Справа № 223/30/16-ц
Провадження № 2/223/66/2016
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2016 року місто Вугледар

Вугледарський міський суд Донецької області в складі:

судді Луньової О.Г.

секретар Швиденко О.О.

за участю:

позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до КП «Керуюча компанія з житлово-комунальних послуг Вугледарської міської ради» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та звільнення за згодою сторін,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідача КП «Керуюча компанія з житлово-комунальних послуг Вугледарської міської ради» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та звільнення за згодою сторін. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначила, що рішенням апеляційного суду Донецької області 04.07.2013 року було визнано наказ № 02-01/122 від 22.11.2011 року про притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності у виді звільнення незаконним та таким, що підлягає відміні. 11.02.2015 року відповідач виконав рішення суду та відмінив наказ про звільнення позивача наказом № 02/01/08. На теперішній час позивач перебуває у відпустці по догляду за дитиною до трьох років. Враховуючи, що звільнення було незаконним, позивач просила суд стягнути з відповідача на її користь середню заробітну плату за час вимушеного прогулу з 23.11.2011 року по 31.10.2012 року з урахуванням індексу інфляції за період з листопада 2011 року по жовтень 2015 року в сумі 87277,58 грн.

Позивачем ОСОБА_1 було подано заяви про уточнення позовних вимог, відповідно до яких позивач просить суд: стягнути з відповідача на її користь середню заробітну плату за час вимушеного прогулу з 23.11.2011 року по 31.10.2012 року з урахуванням індексу інфляції за 2011-2015 роки в сумі 89659,60 грн.; зобовязати відповідача звільнити позивача ОСОБА_1 за згодою сторін (п. 1 ст. 36 КЗоП України) з моменту прийняття рішення та внести відповідний запис до її трудової книжки.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні підтримала свої уточнені позовні вимоги та їх обґрунтування, просила задовольнити їх в повному обсязі.

Представник відповідача КП «Керуюча компанія з житлово-комунальних послуг Вугледарської міської ради» в судовому засіданні уточнені позовні вимоги не визнала в повному обсязі та просила в їх задоволенні відмовити.

Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 перебувала в трудових правовідносинах з відповідачем з 05.05.2008 року по 22.11.2011 року. Наказом № 02-01/122 від 22.11.2011 року позивача ОСОБА_1 було звільнено з 22.11.2011 року за систематичне невиконання службових обовязків ст. 40 п. 3 КЗоП України (а.с.46).

Рішенням апеляційного суду Донецької області від 04.07.2013 року позовні вимоги позивача ОСОБА_1 було задоволено частково. Наказ № 02-01/122 від 22.11.2011 року по КП «Керуюча компанія з житлово-комунальних послуг Вугледарської міської ради» про притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення визнати незаконним. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про зміну формулювання підстав звільнення було відмовлено (а.с.43-45, 80-84).

Наказом № 02/01/08 від 11.02.2015 року відповідач КП «Керуюча компанія з житлово-комунальних послуг Вугледарської міської ради» виконав рішення апеляційного суду Донецької області від 04.07.2013 року та скасував наказ № 02-01/122 від 22.11.2011 року про звільнення позивача ОСОБА_1 (а.с.47).

Позивач в своїх письмових поясненнях до позовної заяви зазначила, що її вимушений прогул за період з 23.11.2011 року по 31.10.2012 року включно склав 315 днів, а тому сума заборгованості за час вимушеного прогулу склала 47640,60 грн. З урахуванням середнього індексу інфляції за 2011, 2012, 2013, 2014, 2015 роки загальна сума заборгованості склала 89659,60 грн.

Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Рішенням апеляційного суду Донецької області від 04.07.2013 року було визнано незаконним наказ № 02-01/122 від 22.11.2011 року по КП «Керуюча компанія з житлово-комунальних послуг Вугледарської міської ради» про притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення. Зазначений факт є підставою для поновлення ОСОБА_1 на роботі, однак від таких вимог позивач відмовилася, оскільки не бажала продовжувати трудові відносини з відповідачем, що прямо зазначено в рішенні апеляційного суду Донецької області від 04.07.2013 року (а.с.45, 84). Даний факт сторонами в судовому засіданні не оспорювався.

Рішенням апеляційного суду Донецької області від 04.07.2013 року не було ухвалено рішення про поновлення ОСОБА_1 на роботі, а тому відповідно до ст. 235 КЗпП України не може бути і ухвалено рішення про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки вказана виплата здійснюється в разі ухвалення рішення про поновлення на роботі.

Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Згідно ст. 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 КЗпП України, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

В п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" від 06.11.1992 року № 9 розяснено, що встановлені ст. 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити пропущений строк.

Відповідно до матеріалів справи позивач ОСОБА_1 дізналася про порушення свого права 04.07.2013 року, а саме дати винесення рішення апеляційним судом Донецької області. Однак, до суду звернулася лише 13.01.2016 року, тобто поза межами, встановленого ст. 233 КЗпП України, тримісячного строку, а також не навела суду поважних причин та не надала належних доказів пропуску даного строку звернення до суду. Враховуючи викладене, суд вважає, що підстав для його поновлення у суду немає.

Щодо вимог зобовязати відповідача звільнити позивача ОСОБА_1 за згодою сторін (п. 1 ст. 36 КЗпП України) з моменту прийняття рішення та внести відповідний запис до її трудової книжки суд приходить до таких висновків.

02.09.2016 року позивач ОСОБА_1 звернулася до відповідача з письмовою заявою про звільнення її за згодою сторін (п. 1 ст. 36 КЗпП України) з 02.09.2016 року. На дану заяву відповідачем було надано відповідь від 05.09.2016 року, в якій зазначено, що наказ № 02-01/122 від 22.11.2011 року було скасовано за рішенням суду, однак поновлення на роботі не відбулося (а.с.118-119).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є, зокрема, угода сторін.

Відповідно до п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п. 1 ст. 36 КЗпП України (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника. Сама по собі згода власника або уповноваженого ним органу задовольнити прохання працівника про звільнення до закінчення строку попередження не означає, що трудовий договір припинено за п. 1 ст. 36 КЗпП України, якщо не було домовленості сторін про цю підставу припинення трудового договору. В останньому випадку звільнення вважається проведеним з ініціативи працівника (ст. 38 КЗпП України).

За змістом ч. 3 ст. 235 КЗпП України рішення про зміну формулювання звільнення орган по розгляду трудових спорів приймає в тому випадку, якщо формулювання причин звільнення є неправильним (тобто таким, що не відповідає фактичним обставинам справи), або таким, що не відповідає чинному законодавству при відсутності підстав для поновлення на роботі. При цьому суд змінює формулювання і вказує в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (її частину, пункт закону).

Однак, рішенням апеляційного суду Донецької області від 04.07.2013 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про зміну формулювання підстав звільнення вже було відмовлено.

Частиною 2 п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 "Про судове рішення у цивільній справі" розяснено, що, відповідно до ст. 19 Конституції України, ст. 1 ЦПК України, з урахуванням положення ч. 4 ст. 10 ЦПК України вийти за межі заявлених вимог суд має право лише у випадках, прямо передбачених законом.

Позивач ОСОБА_1 в позовних вимогах просить суд звільнити позивача ОСОБА_1 за згодою сторін (п. 1 ст. 36 КЗпП України) з моменту прийняття рішення та внести відповідний запис до її трудової книжки суд приходить до таких висновків. Пунктом 1 ст. 36 КЗпП України не визначено форму домовленості (угоди сторін) про звільнення за цією підставою припинення трудового договору. Однак вільне волевиявлення сторін на укладення і припинення трудового договору варто розглядати у зв'язку з формою його вираження, встановленою у законі. Отже, в розумінні вказаної вимоги КЗпП України обов'язковою умовою для звільнення працівника з посади необхідна згода обох сторін, при цьому з боку роботодавця така згода не надавалась. За таких обставин і підстави для звільнити позивача ОСОБА_1 за згодою сторін (п. 1 ст. 36 КЗпП України) з моменту прийняття рішення та внесення відповідного запису до трудової книжки відсутні. Враховуючи викладене, суд вважає за необхідне відмовити позивачу в задоволенні зазначеної позовної вимоги в повному обсязі.

Керуючись ст. 36, 235 КЗпП України, Постановою Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів»ст. 3, 8, 10, 15, 60, 212 215 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до КП «Керуюча компанія з житлово-комунальних послуг Вугледарської міської ради» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та звільнення за згодою сторін відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення до апеляційної інстанції через Вугледарський міський суд Донецької області.

Суддя Вугледарського

міського суду Донецької області ОСОБА_3