Апеляційний суд Житомирської області
Справа №289/1617/15-ц Головуючий у 1-й інст. Сіренко Н. С.
Категорія 50 Доповідач Григорусь Н. Й.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 липня 2016 року

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді: Григорусь Н.Й.

суддів: Косигіної Л.М., Худякова А.М.

секретаря судового засідання Гайдамащук Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: ОСОБА_3 про стягнення аліментів на дитину, яка продовжує навчання

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 21 червня 2016 року

в с т а н о в и л а:

Позивач 10.09.2015 року звернулася до суду з позовом, в якому після уточнення позовних вимог остаточно просила ухвалити рішення про стягнення аліментів на її користь на утримання повнолітньої дочки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка продовжує навчання в твердій грошовій сумі в розмірі 2 150,00 грн щомісячно до досягнення донькою 23 років, але не більше строку навчання (а.с. 149-153, том 1).

Рішенням Радомишльського районного суду Житомирської області від 21 червня 2016 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 1/6 частини з усіх видів заробітку (доходів) щомісячно, починаючи з 10.09.2015 року і до досягнення останньою 23 років, але не більше строку навчання. Стягнуто з ОСОБА_2 судовий збір на користь держави в сумі 551,20 грн. Рішення в межах суми платежу за один місяць звернуто до негайного виконання.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на те, що судом ухвалено необґрунтоване рішення, яке не відповідає фактичним обставинам справи, просить його скасувати, постановити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги про стягнення аліментів на її користь на утримання повнолітньої доньки в повному обсязі.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково із наступних підстав.

Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, що викладені в п. 2 Постанови від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає зазначеним вимогам.

Правовідносини щодо утримання батьками повнолітніх дочки, сина регулюються главою 16 Сімейного кодексу, яка зокрема передбачає обов'язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів (ст. ст. 199, 200, 201 Сімейного кодексу України). При визначенні розміру аліментів мають бути враховані вартість навчання, вартість підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження. Норми цієї глави не встановлюють самостійного, окремого від обов'язку сплати аліментів, обов'язку батьків брати участь у додаткових витратах на дочку, сина, що викликані особливими обставинами. Окрім того, глава 16 СК України не містить норми, яка зобовязує батьків надавати матеріальну допомогу у рівних частках і цей розмір визначається у кожному випадку окремо, з урахуванням обставин, зазначених у ч. ст. 200 та ч. 1 ст. 182 СК України.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірваний 14.01.2000 (а.с. 6, том 1).

Згідно свідоцтва про народження ОСОБА_3 народилася 25 листопада 1995 року, батьками є позивачка та відповідач (а.с 5, том 1).

З довідки «Української медичної стоматологічної академії» від 03.09.2015 вбачається, що ОСОБА_3 дійсно є студенткою другого курсу вказаного навчального закладу, денної форми навчання та закінчує навчання 30 червня 2019 року (а.с. 7, том 1). Дочка сторін на підставі договору оренди від 29.08.2015 винаймає житло за місцем навчання (а.с. 9, том 1). За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що ОСОБА_3 є повнолітньою дочкою сторін, не досягла 23 років; навчається на денній формі навчання, на контрактній основі, винаймає житло у звязку із навчанням, а тому потребує матеріальної допомоги з боку своїх батьків.

У пп. 1 п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» судам роз'яснено, що обов'язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов'язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв'язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.

Згідно зі ст. 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у ст. 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.

Тобто на відміну від аліментів на неповнолітню дитину, при стягненні аліментів на дитину, яка досягла повноліття, необхідно враховувати, чи має батько можливість надання такого утримання.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_2 у 2001 році зареєстрував шлюб з ОСОБА_4 (а.с. 59, том 1). Від шлюбу мають двох малолітніх дітей: Вікторію, ІНФОРМАЦІЯ_3 та Назара, ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с. 60-61, том 1).

Згідно з довідкою про доходи позивач працює у Радомишльському відділенні Малинської ОДПІ ГУ ДФС та її заробітна плата за січень- червень 2015 року становить 15 630,60 грн (а.с. 8, том 1).

Відповідно до довідки № 236 від 13.11.2015 відповідач працює на ТОВ «АВАНТРЕЙД», його заробітна плата з травня 2015 року по жовтень 2015 року становить 13 211,83 грн (а.с. 67, том 1).

Виходячи із вимог ч. 1 ст. 184 Сімейного кодексу України, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі.

Таким чином, можливість стягнення аліментів у твердій грошовій сумі обумовлене наявністю певних обставин, що унеможливлюють сплату аліментів у частці від заробітку (доходу), а необхідність встановлення розміру аліментів у твердій грошовій сумі може виникнути за наявності у платника аліментів нерегулярного або мінливого доходу, або отримання частини доходу в натурі.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що відповідач може надавати матеріальну допомогу на утримання повнолітньої дочки, яка продовжує навчання, та з урахуванням обставин справи, матеріального становища сторін та дитини, правильно визначив розмір аліментів - 1/6 частину всіх видів заробітку (доходу). При цьому, судом правильно враховано, що обов'язок утримувати свою повнолітню дочку, яка продовжує навчатися після досягнення повноліття незалежно від форми навчання покладається на обох батьків. Крім того, відповідач створив нову сім'ю, на його утриманні знаходяться двоє малолітніх дітей.

Доводи апеляційної скарги щодо необхідності стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання, в твердій грошовій сумі не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджені належними та допустими доказами, зводяться до переоцінки доказів по справі і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Вимогами ст.ст. 10, 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Разом з тим, відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 199 СК України якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов'язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.

За змістом зазначених статей ОСОБА_1 має право звернутися з позовом. Однак, такий позов міг бути поданий в інтересах повнолітньої, яка мала б бути позивачем у справі, а з врахуванням того, що остання є дієздатною, то аліменти мають бути стягнуті на її користь, а не інших осіб.

Крім того, пп. 3 п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» встановлено, що разі заявлення позову одним із батьків суд може залучити до участі у справі (якщо залежно від її обставин визнає необхідним) повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися і на користь яких у зв'язку з цим стягуються аліменти.

Тобто, право на звернення до суду з позовом не наділяє ОСОБА_1 правом матеріально-правової вимоги до відповідача, у своїх інтересах, в т. ч. і щодо стягнення аліментів на свою користь.

Ці положення закону при вирішенні даного позову не враховані, аліменти стягнуті на користь матері повнолітньої, яка не мешкає постійно з дитиною. Що не узгоджується з правовою позицією, викладеною в ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29.03.2015, 30.09.2015 та у постанові Верховного Суду України від 29 березня 2016 року, яка в силу ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 21 червня 2016 року скасувати. Ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання дитини, що продовжує навчання.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий Судді