АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 171/2399/14-ц 22-ц/774/1521/К/16
Справа № 171/2399/14-ц Головуючий в 1-й інстанції
Провадження № 22-ц/774/1521/К/16 суддя Хорунженко Н.В.
Категорія - 48 (ІV) Доповідач Михайлів Л.В.
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

20 липня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді - Михайлів Л.В.

суддів - Барильської А.П., Ляховської І.Є.

секретар - Петренко К.І.

розглянула у відкритому судовому засіданні у м. Кривому Розі, в порядку ч. 2 ст.197 ЦПК України за наявними у справі матеріалами та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, цивільну справу за апеляційними скаргами представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2, позивача ОСОБА_3 на рішення Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 21 липня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання зобов'язання позичальника спільною сумісною власністю, визнання об'єктом особистої власності грошових коштів, стягнення коштів в порядку регресу, -

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1, який уточнив у червні 2015 року й в обґрунтування якого зазначив, що 10 грудня 2007 року, перебуваючи у шлюбі з відповідачем, він уклав з Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком в інтересах сім'ї кредитний договір №652з/2іп07 на суму 50000 грн. зі сплатою 17% річних за користування кредитними коштами строком повернення - 09 грудня 2017 року.

Після припинення шлюбних відносин з відповідачем, з липня 2010 року він самостійно сплачував заборгованість за кредитом, а відповідач ухилялася від виконання свого солідарного обов'язку як дружина. У червні 2013 року ним здійснено повне погашення заборгованості за кредитом в загальному розмірі 55544,88 грн.

У зв'язку з чим, вважаючи, що він має право на стягнення половини боргу з колишньої дружини у порядку регресу, просив суд визнати спільною сумісної власністю подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_1 зобов'язання позичальника за кредитним договором №652з/2іп07 від 10.12.2007 року; визнати об'єктом права його особистої власності кошти, сплачені ним особисто в рахунок погашення боргу за кредитним договором №652з/2іп07 від 10.12.2007 року у період з липня 2010 року по червень 2013 року включно в сумі 55544,88 грн.; у порядку зворотної вимоги (регресу) на його користь стягнути з відповідача 1/2 частину коштів, сплачених ним особисто у період з липня 2010 року по червень 2013 року включно в сумі 55544,88 грн. за договором №652з/2іп07 від 10.12.2007 року з урахуванням індексу інфляції за вказаний період в сумі 42616 грн.

Рішенням Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 21 липня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 1/2 частину виконаних позивачем у період з 01.09.2011 року до 07.06.2013 року кредитних зобов'язань за кредитним договором №652з/2іп07 від 10.12.2007 року у розмірі 18968,34 грн. з урахуванням інфляційних витрат у розмірі 11836,25 грн., а всього на загальну суму 30804,59 грн. В іншій частині позову відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 понесені судові витрати по сплаті судового збору пропорційно до задоволеної частини вимог в сумі 308,04 грн.

В апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин справи, неправильне застосування норм процесуального та матеріального права. Вважає недоведеним факт укладення кредитного договору №652/2іп07 від 10.12.2007 року в інтересах сім'ї та використання кредитних коштів на її потреби, оскільки згоди на укладення вказаного договору відповідач не надавала, крім того, після припинення шлюбних відносин подружжя почало мешкати окремо. Оскільки відсутні підстави для визнання боргу спільним боргом подружжя, то відсутні підстави для задоволення позовних вимог про стягнення коштів у порядку регресу. Крім того, судом було порушено норми матеріального права та не застосовано наслідків пропуску позовної давності, незважаючи на відповідну заяву відповідача.

Позивач ОСОБА_3 в апеляційній скарзі просить рішення суду змінити та задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі, стягнувши на його користь з відповідача в порядку регресу 27772,44 грн. та 14843,56 грн. інфляційних втрат, а всього на загальну суму 42616 грн. Посилаючись на те, що право на регрес у нього виникло лише після припинення зобов'язань за кредитним договором, тобто з 08.06.2013 року, вважає висновок суду першої інстанції щодо пропуску ним строку позовної давності помилковим. Також вважає, що судом порушено порядок нарахування інфляційних втрат, адже сума боргу, що існувала на початок обраховуваного періоду має бути помножена почергово на місячні (річні) індекси інфляції, перемножені між собою за весь період обрахунку, чого судом здійснено не було.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 листопада 2015 року рішення Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 21 липня 2015 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення коштів в порядку регресу у розмірі 18968,34 грн. та інфляційних втрат у розмірі 11836,25 грн., та в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення коштів в порядку регресу у розмірі 8804,10 грн. та інфляційних втрат у розмірі 3007,31 грн. скасовано та ухвалено в цих частинах нове рішення. Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення коштів в порядку регресу та інфляційних втрат задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 в порядку регресу 1/2 частину виконаних ОСОБА_3 у період з 01.07.2010 року по 07.06.2013 року зобов'язань за кредитним договором №652з/2іп07 від 10.12.2007 року в розмірі 27772,44 грн. та інфляційні втрати за період з 01.07.2013 року по 01.06.2015 року у розмірі 14843,56 грн., а всього 42616 грн. В іншій частині рішення суду залишено без змін (а.с. 214-216 т.1).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 травня 2016 року, рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 листопада 2015 року в частині вимог про стягнення коштів в порядку регресу з урахуванням індексу інфляції скасовано, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (а.с. 245-248 т.1).

Скасовуючи рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 листопада 2015 року в частині вимог про стягнення коштів в порядку регресу з урахуванням індексу інфляції та передаючи справу на новий апеляційний розгляд в цій частині, суд касаційної інстанції виходив з того, що суд апеляційної інстанції, дійшовши правильного висновку про те, що право зворотної вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів виникло з моменту сплати боргу в повному обсязі, застосував відповідальність за порушення грошового зобов'язання у вигляді інфляційних втрат, не з'ясувавши чи підлягає ст. 625 ЦК України застосуванню до врегулювання спірних правовідносин.

Відповідно до ч. 3 ст. 345, ч. 4 ст. 338 ЦПК України, у разі скасування судового рішення і направлення справи на новий розгляд в ухвалі суду касаційної інстанції має бути зазначено, які порушення права були допущені судом першої або апеляційної інстанції. Висновки і мотиви, з яких скасовані рішення є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

Таким чином, враховуючи положення ч. 1 ст. 303, ч. 4 ст. 338, ч. 3 ст. 345 ЦПК України і зважаючи на роз'яснення, викладені в п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» № 12 від 24.10.2008 року, колегією суддів перевіряється законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про стягнення коштів в порядку регресу з урахуванням індексу інфляції, в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Позивач ОСОБА_3 надав суду апеляційної інстанції письмові заперечення проти доводів апеляційної скарги представника відповідача, в яких просив відмовити в її задоволенні, посилаючись на наявність підстав для задоволення його позовних вимог про стягнення коштів в порядку регресу з урахуванням інфляційних втрат. Також ним подано заяву про розгляд справи у його відсутність.

Враховуючи належне повідомлення сторін у справі про час та місце розгляду справи та приписи ч.2 ст. 305 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе здійснити розгляд справи у відсутність сторін.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг і заявлених позовних вимог, заперечень ОСОБА_3, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 02.11.1991 року по 09.11.2011 року (а.с.15, 31 т.1).

10.12.2007 року між Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком та позивачем ОСОБА_3 укладено кредитний договір № 652з/2іп07, згідно умов якого позивач отримав кредит в розмірі 50000 грн. зі сплатою 17% річних за користування кредитом та кінцевим терміном його повернення - 09.12.2017 року (а.с. 21-23 т.1).

Виконання зобов'язань за кредитним договором забезпечено договором іпотеки квартири, розташованої у м. Зеленодольськ Апостолівського району Дніпропетровської області, вул. Карла Маркса, 15/55, який укладено 10.12.2007 року між Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком та ОСОБА_3 (а.с. 24-28 т.1).

Відповідач ОСОБА_1 надала згоду на передачу вказаної квартири в іпотеку, що підтверджується нотаріально-посвідченою заявою від 10.12.2007 року (а.с. 130 т.1).

Позивачем ОСОБА_3 повністю виконано зобов'язання за укладеним кредитним договором шляхом сплати ним на користь ПАТ «Промінвестбанк», який є правонаступником Акціонерного комерційного промислово-інвестиційного банку, в період з 01 липня 2010 року по 17 грудня 2012 року заборгованості у розмірі 26679,33 грн., та в період з 19 грудня 2012 року по 07 червня 2013 року - 28755,55 грн. на користь ПАТ «Альфа-банк», якому ПАТ «Промінвестбанк» було відступлено право вимоги, всього на загальну суму 55544,88 грн. (а.с. 40, 41, 131 т.1).

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що кредитний договір № 652з/2іп07 від 10.12.2007 року укладено позивачем ОСОБА_3 в інтересах сім'ї та кошти, отримані за цим договором, використані на її потреби, а тому подружжя є солідарними боржниками за цим договором та ОСОБА_3 має право на відшкодування половини сплачених ним коштів у період після припинення шлюбних відносин, в межах строків позовної давності, з урахуванням індексу інфляції.

Проте, з такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може повністю погодитися з наступних підстав.

Судами визнано доведеним та підтверджено правильність цих висновків ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ від 11 травня 2016 року, той факт, що зобов'язання позичальника ОСОБА_3 за кредитним договором № 652з/2іп07 від 10.12.2007 року є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_1 й сплата ним грошових коштів кредитору на суму 55544,88 грн. після припинення шлюбних відносин між подружжям є його особистою власністю.

Відповідно до ст. 544 ЦК України боржник, який виконав солідарний обов'язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього. Якщо один із солідарних боржників не сплатив частку, належну солідарному боржникові, який у повному обсязі виконав солідарний обов'язок, несплачене припадає на кожного з решти солідарних боржників у рівній частці.

Отже з аналізу вказаної норми вбачається, що право зворотної вимоги одного із солідарних боржників до інших виникає, коли такий боржник погасив борг повністю.

Самостійний характер регресного зобов'язання й незалежність його від зобов'язання за основним договором, зумовлюється тим, що воно виникає лише після припинення зобов'язання за основним договором внаслідок його виконання (ст. 599 ЦК України).

Здійснюючи перегляд рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції в рішенні від 24.11.2015 року встановив, що позивач ОСОБА_3 виконав грошове зобов'язання самостійно, а тому право зворотної вимоги про стягнення з відповідача грошових коштів в розмірі 1/2 їх частині, що становить 27772, 44 грн., виникло з моменту сплати боргу в повному обсязі.

Оскільки правильність такого висновку підтверджено Вищим спеціалізованим судом з розгляду цивільних та кримінальних справ в постановленій ним по даній справі ухвалі від 11 травня 2016 року, колегія суддів, враховуючи факт повного виконання зобов'язання за кредитним договором № 652з/2іп07 від 10.12.2007 року боржником ОСОБА_3 07 червня 2013 року та факт звернення позивача з даним позовом до суду у вересні 2014 року, вважає, що позивач не пропустив трирічний строк позовної давності встановлений ст. 257 ЦК України, а висновок суду першої інстанції про пропуск строку позовної давності щодо погашення ним кредиту за період з 01.07.2010 року по 01.09.2011 року є помилковим.

Доводи апеляційної скарги представника відповідача про необхідність застосування наслідків спливу строку позовної давності до вимог позивача про стягнення боргу суперечать матеріалам справи та положенням ст. 544 ЦК України, яка підлягає застосуванню до врегулювання спірних правовідносин.

За таких підстав, колегія суддів, приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції щодо часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення коштів в порядку регресу підлягає скасуванню на підставі п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України з ухваленням в цій частині нового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення коштів в порядку регресу в розмірі 27772, 44 грн. у повному обсязі.

Не погоджується колегія суддів й з висновком суду першої інстанції про застосування до спірних правовідносин положення ст. 625 ЦК України з покладенням на відповідача відповідальності за порушення грошового зобов'язання у вигляді сплати інфляційних втрат.

Так, розглядаючи справу, суд першої інстанції, на виконання вимог ст. 214 ЦК України, вірно визначився з характером спірних правовідносин й нормою, яка підлягає застосуванню до їх врегулювання, вирішивши спір в частині вимог про стягнення коштів в порядку регресу як на підставі норм ЦК України, так із урахуванням норм СК України.

При цьому, застосовуючи положення ст. 625 ЦК України та стягуючи з відповідача на користь позивача інфляційні втрати, суд першої інстанції не з'ясував, чи підлягає вказана норма застосуванню до спірних правовідносин.

Так, ч. 2 ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Вказаною правовою нормою визначаються загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов'язання, й її дія поширюється на всі види зобов'язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні правовідносини з виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов'язань.

Спірні правовідносини сторін у справі регулюються на підставі норм 61, 65, 69, 70 СК України та норм ст. 544 ЦК України, які є спеціальними відносно положень ст. 625 ЦК України й які виключають можливість її застосування до їх врегулювання.

Такого правового висновку щодо підстав застосування ст. 625 ЦК України до врегулювання зобов'язань, виникнення, зміна та припинення яких регулюється спеціальним законом дійшов і Верховний Суд України в постанові від 20.01.2016 року у справі №6-2759цс15.

З посиланнями позивача ОСОБА_3 в запереченнях на апеляційну скаргу щодо врегулювання регресного зобов'язання виключно загальними нормами ЦК України й наявності у зв'язку з цим підстав для застосування ст. 625 ЦК України, колегія суддів не погоджується, оскільки саме зобов'язання по сплаті боргу подружжям виникло не з загальних підстав виникнення зобов'язання, які передбачені ст. 11 ЦК України а з підстав, передбачених нормами сімейного законодавства, й правовідносини сторін щодо вказаного зобов'язання регулюються не тільки нормами ЦК України, але й нормами СК України, які є спеціальними.

Отже, висновок суду першої інстанції про стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних втрат у розмірі 11836,25 грн. є помилковим.

Оскільки ст. 625 ЦК України не підлягає застосуванню до врегулювання спірних правовідносин, колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги позивача про наявність підстав для задоволення заявлених ним вимог про стягнення з позивача на його користь грошових коштів в порядку регресу з урахуванням індексу інфляції в розмірі 42616 грн.

На підставі вищенаведеного, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав, передбачених п.4 ч.1 ст. 309 ЦПК України, для скасування рішення суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення інфляційних втрат з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в цій частині.

Оскільки судом апеляційної інстанції ухвалюється нове рішення, тому розподіл судових витрат, визначений судом першої інстанції в ухваленому ним рішенні, як це передбачено в ч.5 ст. 88 ЦПК України, підлягає зміні, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Згідно матеріалів справи, позивачем ОСОБА_3 за подання позовної заяви до суду першої інстанції сплачено судовий збір на загальну суму 426,62 грн., виходячи з ціни позову - 42616 грн., що підтверджується квитанціями від 20 червня 2014 року на суму 243,60 грн., від 26.08.2014 року на суму 156,40 грн. та від 22.06.2015 року на суму 26,62 грн. (а.с. 1, 2 , 138 т.1).

Також за подання апеляційних скарг сторонами сплачено судовий збір в наступних розмірах, відповідачем ОСОБА_1 - 154,04 грн., що підтверджується квитанцією від 27.07.2015 року (а.с. 154 т.1) та позивачем - 213,08 грн. (а.с. 198 т.1).

Як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п. 36 постанови «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року якщо вимогу пропорційності розподілу судових витрат при частковому задоволенні позову точно визначити неможливо (наприклад, при частковому задоволенні позову немайнового характеру), то судові витрати розподіляються між сторонами порівну.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що судовий збір за подання позовної заяви підлягає стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно задоволених вимог в розмірі 227,97 грн. (22772,44 грн. х 426,62 грн./42616 грн.), а судовий збір за подання апеляційних скарг з урахуванням вищенаведених роз'яснень та виходячи з часткового задоволення апеляційних скарг, підлягає розподілу між сторонами порівну, тобто з ОСОБА_3 підлягає стягненню на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 77,02 грн. (154,04грн./2), а з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 - 106,54 грн. (213,08 грн./2).

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про скасування рішення суду першої інстанції в частині розподілу судових витрат з ухваленням нового рішення про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судового збору в розмірі 257,49 грн. ((106,54 грн. - 77,02 грн.) + 227,97 грн.).

Керуючись ст.ст. 303, 307, п. 4 ч. 1 ст. 309, ст.ст. 313, 314, 316 ЦПК України колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційні скарги представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 та позивача ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 21 липня 2015 року про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення коштів в порядку регресу з урахуванням індексу інфляції, стягнення судових витрат - скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення коштів в порядку регресу задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 в порядку регресу 1/2 частину виконаних ОСОБА_3 у період з 01.07.2010 року по 07.06.2013 року зобов'язань за кредитним договором №652з/2іп07 від 10.12.2007 року в розмірі 27772 гривень 44 копійки (двадцять сім тисяч сімсот сімдесят дві грн. сорок чотири коп.).

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення інфляційних втрат - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судовий збір в розмірі 257,49 грн.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: Л.В. Михайлів

Судді: А.П. Барильська

І.Є. Ляховська