданні належними та допустимими доказами ті обставини, на які він посилався як на підставу своїх вимог, а саме, те, що через непідписання особисто ОСОБА_9 та ОСОБА_10 заповітів, та відсутності їх вільного волевиявлення і невідповідності вказаних заповітів їх волі, оспорювані заповіти є недійсними.

А тому, розгляд позову з інших підстав, не зазначених позивачем в своїй позовній заяві, зокрема, і з підстав складення заповітів уповноваженою особою з порушенням вимог законодавства, на думку суду, призвів би до порушення принципів змагальності та диспозитивності, передбачених ст.ст.10 11 ЦПК України, та, відповідно, до порушень прав відповідачів.

З врахуванням вищевикладеного, оскільки позивач не надав безспірних доказів на підтвердження обставин, викладених в позовній заяві, суд приходить до висновку про те, що законних підстав для визнання заповітів ОСОБА_9 та ОСОБА_10 в судовому засіданні не встановлено, і права позивача ОСОБА_1 не порушені складанням вказаних заповіту, тому в задоволенні позовних вимог суд відмовляє.

7

Керуючись п.4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, ст.ст.48, 52, 54-57, 534, 545 ЦК УРСР (1963р.), ст.ст. 10, 11, 60, 209, 212, 213, 215 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення, а особою, яка не була присутня в судовому засіданні під час проголошення судового рішення протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя З. Б. Руденко.