У Х В А Л А ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 13 липня 2016року м. Київ Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі: головуючогоЗавгородньої І.М., суддів:Євтушенко О.І., Попович О.В.,Савченко В.О., Ситнік О.М., розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», ОСОБА_7 про визнання договору поруки припиненим, за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 26 листопада 2015 року та рішення апеляційного суду Запорізької області від 09 лютого 2016 року, в с т а н о в и л а: У вересні 2014 року позивачзвернулася до суду з даним позовом, зазначивши в його обґрунтування, що 24 червня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» (далі - ВАТ «Сведбанк»), правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк»),та ОСОБА_7 укладенокредитний договір № 0710/0608/55-023, відповідно до умов якого останній отримав кредитні кошти в розмірі 50 000 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 11,90 % річних на термін до 24 червня 2018 року. На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 24 червня 2008 року між банком та неюукладенодоговір поруки № 0710/0608/55-023-Р-1, відповідно до умов якого вона зобов'язалась перед банком відповідати за виконання зобов'язань позичальника за кредитним договором. Позивач просила суд визнати поруку припиненою у зв'язку з пропуском позивачем шестимісячного строку пред'явлення вимоги до поручителя, передбаченого ч. 4 ст. 559 ЦК України. Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 26 листопада 2015 року позовні вимоги задоволено. Визнано договір поруки від 24 червня 2008 року № 0710/0608/55-023/Р-1, укладений 24 червня 2008 року між ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», та ОСОБА_7 на забезпечення виконання зобов'язань позичальника ОСОБА_7 за кредитним договором від 24 червня 2008 року № 0710/0608/55-023, припиненим з 09 червня 2012 року. Вирішено питання про розподіл судових витрат. Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 09 лютого 2016 року рішення суду першої інстанції змінено, виключено з п. 2 резолютивної частини рішення після слів припиненим «з 09 червня 2012 року». У решті рішення суду залишено без змін. У касаційній скарзі ПАТ «Дельта Банк» просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що, пред'явивши вимогу 30 квітня 2013 року до боржника і поручителя про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, процентів за його користування, банк відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов'язання. Установивши, що банк звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості з боржника й поручителя 27 лютого 2014 року, тобто з пропуском строку звернення до суду, передбаченого ч. 4 ст. 559 ЦК України, суди дійшли висновку про припинення поруки. Змінюючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд погодився з висновком про те, що банком пропущено строк звернення до суду з позовом до поручителя, однак вважав, що при вирішенні спору про визнання договору поруки припиненим з 09 червня 2012 року суд першої інстанції в порушення ч. 1 ст. 11 ЦПК України вийшов за межі позовних вимог. Проте з такими висновками судів погодитись не можна. Статтями 213, 214, 316 ЦПК Українипередбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України. Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні. Вимоги до рішення суду апеляційної інстанції викладені у ст. 316 ЦПК України. У мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини. Вказаним вимогам судові рішення не відповідають. Судом установлено, що 24 червня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_7 укладено кредитний договір № 0710/0608/55-023, відповідно до умов якого останній отримав кредитні кошти в розмірі 50 000 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 11,90 % річних на термін до 24 червня 2018 року. На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, 24 червня 2008 року між банком та ОСОБА_6 укладенодоговір поруки № 0710/0608/55-023-Р-1, відповідно до умов якого остання зобов'язалась перед банком відповідати за виконання зобов'язань позичальника за кредитним договором. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). За змістом ч. 1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (ч. ч. 1, 2 ст.554 ЦК України). Припинення поруки пов'язане, зокрема, із закінченням строку її чинності. За змістом ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Аналогічне положення міститься у п. 24 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», за змістом якого порука припиняється (ч. 4 ст. 559 ЦКУкраїни), якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. При вирішенні таких спорів суд має враховувати, що згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Отже, якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобов'язання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань за цим договором строк пред'явлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватися з моменту настання строку погашення зобов'язання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобов'язання у повному обсязі або у зв'язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково. Пред'явленням вимоги до поручителя є як направлення/вручення йому вимоги про погашення боргу (залежно від умов договору), так і пред'явлення до нього позову. При цьому в разі пред'явлення вимоги до поручителя кредитор може звернутися до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання. Як вбачається з п. 10 договору поруки, сторони, керуючись умовами ч. 4 ст. 559 ЦК України встановили, що строком припинення поруки, встановленої цим договором, є повне виконання позичальником або поручителем своїх обовязків, передбачених основним зобов'язанням. Така умова договору поруки про його дію до повного припинення зобов'язань боржника не свідчить про те, що цим договором установлено строк припинення поруки в розумінні ст. 251ЦК України, оскільки в цьому випадку підлягають застосуванню норми ч. 4 ст.559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Як установлено судом, боржник первинно взяв на себе зобов'язання повернути суму кредиту з відповідними процентами до 24 червня 2018року, сплачуючи її частинами (щомісячними платежами) згідно з графіком платежів. Отже, поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору. Якщо умовами договору кредиту передбачені окремі самостійні зобов'язання боржника про повернення боргу щомісяця частинами та встановлено самостійну відповідальність боржника за невиконання цього обов'язку, то у разі неналежного виконання позичальником цих зобов'язань позовна давність за вимогами кредитора до нього про повернення заборгованих коштів повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. Оскільки відповідно до ст.554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, то зазначені правила (з урахуванням положень ч. 4 ст. 559 ЦК України) повинні застосовуватись і до поручителя. У разі пред'явлення банком вимог до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов'язання в силу положень ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов'язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку. Разом із тим правовідносини поруки за договором не можна вважати припиненими в іншій частині, яка стосується відповідальності поручителя за невиконання боржником окремих зобов'язань за кредитним договором про погашення кредиту до збігу шестимісячного строку з моменту виникнення права вимоги про виконання відповідної частини зобов'язань та в частині вимог про дострокове погашення кредитних коштів. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 17 вересня 2014 року (справа № 6-53цс14). Крім того, згідно із ч. 4 ст.559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Вирішуючи спір, суд першої інстанції викладеного не врахував та залишив поза увагою, що у разі неналежного виконання боржником зобов'язань за кредитним договором передбачений ч. 4 ст.559 ЦК України строк пред'явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. Крім того, як вбачається з матеріалів справи, у зв'язку з порушенням позичальником умов кредитного договору щодо сплати щомісячних платежів та виникненням простроченої заборгованості за кредитним договором 30 квітня 2013 року банк направив на адресу ОСОБА_7 досудову вимогу, в якій повідомлялось, що станом на 29 квітня 2013 року у позичальника утворилась поточна заборгованість у розмірі 43 884,24 доларів США та запропоновано сплатити прострочену заборгованість у розмірі 2 799,80 доларів США. Того ж дня на адресу ОСОБА_6 направлено досудову вимогу, зі змісту якої вбачається, що між позивачем та банком укладено іпотечний договір № 0710/0608/55-023-Z та договір поруки 0710/0608/55-023-Р-1, згідно з умовами яких вона поручилася своїм майном за виконання позичальником зобов'язань щодо своєчасного повернення грошових коштів. У зв'язку з викладеним суд першої інстанції не з'ясував зміст направленої позивачу вимоги та дійшов помилкового висновку про те, що повідомлення містить вимогу про повне дострокове погашення заборгованості. Крім того, вирішуючи спір про припинення поруки у зв'язку з пред'явленням вимоги про дострокове погашення заборгованості, суди, разом з тим, не звернули уваги на доводи банку, викладені в запереченнях на позовну заяву, щодо наявності укладеного 24 червня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_7, ОСОБА_6 іпотечного договору № 0710/0608/55-023-Z-1, відповідно до умов якого в іпотеку банку передано належну на праві власності іпотекодавцям квартиру АДРЕСА_1. 20 березня 2009 року між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_7 укладено договір № 1 про внесення змін і доповнень до договору поруки від 24 червня 2008 року, відповідно до якого сторони домовились викласти п. 1 договору у новій редакції, а саме: змінити строк повернення кредиту до 24 червня 2023 року. Як роз'яснено у п. 23 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при вирішенні спорів за участю майнових поручителів суди мають виходити з того, що відповідно до ст. ст. 1, 11 Закону України «Про іпотеку» майновий поручитель є заставодавцем або іпотекодавцем. Відповідно до ст. 546 ЦК України застава (іпотека) та порука є різними видами забезпечення, тому норми, що регулюють поруку (ст. ст. 553 - 559 ЦК), не застосовуються до правовідносин кредитора з майновим поручителем, оскільки він відповідає перед заставо/іпотекодержателем за виконання боржником основного зобов'язання винятково в межах вартості предмета застави/іпотеки. Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції викладеного не врахував, не перевірив доводів банку щодо направлення вимоги позивачу як майновому поручителю та дійшов передчасного висновку про задоволення позову із застосуванням до спірних правовідносин положень ст. 554 ЦК України. Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційний суд на вказані порушення уваги не звернув, належним чином не перевірив доводів апеляційної скарги та дійшов помилково висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін. За таких обставин та з урахуванням правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 08 червня 2016 року (справа № 6-1006цс16), рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з підстав, передбачених ст. 338 ЦПК України, з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції. Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у х в а л и л а: Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» задовольнити частково. Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 26 листопада 2015 року та рішення апеляційного суду Запорізької області від 09 лютого 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції. Ухвала оскарженню не підлягає. Головуючий І.М. Завгородня Судді: О.І. Євтушенко О.В. Попович В.О. Савченко О.М. Ситнік Судді: О.І. Євтушенко І.М. Завгородня В.І. Мартинюк