Справа № 462/8390/15 Головуючий у 1 інстанції: Кирилюк А.І.
Провадження № 22-ц/783/6572/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Я. А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді: Левика Я.А.,

суддів: Шандри М.М., Шумської Н.Л.,

секретар: Симець В.І.,

за участі в судовому засіданні представника позивача ОСОБА_2 ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 27 вересня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Львівської міської ради про визнання права власності на спадкове майно, -

в с т а н о в и л а :

рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 27 вересня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до Львівської міської ради про визнання права власності на спадкове майно відмовлено.

Вказане рішення оскаржила ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_2

В своїй апеляційній скарзі просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким визнати за ОСОБА_2 право власності на спадкове майно, а саме: житловий будинок, позначений на плані літерою А-1, пл. 79,6 кв.м.; прибудову під літ. А-1, пл. 2,1 кв.м., прибудову під літ. А-1, пл. 25,5 кв.м.; тамбур під літ. А-1, пл. 7,1 кв.м.; ганок під літ. а, пл. 8,4 кв.м.; сарай під літ. Б, пл. 47,1 кв.м. та сарай під літ. В, пл. 33,8 кв.м. Зазначає, що судом не прийнято до уваги, що на час відкриття спадщини ЦК УРСР не обмежувався строк для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом, або заповітом, а апелянтом вчинено дії, які свідчили про прийняття спадщини. Крім цього, невірними є посилання суду на ч.1 ст. 105 ЦК УРСР, оскільки спірний будинок не будувався самовільно родичами ОСОБА_2, а був наданий виконавчим комітетом Водянської сільської ради у 1946 році переселеній з Польщі ОСОБА_4 бабусі апелянта. Запис про те, що остання є власником будинку міститься у будинковій книзі та в подальшому будинок добудований батьками ОСОБА_2 Також, судом допущено порушення вимог процесуального закону.

В судове засідання окрім представника позивача решта особи, що беруть участь у справі (їх представники) не зявилися, причин неявки (неявки представників) не повідомили, однак суд вважав за можливе проводити розгляд справи у їх відсутності (відсутності їх представників), зважаючи на те, що такі особи повідомлялись про час та місце судового розгляду належним чином, обґрунтованих клопотань про відкладення розгляду справи від них до суду не надходило, доказів поважності причин неявки (неявки представників) суду представлено не було, зважаючи на вимоги ч.2 ст. 305 ЦПК України, а також те, що інтереси позивача у судовому засіданні захищала представник.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача на підтримання апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити з таких підстав.

Із змісту оскаржуваного рішення, вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на ст.ст. 105, 525, 529, 549, 555 ЦК України (в ред. 1963 року), ст. 376 ЦК України та відмовляючи в задоволенні позову, виходив з того, що батьки та баба позивача померли у 1962 році, 1984 та 1994 роках. В день смерті ОСОБА_5 (матері позивача) відкрилася спадщина на спірний об'єкт нерухомості. З технічного паспорту індивідуального житлового будинку №25 по вул. Гайовської у м.Львова вбачається, що будинок складається з двох квартир загальною площею 99,1 кв.м., житловою площею 56,0 кв.м. Висновком експертизи ДП «Західний експертно-технічний центр» № 36016.46.10.04.41.20/380 від 09.02.16 року на підставі технічного обстеження конструкції житлового будинку в м. Львові на вул. Гайовської, 25 встановлено, що житловий будинок знаходиться в 2-му задовільному стані. В судовому засіданні встановлено, що земельна ділянка за адресою: м.Львів, вул. Гайовської, 25 належить Львівській міській раді. Також встановлено, що в позивача відсутні будь-які документи на те, що позивачем не було здійснено самочинного будівництва будинковолодіння, не подано суду розпорядження, на підставі якого їй виділено у користування вказаний будинок. Позивачем не надано суду належних доказів про те, що нерухоме майно, на котре просить визнати право власності позивач, саме в такому вигляді належало на праві власності її бабусі ОСОБА_4, після неї саме в такому вигляді прийняв у спадщину в 1962 році та отримав праві власності її батько ОСОБА_6, після нього саме в такому вигляді прийняла у спадщину в 1984 році та отримала на праві власності її мати ОСОБА_7, а позивач, після неї саме в такому вигляді в 1994 році прийняла як спадщину та отримала право власності на вказаний будинок. Не надані суду і докази про те, що особи, котрі володіли та проживали у вказаній будівлі з 1946 року до теперішнього часу не здійснювали самочинного будівництва, або здійснювали його узаконення в порядку, передбаченому законодавством, що діяло на той час. Надана позивачем будинкова книга, хоча і підтверджує право спадкування зазначених осіб на підставі ст. 549 ЦК УРСР, але не спростовує сумнівів суду про достатність вказаного доказу до предявлених позовних вимог. Вказана домова книга не містить адреси зазначеної нерухомості, площа зазначена в ній не відповідає площі нерухомості, на яку позивач просить визнати право власності. Про теж саме зазначає і позивач в уточненій позовній заяві: а саме про те, що до 1984 року будинок добудовувався, а в 1994 році частина його згоріла і він відновлювався. Про підставність таких сумнівів свідчить і наданий технічний паспорт, де датами будівництва будинку та прибудов зазначені 1964 та 1986 р.р., а відповідно до домової книги будівля була набута 1946 році. Процедура узаконення самочинного будівництва до 5.08.1992 року відбувалась в адміністративному порядку, шляхом винесення відповідного рішення органом місцевого самоврядування, після чого припиняв своє існування правовий статус будинку як самочинного, після цієї дати, якщо самочинне будівництво не було узаконеним, процедура його узаконення відбувається виключно шляхом прийняття обєкта до експлуатації. Узаконення самочинного будівництва є обовязковою умовою для того, щоб таке майно породжувало для його власника відповідні права та обовязки. Відтак, до позивача, як єдиного спадкоємця після смерті ОСОБА_5 та від попередніх спадкодавців, в порядку спадкування не переходить право власності на житловий будинок загальною площею 99,1 кв.м. по вул. Гайовської, 25 у м. Львові, оскільки таке право, з правової точки зору відсутнє у самих спадкодавців. Згідно довідки ОКП ЛОР БТІ та ЕО від 13.10.2015 р., реєстрація права власності будинку №25 по вул.Гайовської у м. Львові відсутня. Поряд з цим, за загальним правилом, якщо спадкодавцем було здійснено самочинне будівництво (ч.1 ст.376 ЦК України), до спадкоємців переходить право власності на будівельні матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008року №7 «Про судову практику у справах про спадкування»). При цьому, визнаючи право власності на матеріали чи обладнання, суд у своєму рішенні має зазначити (поіменувати) ці матеріали чи обладнання. Однак, такої вимоги позивачем не заявлено. Враховуючи зазначені правові позиції, суд вважав, що відсутні правові підстави для визнання за позивачем права власності на частину спадкового майна, оскільки таке майно не належало за життя спадкодавцю, так як належним чином не було оформлене, узаконене, як того вимагає законодавство. Судом, також, враховано, що в матеріалах справи відсутні відомості про те, що земельна ділянка, на якій розташоване нерухоме майно, належить позивачу на праві власності чи знаходиться в його користуванні.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи та вимогам закону, доводи ж апеляційної скарги таки висновків не спростовують.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, вбачається із матеріалів справи та сторонами не оспорювалось та не спростовано позивач просить визнати право власності на житловий будинок з прибудовами та господарськими будівлями без визначеної адреси в порядку спадкування після смерті своїх бабці та батьків.

Як вбачається із технічного паспорту поданого позивачем та будинкової книги (а.с. 15-17, 8-14.), вказаним обєктом користувались з 1946 року її бабця ОСОБА_4 та батьки. За час користування таким обєкт був неодноразово реконструйований та видозмінений. Крім цього, біля такого влаштовано господарські будівлі.

На даний час такий становить спірний обєкт, про визнання права власності на який подано позов.

Однак у матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б стверджували про те, у який спосіб такий набутий бабцею позивача у 1946 році; відсутні будь-які належні та допустимі докази, які б достовірно стверджували про те, у які періоди було здійснено реконструкцію, розширення, добудови, тощо до вказаного обєкту; відсутні будь-які докази про те, що реконструкція такого проходила у встановленому на час його здійснення законом порядку; відсутні будь-які докази про виділення земельної ділянки для проведення реконструкції обєкту чи у користування позивачу, її батькам чи бабці; відсутні достовірні дані про те, що такий обєкт та господарські будівлі біля нього відповідають будівельним та іншим нормам та правилам для будівель та, що такий збудований обєкт та господарські будівлі не порушують прав інших осіб. Також, як ствердила і представник позивача позивач не зверталась до відповідних державних органів, чи органів місцевого самоврядування з приводу вирішення питання про узаконення проведеного будівництва (визнання права власності на такий) в адміністративному порядку. Право власності на такий обєкт ні за ким у відповідних реєстрах права власності не зареєстрований.

Зважаючи на вказане, враховуючи, також, і те, що обєкт нерухомості про визнання права власності на який подано позов жодному і спадкодавців позивача не належав та правовстановлюючі документи на такий відсутні, судом першої інстанції вірно відмовлено у задоволенні позову про визнання права власності на спірний обєкт нерухомості в порядку спадкування із вірним посиланням на норми матеріального права.

Враховуючи вказане доводи апеляційної скарги слід визнати безпідставними та відхилити, рішення ж суду першої інстанції, як таке, що відповідає обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314 ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, -

у х в а л и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 27 вересня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий : Я.А. Левик

Судді: М.М. Шандра

ОСОБА_8