АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________
Справа № 682/900/16-ц
Провадження № 22-ц/792/1472/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 липня 2016 року м. Хмельницький

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Апеляційного суду Хмельницької області

в складі: головуючого судді Гринчука Р.С.,

суддів: Костенка А.М., Спірідонової Т.М.,

секретар Гриньова А.М.,

з участю ОСОБА_1 та її представника, адвоката ОСОБА_2,

представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа, що не зявляє самостійних вимог щодо предмету спору приватний нотаріус Славутського міського нотаріального округу Хмельницької області, про визнання заповіту недійсним з апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 7 червня 2016 року,

встановила:

В квітні 2016 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_3 про визнання недійсним заповіту, посвідченого приватного нотаріусом Славутського міського нотаріального округу ОСОБА_5 25.09.2015 року, відповідно до якого її батько, ОСОБА_6, який помер 09.10.2015 року заповів все належне йому майно ОСОБА_3

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що волевиявлення ОСОБА_6 при укладенні спірного заповіту не було вільним та не відповідало його внутрішній волі, оскільки на момент його укладення він тривалий час хворів, приймав медичні препарати, що негативно вплинули на його свідомість та здатність розуміти значення своїх дій, він фізично був не в змозі прочитати заповіт і підписати його текст.

За таких обставин, на думку позивача, заповіт слід визнати недійсним на підставі ч. 1 ст. 225 ЦК України.

Рішенням Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 07.06.2016 року в задоволенні позову було відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

На обґрунтування своїх вимог апелянт зазначив, що суд порушив норми матеріального права, неповно та необєктивно встановив фактичні обставини справи, оскільки докази в справі вказують на те, що на час укладення спірного заповіту 25.09.2015 року спадкодавець ОСОБА_6 перебував в безпорадному стані і не міг в повній мірі розуміти значення своїх дій. Крім того, на думку апелянта, заповіт складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, тому відповідно до ст. 1257 ЦК України, він є нікчемним.

В судовому засіданні апелянт та її представник підтримали доводи апеляційної скарги.

Представник відповідача в суді проти апеляційної скарги заперечила, підтримала рішення суду.

Заслухавши пояснення учасників процесу та перевіривши матеріали справи колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частиною 1 статті 309 цього Кодексу визначено, що підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права, а також розгляд і вирішення справи неповноважним судом; участь в ухваленні рішення судді, якому було заявлено відвід на підставі обставин, що викликали сумнів у неупередженості судді, і заяву про його відвід визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованою; ухвалення чи підписання постанови не тим суддею, який розглядав справу.

Суд першої інстанції неповно встановив обставини, якими обґрунтовувались позовні вимоги та заперечення сторін, що призвело до порушення норм матеріального права, і, як наслідок, необхідності скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову з інших правових підстав.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є дочкою, а відповідач ОСОБА_3 рідним братом померлого 09.10.2015 року ОСОБА_6

Згідно із заповітом від 25.09.2015 року, посвідченим приватним нотаріусом Славутського міського нотаріального округу ОСОБА_7, ОСОБА_6 заповів усе належне йому майно ОСОБА_3

Після смерті спадкодавця в м. Славуті Хмельницької області, до приватного нотаріуса ОСОБА_7 із заявою про прийняття спадщини за заповітом звернувся ОСОБА_3, ОСОБА_1 звернулася із заявою про прийняття спадщини за законом.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог виходив з того, що зміст заповіту відповідає вимогам закону, психічних і фізичних вад, які б вплинули на волевиявлення спадкодавця в момент укладення спірного правочину судом встановлено не було.

Однак такий висновок суду не в повній мірі відповідає фактичним обставинам справи.

Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Згідно з ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Відповідно до п. 16 постанови Пленуму ВСУ №9 від 06.11.2009 року „Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними, правила ст. 225 ЦК України поширюються також на ті випадки, коли фізичну особу не було визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину вона перебувала у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними.

Як вбачається з матеріалів справи, зокрема, даних ультразвукового дослідження, станом на 23.09.2015 року у ОСОБА_6 було виявлено ознаки цирозу печінки, портальної гіпертензії, спленомегалія, асцит, хронічний панкреатит, мікро нефролітіаз (а.с. 56).

Інших обєктивних даних, які б засвідчили захворювання спадкодавця, матеріали справи не містять.

У п. 18 постанови Пленуму ВСУ від 30.05.2008 року, №7 „Про судову практику у справах про спадкування судам розяснено, що суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою, яка через стійкий розлад здоровя не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який дав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ним на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатрічну експертизу (ст. 145 ЦПК України).

Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Як вбачається зі змісту оскаржуваного заповіту, він виготовлений нотаріусом технічним способом. В його змісті міститься відмітка про те, що заповіт складений і підписаний в двох примірниках о 14 год. 40 хв.

У звязку з тим, що ОСОБА_6 не міг сам підписати заповіт, згідно зі ст. 1253 ЦК України, його посвідчено в присутності свідків, ОСОБА_8 та ОСОБА_9.

Заповіт був вголос прочитаний цими свідками та підписаний ними.

Текст заповіту був підписаний ОСОБА_10, на особисте прохання ОСОБА_6, оскільки він сам не зміг цього зробити.

Заповіт був посвідчений на дому за адресою: Хмельницька обл., м. Славута, вул. М. Грушевського, 72, а його підпис був вчинений ОСОБА_10 о 15 год. 10 хв.

Заповіт був повністю прочитаний уголос заповідачем до його підписання у присутності запрошених ним свідків, ОСОБА_8 та ОСОБА_9

Особи свідків та ОСОБА_10 встановлено, їх дієздатність перевірено. Зареєстровано в реєстрі № 825.

Таким чином, як вбачається зі змісту оскаржуваного заповіту, на дату його укладення, 25.09.2015 року, спадкодавець ОСОБА_6 не міг самостійно підписати заповіт. Однак в змісті заповіту відсутній запис про те, з якої саме причини оспорюваний заповіт не був підписаний особисто заповідачем.

Допитані в суді свідки ОСОБА_10, ОСОБА_8, ОСОБА_9 пояснили, що ОСОБА_6 по своєму фізичному стану зміг самостійно прочитати текст заповіту, а підпис попоросив поставити замість нього іншу особу, оскільки у нього тремтіли руки. Спадкодавець до самої смерті не страждав на втрату памяті, вільно розмовляв, усіх упізнавав та нічого не забував.

В суді апеляційної інстанції вказані обставини підтвердив також і представник ОСОБА_3

Свідок ОСОБА_11, лікар терапевт Славутської ЦРЛ в суді підтвердив, що ОСОБА_6 хворів на цироз печінки та коросту, в звязку з чим лікувався амбулаторно. При цьому у нього не було відмічено психічних розладів здоровя.

Таким чином в справі відсутні докази, які б вказували на те, що через стійкий розлад здоровя на момент укладення заповіту 25.09.2015 року, спадкодавець не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними.

В той же час виникає сумнів позиція приватного нотаріуса ОСОБА_5, яка провела процедуру укладення та посвідчення заповіту в порядку ч. 2 ст. 1247, ч. 2 ст. 1248, ч. 2 ст. 1253 ЦК України.

За змістом ч. 1 ст. 1257 ЦК України, заповіт, складений особою, як не мала на це права, а також заповіт, складений із порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним (недійсним в силу закону).

Стаття 1247 ЦК України визначає загальні вимоги до форми заповіту, змістом ч. 2 якої визначається, що заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до ч. 4 ст. 207 цього Кодексу.

Згідно з ч. 4 ст. 207 ЦК України, якщо фізична особа у звязку з хворобою або фізичною вадою не може підписатися власноручно, за її дорученням текст правочину у її присутності підписує інша особа.

Підпис іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє.

Відповідно до вимог ст. 1248 ЦК України щодо посвідчення заповіту нотаріусом, нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним.

Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (ст. 1253 цього Кодексу).

Однак в змісті заповіту відсутні дані щодо визначення причини неможливості ОСОБА_6 самостійно здійснити підпис документу, як того вимагає ч. 4 ст. 207 ЦК України, а лише зазначено, що заповідач не може сам підписати заповіт, тому на його особисте прохання текст заповіту підписала ОСОБА_10

В той же час встановлені судом обставини свідчать про те, що на момент укладення спірного заповіту ОСОБА_6 міг фізично самостійно вчинити підпис на спірному правочині, однак через тремтіння рук підпис міг би вийти нечітким, про що в апеляційному суді пояснила представник ОСОБА_3

В заповіті також зазначено, що в звязку з тим, що ОСОБА_6 не може сам підписати заповіт, згідно зі ст. 1253 ЦК України, заповіт посвідчено в присутності свідків.

Статтею 1253 ЦК України передбачено можливість посвідчення заповіту при свідках за бажанням заповідача, або у випадках, встановлених ч. 2 ст. 1248 і ст. 1252 цього Кодексу, коли присутність при посвідченні заповіт не менш як двох свідків є обовязковою (ч.ч. 1, 2 ст. 1253 ЦК).

Оскільки в заповіті міститься вказівка на те, що заповідач не може сам підписати заповіт, тому логічним є висновок про те, що причиною посвідчення заповіту при свідках є саме неможливість прочитати заповіт через фізичні вади (ч. 3 ст. 1248 ЦК).

Однак в той же час в заповіті міститься запис про те, що ОСОБА_6 особисто вголос прочитав його зміст.

Крім того, як вбачається зі змісту оспорюваного правочину, пояснень нотаріуса ОСОБА_7, які вона надала в суді першої інстанції, пояснень представника відповідача в суді апеляційної інстанції, текст заповіту був виготовлений нотаріусом безпосередньо в приміщенні нотаріальної контори, за допомогою технічних засобів, після того, як вона наодинці поспілкувалася з заповідачем по місцю його проживання. При цьому була присутня лише нотаріус. Вже після виготовлення заповіту нотаріус прибула з його повним текстом по місцю проживання спадкодавця, в будинок № 72 по вулиці М.Грушевського в м. Славута, де і відбулося його посвідчення. Тобто, повний текст заповіту був виготовлений до того, як відбулося його посвідчення, в іншому приміщенні і в інший день.

В той же час в тексті оскаржуваного правочину містяться повні дані про свідків та особу, яка підписала текст заповіту замість ОСОБА_6 Таким чином, нотаріусом в текст заповіту наперед було внесено відомості, які, як вказано в тому ж заповіті, могли бути відомими лише під час його безпосереднього посвідчення та підписання, і лише в приміщенні будинку № 72 по вулиці М. Грушевського в м. Славуті.

Також різняться дані заповіту щодо часу його складання і підписання. Спочатку вказано про те, що заповіт був складений і підписаний в двох примірниках о 14 год. 40 хв., а далі по тексту зазначено, що його текст був підписаний ОСОБА_10 о 15 год. 10 хв.

Є незрозумілим також дані заповіту про те, що свідки вголос прочитали зміст заповіту, хоча заповідач сам його прочитав, про що також вказано в змісті заповіту.

Таким чином, слід прийти до висновку, що в даному випадку присутність свідків при посвідченні спірного заповіту та підписання його тексту особою, відмінною від особи спадкодавця, є необґрунтованою.

Підсумовуючи виявлені недоліки заповіту, враховуючи встановлені судом обставини його посвідчення, колегія суддів приходить до висновку про те, що заповіт був складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, які вказують на його нікчемність.

Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Згідно з п. 7 постанови Пленуму ВСУ №9 від 06.11.2009 року „Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними, у разі, якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.

Згідно з ч.ч. 1, 5 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочин, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути предявлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

Враховуючи вищевстановлені обставини справи, колегія суддів приходить до висновку, що спірний правочин є нікчемним відповідно до ч. 1 ст. 1257 ЦК України, тому відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України не створив юридичних наслідків для його сторін.

В той же час вимоги апелянта про визнанні недійсним заповіту з підстав, передбачених ч. 2 ст. 1257 ЦК України слід визнати необґрунтованими, оскільки справа не містить належних та допустимих доказів на підтвердження того, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі в момент укладення заповіту.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 145 ЦК України призначення експертизи є обовязковим у разі заявлення клопотання про призначення експертизи обома сторонами. Призначення експертизи є обовязковим також за клопотанням хоча б однієї із сторін, якщо у справі необхідно встановити психічний стан особи.

Як вбачається з матеріалів справи, під час розгляду справи в суді першої інстанції, не вирішувалося питання про проведення судової психіатричної та (або) медичної експертиз, хоча позовні вимоги стосуються визнання недійсним заповіту в звязку з неусвідомленням особою значення своїх дій та неможливістю керувати ними в момент його складання, відсутності волевиявлення заповідача на укладення спірного заповіту в звязку з фізичним станом здоровя.

Апеляційним судом в порядку ч. 4 ст. 10 ЦПК України було розяснено сторонам їх право на заявлення клопотання про призначення судової експертизи (епкпертиз), яким сторони не скористалися.

Оскільки суд відмовив у задоволенні позову через недоведеність обставин, на які позивач посилався в позовній заяві як на підставу задоволення своїх вимог, враховуючи зміст позовних вимог, встановлення апеляційним судом нікчемності оспорюваного правочину, колегія суддів приходить до висновку про необхідність скасування рішення суду з відмовою у задоволенні позову про визнання заповіту недійсним з інших правових підстав, а саме, встановлення нікчемності правочину, який не підлягає визнанню недійсним в судовому порядку.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314, 316, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів,

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 7 червня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа, що не зявляє самостійних вимог щодо предмету спору приватний нотаріус Славутського міського нотаріального округу Хмельницької області, про визнання заповіту недійсним, відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, проте може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: /підпис/ Судді: /підписи/

Згідно з оригіналом: суддя апеляційного суду Р.С. Гринчук

Головуючий у першій інстанції ОСОБА_12 Доповідач Гринчук Р.С.

Категорія № 39