Справа №477/345/16-ц 07.11.2016 07.11.2016 07.11.2016
Cправа №477/345/16-ц Суддя суду першої інстанції Козаченко Р.В.
Провадження №22-ц/784/2324/16 Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
УХВАЛА

Іменем України

07 листопада 2016 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого: Серебрякової Т.В.,

суддів: Галущенка О.І., Лисенка П.П.,

із секретарем судового засідання Лівшенком О.С.,

за участі: позивача - ОСОБА_3 та її представника - ОСОБА_4,

відповідача - ОСОБА_5 та його представника ОСОБА_6,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_6 рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 14 вересня 2016 року, ухваленого у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 та Публічного акціонерного товариства «Страхова компанія «Країна», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «АСКО - Медсервіс», про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,

УСТАНОВИЛА:

У лютому 2016 року ОСОБА_3 пред'явила позов до ОСОБА_5 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 14 жовтня 2015 року водій ОСОБА_5, керуючи транспортним засобом марки ЗАЗ 110307, реєстраційний номер НОМЕР_1, рухаючись на 13 км.+500 м. автодороги Т-1518 «ОСОБА_7 - Кам'янка», проявив неуважність, не стежив за дорожньою обстановкою, відповідно не реагував за її зміною, перед перестроюванням та будь - якою зміною напрямку руху не переконався в тому, що це буде безпечним і не створить перешкоди або небезпеки іншим учасникам руху, а також не створить своїми діями загрози безпеці дорожнього руху, в наслідок чого допустив бокове зіткнення з транспортним засобом марки «Citroen», реєстраційний номер НОМЕР_2, під керуванням водія ОСОБА_8

Постановою Апеляційного суду Миколаївської області від 29 грудня 2015 року ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі двадцяти неоподаткованих мінімум доходів громадян в сумі 340 грн.

Внаслідок дорожньо - транспортної пригоди транспортний засіб під керуванням водія ОСОБА_8, який належить на праві власності позивачу ОСОБА_3, отримав механічні пошкодження. Вартість ремонтно-відновлювальних робіт, пов'язаних з пригодою, склала 63 500 грн.

Посилаючись на викладені обставини, а також небажання відповідача відшкодувати завдані їй матеріальні збитки добровільно, позивач просила стягнути їх з ОСОБА_5 за судовим рішенням, а також стягнути витрати понесені нею на правову допомогу в сумі 5 400 грн., а всього - 68 900 грн.

Ухвалою Жовтневого районного суду Миколаївської області від 14 квітня 2016 року до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, залучено Публічне акціонерне товариство «Страхова компанія «Країна» (далі - ПАТ «СК «Країна») та Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «АСКО - Медсервіс» (далі - ПрАТ «СК «АСКО - Медсервіс») (а.с.73-75).

Наступною ухвалою цього ж суду від 01 липня 2016 року ПАТ «СК «Країна» залучено до участі у справі в якості співвідповідача (а.с.127-129).

У вересні 2016 року ОСОБА_3, через свого представника ОСОБА_4, надала до суду письмову заяву про уточнення позовних вимог, та посилаючись на те, що відповідачем ПАТ «СК «Країна» під час розгляду справи відшкодовано їй 49 000 грн. за страховим випадком, остаточно просила стягнути з ОСОБА_5 на свою користь 14 500 грн. у відшкодування матеріальних збитків та стягнути на її користь з обох відповідачів 5 400 у відшкодування витрат на правову допомогу та 964 грн. судового збору (а.с.160).

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог ОСОБА_5 посилався на відсутність належного обґрунтування розрахунку матеріальних збитків, а тому просив у задоволені позовних вимог відмовити.

У своїх запереченнях ПАТ «СК «Країна» посилаючись на те, що ними виплачено позивачу у строки, на умовах і у розмірі відповідно до законодавства, страхове відшкодування в розмірі 49 000 грн., просило у частині задоволення позовних вимог до страхової компанії відмовити в повному обсязі.

Рішенням Жовтневого районного суду Миколаївської області від 14 вересня 2016 року позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 у відшкодування майнової шкоди, спричиненої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди 14 500 грн. та судові витрати пропорційно задоволеним вимогами в сумі 1 078 грн. 08 коп. Стягнуто з ПАТ «Страхова компанія «Країна» на користь ОСОБА_3 судові витрати в сумі 2 686 грн. 53 коп.

Не погодившись із судовим рішенням, ОСОБА_5, через свого представника ОСОБА_6, подав на нього апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з'ясування судом першої інстанції обставин справи, та порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення в частині стягнення з нього коштів скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволені позовних вимог ОСОБА_3 до нього відмовити у повному обсязі.

Дослідивши матеріали справи, в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Ухвалюючи рішення, районний суд виходив із того, що відповідачем ОСОБА_5, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди завдані майнові збитки, а тому вимоги позивача щодо їх відшкодування є обґрунтованими.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, ст.1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.1,3-4,10-11,303 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду визначені ст.1166 ЦК України, за якою майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим майновим правам фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Разом з тим, загальною підставою деліктної відповідальності є протиправне, шкідливе, винне діяння завдавача шкоди. Окрім того, акт завдання шкоди необхідно поділяти на такі складові елементи: а) протиправна поведінка; б) настання шкоди; в) причинний зв'язок між двома першими елементами; г) вина завдавача шкоди.

До того ж, перераховані підстави визнаються загальними, оскільки для виникнення відповідальності їх наявність вимагається в усіх випадках, якщо інше не встановлено законом.

Крім того, особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Вказана стаття унормовує загальні підстави для відшкодування в рамках позадоговірних (деліктних) зобов'язань. При цьому в деліктних правовідносинах на позивача покладається обов'язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв'язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

При цьому, у спорах про відшкодування шкоди діє презумпція заподіювача шкоди, згідно з якою саме відповідач доводить відсутність своєї вини у завданні шкоди.

Також, вирішуючи спори даної категорії, суди повинні беззастережно дотримуватися вимог цивільно-процесуального законодавства, а саме ст.ст.59, 60, 213 ЦПК України та постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі».

Згідно них - рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим.

Рішення визнається законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд оцінює докази відповідно до вимог ст.ст.58 -59, 212 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

При цьому, згідно із ст.60 ЦПК України, обов'язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову, а, відповідно, для задоволення вимог позивача.

Судове рішення в оскаржуваній частині ухвалено у повній відповідності з виписаним.

З матеріалів справи вбачається, що 14 жовтня 2015 року на автомобільній дорозі Т-1518 «ОСОБА_7 - Кам`янка» сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля марки ЗАЗ 110307, реєстраційний номер НОМЕР_1 під керуванням водія ОСОБА_5 та автомобіля марки «Citroen», реєстраційний номер НОМЕР_2, під керуванням водія ОСОБА_8, унаслідок якої належний ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу від 08 травня 2007 року на праві власності транспортний засіб марки «Citroen», реєстраційний номер НОМЕР_2 зазнав механічних пошкоджень (а.с.38,40,41,43,44).

Дорожньо-транспортна пригода сталася з вини відповідача ОСОБА_5 Так, постановою Апеляційного суду Миколаївської області від 29 грудня 2015 року останній був визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП (а.с.20-22), яка відповідно до ч.4 ст.62 ЦПК України є обов'язковою для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову суду, з питань, чи мали місце дії та чи вчинені вони цією особою.

Цивільно-правова відповідальність водія ОСОБА_5 застрахована. Так, 19 травня 2015 року між ПАТ «СК «Країна» та ОСОБА_5 був укладений договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Відповідно до полісу №АЕ/4001150 забезпеченим транспортним засобом є автомобіль ЗАЗ 110307, реєстраційний номер НОМЕР_1. За цим договором ліміт страхової відповідальності за спричинення майнової шкоди на одну особу складає 50 000 грн., франшиза 1 000 грн. (а.с.70).

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди автомобіль позивача марки «Citroen», реєстраційний номер НОМЕР_2 зазнав механічних пошкоджень.

На обґрунтування вартості відновлюваних робіт з ремонту зазначеного автомобіля, позивачем надано договір із фізичною особою - підприємцем ОСОБА_9 та акт прийому-передачі виконаних робіт (наданих послуг) (а.с.25-27).

З вищевказаних документів убачається, що відновлювальний ремонт автомобіля позивача проведено фізичної особою - підприємцем ОСОБА_9 у лютому 2016 року (а.с.29-30,115-116) і його вартість склала 63 508 грн., в тому числі: 17 600 грн. за виконані роботи по монтажу, демонтажу, реставрації, зварюванню та рихтуванню, заміні деталей; 5 958 грн. вартість запчастин, 14 950 грн. витрати на придбання елементів кузова та механізмів, які підлягають ремонту, 25 000 грн. за виконанні роботи по шпаклівці, ґрунтовці, фарбуванні і поліруванні автомобіля.

Фактичні витрати на відновлювання автомобіля сплачені позивачем у розмірі 63 500 грн., що підтверджується квитанцією від 16 лютого 2016 року, оригінал якої був наданий в судовому засіданні апеляційної інстанції.

13 вересня 2016 року від ПАТ «СК «Країна» позивач отримала страхове відшкодування у загальному розмірі 49 000 грн. (а.с.172).

Відповідно до ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Статтею 1187 ЦК України передбачено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Згідно з вимогами ч.1 ст.1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (п.1).

Одним із способів відшкодування шкоди є відшкодування збитків (ч.2 ст.16 ЦК України).

Відповідно до ч.2 ст.22 ЦК України збитками є, зокрема, витрати, які особа зробила для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Статтею 1192 ЦК України також передбачено право потерпілого на відшкодування збитків, розмір яких визначається вартістю виконаних робіт, необхідних для відновлення речі, в повному обсязі.

Відповідно до ст.1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Таким чином, сукупний аналіз статей 22, 1166, 1187 та 1194 ЦК України дає підстави для висновку, що відшкодуванню потерпілому підлягають ті витрати (реальні збитки), які він фактично поніс для відновлення свого порушеного права. У разі недостатності страхового відшкодування для повноти відшкодування його дійсних витрат, цю різницю має сплатити винна особа.

Оскільки позивач здійснив відновлювальний ремонт пошкодженого автомобіля у лютому 2016 року та фактично сплатив виконавцю 63 500 грн., то саме ця сума є реальними збитками, які позивач має право відшкодувати за правилами зазначених норм.

Аналогічне за змістом положення містить і п.14 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року №4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», яким визначено, що якщо для відновлення попереднього стану речі, що мала певну зношеність (наприклад, автомобіля), було використано нові вузли, деталі, комплектуючі частини особа, відповідальна за шкоду, не має права вимагати врахування зношеності майна. Зношеність пошкодженого майна враховується у випадках стягнення на користь потерпілого вартості такого майна.

За такого, колегія суддів не може прийняти до уваги посилання відповідача на роз'яснення, викладені у постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» за №6 від 27 березня 1992 року, як підставу для визначення розміру збитків з урахуванням зношеності автомобіля.

Отже, суд першої інстанції вірно визначив розмір збитків, заподіяних та не відшкодованих позивачу за проведення відновлювального ремонту в межах заявленого позову, що складає 14 500 грн. (63 500 грн. - 49 000 грн.).

На підставі викладеного, суд першої інстанції на підставі належно оцінених доказів та відповідно до статей 1166, 1187, 1191 та 1194 ЦК України дійшов вірного висновку, що з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 підлягають стягненню 14 500 грн. збитків. При цьому, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при розгляді даної справи, обставини, на які є посилання в апеляційній скарзі, перевірялись. Висновки суду щодо задоволення заявлених вимог ґрунтуються на доказах, наданих сторонами, їх правова оцінка сумніву не викликає. До правовідносин, які склалися між сторонами у зв'язку з виникненням спору, правильно застосовані норми матеріального права.

Відповідно до вимог ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано суду доказів, які б спростовували наданий позивачем розрахунок понесених витрат на відновлення транспортного засобу, хоча за ст.60 ЦПК України це є його обов'язком.

Що стосується розподілу судових витрат, зокрема витрат на правову допомогу, то колегія суддів виходить з наступного.

Так, відповідно до ч.ч.1,2 ст.84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

З 01 січня 2012 року набрав чинності Закон України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» від 20 грудня 2011 року.

Статтею 1 вказаного закону передбачено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

При цьому, склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При цьому недопустимими є документи, які не відповідають встановленим вимогам.

З матеріалів справи вбачається, що 02 листопада 2015 року між адвокатом ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було укладено договір про надання юридичної допомоги (а.с.4,5).

При зверненні до суду з позовом, позивач на підтвердження своїх вимог про стягнення понесених нею витрат на правову допомогу надала до суду копії квитанцій до прибуткового касового ордеру на загальну суму 5 400 грн. (а.с.28).

Як визначено в абзаці 11 п.1.2 Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого постановою Правління Національного Банку України №637 від 15 грудня 2004 року, касовий ордер - це первинний документ (прибутковий або видатковий касовий ордер), що застосовується для оформлення надходжень (видачі) готівки з каси.

Таким чином, прибутковий касовий ордер є належним та допустимим доказом у даній справі, оскільки містить інформацію стосовно предмета доказування, а саме понесених позивачем витрат на правову допомогу.

З врахуванням викладеного, а також виходячи із положень ст.88 ЦПК України та враховуючи ступінь задоволення позовних вимог, колегія суддів вважає, що поверненню підлягає 2 800 грн., витрачених на правову допомогу, а відповідно з відповідача ОСОБА_5 підлягає стягненню 644 грн. (2800 грн. х 23%/100) зазначених витрат + 158 грн. 47 коп. (689 грн. х 23%/100) на відшкодування судового збору, а всього - 802 грн. 47 коп., що вірно визначив і суд першої інстанції.

При цьому, ПАТ «СК «Країна» судове рішення не оскаржувало, а суд апеляційної інстанції обмежений доводами апеляційної скарги та переглядає рішення суду першої інстанції з врахуванням правил ст.303 ЦПК України.

Будь - яких інших обґрунтованих доводів про порушення судом першої інстанції норм процесуального або матеріального права, а також посилання на обставини, які давали б суду апеляційної інстанції підстави для переоцінки доказів та спростування висновків районного суду, апеляційна скарга не містить.

Оскільки, суд першої інстанції ухвалив рішення в оскаржуваній частині з дотриманням норм матеріального і процесуального права, то апеляційна скарга в силу ч.1 ст.308 ЦПК України підлягає відхиленню.

Керуючись ст.ст. 303, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_6 - відхилити, а рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 14 вересня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: О.І. Галущенко

П.П. Лисенко