АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 212/1739/14-ц Головуючий в суді першої
Провадження № 22ц/774/1145/К/16 інстанції - Шум Л.І.
Категорія № 53 ( І ) Доповідач - Ляховська І.Є.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 липня 2016 року м. Кривий Ріг

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Ляховської І.Є.,

суддів - Барильської А.П., Митрофанової Л.В.,

із секретарем - Чубіною А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі в порядку ст..197 ч. 2 ЦПК України за наявними у справі матеріалами, за відсутності осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату судового засідання, та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 15 жовтня 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Дочірнього підприємства "Конріл" про стягнення невиплаченої заробітної плати,

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2013 року ОСОБА_2 звернувся до Дочірнього підприємства "Конріл" (далі - ДП "Конріл") з позовом, в якому, неодноразово уточнивши свої позовні вимоги, просив: 1. визнати дії ДП "Конріл", які порушили його трудові права; 2. визнати дії відповідача протиправними щодо порядку його прийняття і звільнення на роботі; 3. зобов'язати змінити дату його працевлаштування з 21 червня 2012 року на 11 червня 2012 року та заплатити зарплату за цей термін; 4. зазначити в рішенні засновника, власника підприємства "Конріл", а не саме ДП "Конріл"; 5. визнати дії ДП "Конріл" протиправними щодо: порушення його права на винагороду не нижче встановленого законом мінімуму, права на відпочинок, права на здорові та безпечні умови праці, права на управління підприємством, права на соціальне забезпечення за віком, у випадках втрати працездатності; повідомлення працівника про такі дані, що належать до періоду за який провадиться оплата праці: а) загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; б) розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати; в) сума заробітної плати, що належить до виплати; невиплата йому грошової компенсації на придбання лікувально-профілактичного харчування, молока або рівноцінних йому харчових продуктів; не оформлення листа відрядження при виїзді до м. Жовті Води кожного місяця; не виплачену йому заробітну плату за період з 11 червня 2012 року по 21 червня 2012 року та невірний запис дати прийняття його на роботу; невиплачену йому заробітну плату за період з 11 червня 2012 року по 28 квітня 2014 року; 6. стягнути з відповідача заборгованість із заробітної плати з урахуванням компенсації та індексації в сумі 98788,20 грн.; 7. скасувати наказ про його звільнення № ДН/К-000057 від 05 листопада 2013 року; 8. стягнути з ДП "Конріл" матеріальну шкоду за проїзд, друк і поштові послуги у сумі 200 грн.; 9. змінити дату працевлаштування на ДП "Конріл" з 21 червня 2012 року на 11 червня 2012 року і зробити належним чином запис у трудовій книжці; 10. стягнути з ДП "Конріл" ненараховану заробітну плату з 11 червня 2012 року по 21 червня 2012 року; 11. стягнути з відповідача компенсацію за 2012-2014 роки за тарифну неоплачену відпустку в сумі 4881,62 грн.; 12. змінити дату його звільнення з посади торгового представника з 05 листопада 2013 року на 01 жовтня 2015 року за ст. 38 КЗпП України за власним бажанням, так як власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору; 13. стягнути з відповідача вихідну допомогу при звільненні у розмірі не менше тримісячного середнього заробітку; 14. стягнути з відповідача не нараховані кошти по наданим листам непрацездатності АГГ № 218263, АГГ № 163033, АГГ № 191441, АГЕ № 604002, АГГ № 218392, АГГ № 218417, АВЮ № 329736, АГЕ № 708286, АГЕ № 708334, АГМ № 776503, АГМ № 636030, АГМ № 716352, АГМ № 656232; 15. стягнути з відповідача в рахунок відшкодування завданої моральної шкоди в сумі 105000 грн.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилався на те, 11 червня 2012 року він подав заяву і приступив до роботи торговельним представником ДП "Конріл" з окладом 3000 грн. і додатковою премією у 2% за виконання плану та 8 годинним часом роботи та уклав трудовий договір, однак наказ № 22-к про прийняття його на вказану посаду видано 21 червня 2012 року без виплати заробітної плати за відпрацьований період. Вважає, що директором ДП "Конріл" в порушенння Закону України «Про оплату праці» з вересня 2012 року встановлено заробітну плату у розмірі 1/2 окладу згідно штатного розкладу, яку не виплатили, довідки про роботу, середній заробіток, відомості про зарплату не надали.З 03 грудня 2012 року по 07 лютого 2013 року йому неправомірно нараховано середньомісячну заробітну плату та виплати по листам непрацездатності за виконану роботу у розмірі 0,5 окладу згідно штатного розкладу. Крім того, зазначає, що відповідач виплачував йому заробітну плату раз на місяць з затримкою та затримав компенсаційну виплату за тарифну відпустку за 2012-2013 роки. Позивач неодноразово звертався до директора ДП "Конріл" про недоплату йому щомісячної суми заробітної плати протягом року в сумі 28800 грн. та компенсацію за 2012-2013 роки за тарифну відпустку до 01 червня 2013 року, але відповідач свої зобов'язання не виконав. Також зазначає, що відповідачем незаконно здійснювалось нарахування заробітної плати по заниженому тарифу і нормуванню за весь час його роботи, замість здійсненя розрахунку середньої заробітної плати у період з 01 липня 2012 року по 31 вересня 2012 року на підставі окладу без премії, яка становить 2440,81 грн. на місяць, тоді середня заробітна плата за місяць за час роботи у період з 11 червня 2012 року по 11 липня 2013 року складає 2440,81 грн., тоді згідно окладу повинно нараховуватись сума заробітної плати 31730,53 грн. + 2440,81 х 13 міс., але нараховувались лише 18807,20 грн., невиплачена заробітна плата за цей період складає 12923,33 грн. + 31730,53 грн. - 18807,20 грн. та 2440,81 грн. компенсація за 2012-2013 роки тарифна відпустка. Невиплачена заробітна плата за період з 11 червня 2012 року по 11 липня 2013 року складає 15364,14 грн. Оскільки відповідачем не здійснено виплату заробітної плати починаючи з 01 жовтня 2012 року у відповідності до Закону України "про компенсацію втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати" загальна сума компенсації складає 460,92 грн. = 15364,14 грн. х 0,3 %. Загальна сума заборгованості відповідача перед ним станом на 11 липня 2013 року складає 15825,06 грн. = 15364,14 грн. х 1.03%, яку він просив стягнути з відповідача.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 15 жовтня 2015 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про задоволення його позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неврахування судом всіх фактів та обставин по справі. Зокрема, на його думку, суд, ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, не обґрунтував, на підставі яких саме доказів дійшов висновку про дотримання відповідачем законодавства про працю під час прийняття та звільнення його з займаної посади. Вважає, що судом не розглянуті всі вимоги, зазначені в уточнених позовних заявах, зокрема, судом не взято до уваги, що заява про прийняття на посаду торговим представником ДП "Конріл" ним подана 11 червня 2012 року, після чого він приступив до роботи, однак наказ про прийняття його на вказану посаду видано 21 червня 2012 року без виплати заробітної плати за відпрацьований період. Крім того, судом не враховано відсутність в матеріалах справи наказів про надання йому тарифної відпустки та графіків відпусток за 2012-2014 роки, за які йому не виплачено компенсацію, що, на думку апелянта, свідчить про порушення відповідачем права на відпочинок. Також судом не взято до уваги відсутність доказів про нарахування та виплату у відповідності до законодавства коштів за листами непрацездатності АГГ № 218263, АГГ № 163033, АГГ № 191441, АГЕ № 604002, АГГ № 218392, АГГ № 218417, АВЮ № 329736, АГЕ № 708286, АГЕ № 708334, АГМ № 776503, АГМ № 636030, АГМ № 716352, АГМ № 656232. Вважає, що судом не взято до уваги те, що відповідачем порушено дотримання процедури звільнення позивача, не враховано, що на звернення позивача не надано довідки про загальну суму заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати; суми заробітної плати, що належить до виплати. Також судом не враховано, що відповідачем не здійснювалась виплата йому грошової компенсації на придбання лікувально-профілактичного харчування, молока або рівноцінних йому харчових продуктів; не оформлялися листи відрядження при виїзді до м. Жовті Води кожного місяця; не виплачена заробітна плата за період з 11 червня 2012 року по 21 червня 2012 року та зроблено невірний запис дати прийняття його на роботу; невиплачена заробітна плата за період з 11 червня 2012 року по 28 квітня 2014 року. Зазначає, що суд не надав належної правової оцінки наказу про його звільнення № ДН/К-000057 від 05 листопада 2013 року, не взявши до уваги, що позивач звернувся із заявою про розірвання трудового договору через невиконання відповідачем законодавства про працю, колективного та трудового договору. До того ж вказує, що зазначений наказ підписано двома різними особами та в ньому відсутня дата ознайомлення позивача із цим наказом, а заява позивача про звільнення від 18 вересня 2013 року не містить резолюції особи, яка підписувала наказ. Вважає, також помилковими висновки суду щодо недоведеності завдання йому моральної шкоди протиправними діями відповідача.

Позивач ОСОБА_2, належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи, про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення йому судової повістки про виклик в судове засідання на 15.06.2016 року та на 27.07.2016 року (т.2 а.с. 22, 35), а також представник відповідача, також належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи (т. 2 а.с. 29, 31), в судове засідання до суду апеляційної інстанції не з'явилися і про причини своєї неявки суд не повідомили.

Частиною 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Аналогічні положення закріплено й в статтях 1 - 11 ЦПК України.

Крім того, Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях наголошує, що кожна сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов'язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у справі за його участю, добросовісно користуватися належними йому процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов'язки.

Повторна неявка в судове засідання належним чином повідомленого позивача та відповідача,незалежно від поважності причин, свідчить про зловживання стороною своїми процесуальними правами та правами інших осіб, які з'являються до суду, та призводить до порушення розумних строків розгляду справи.

На думку колегії суддів, неявка в судове засідання сторін, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи, являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.

Виходячи з вимог частини 3 статті 27 ЦПК України щодо неприпустимості зловживання сторонами своїми процесуальними правами, статті 303-1 ЦПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги та статті 67 ЦПК щодо строків процесуальних дій, а також зважаючи на вимоги ч. 2 ст. 305 ЦПК України, колегія суддів визнала неявку відповідачів в судове засідання такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом установлено, що Наказом 22-к від 21 червня 2012 року ОСОБА_2 призначено на посаду торговельного представника ДП "Конріл" з окладом згідно штатного розкладу, про що зроблений відповідний запис в трудовій книжці (т.1 а.с. 3, 140-143).

За період роботи позивача ДП "Конріл" складено численні акти про неявку ОСОБА_2 на роботу без повідомлення причин неявки, а саме: від 07 лютого 2013 року, 11 квітня 2013 року, 21 квітня 2013 року, 21 травня 2013 року, 27 травня 2013 року, 06 червня 2013 року, 28 червня 2013 року та 12 вересня 2013 року (т. 1 а.с. 78 -85, 149-156).

Наказом ДП "Конріл" № ДН/К-000057 від 05 листопада 2013 року ОСОБА_2 звільнено з посади торговельного представника ДП "Конріл" згідно ст. 38 КЗпП України за власним бажанням на підставі заяви ОСОБА_2 від 18 вересня 2013 року (т. 1 а.с. 86, 125).

Згідно з довідкою ДП "Конріл" ОСОБА_2 за період його роботи з 21 червня 2012 року по 05 листопада 2013 року нарахована заробітна плата, у тому числі лікарняні, в сумі 20538,00 грн. (т. 1 а.с. 144).

Зазначені кошти перераховувались на рахунок ОСОБА_2 в АТ «ПроКредит банк» № /1208 (т.1 а.с. 173-175).

Вирішуючи спір суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог через їх недоведеність.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ст. З КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Статтею 21 КЗпП України визначено, що трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, з якою працівник зобов'язується виконати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядку, а власник підприємства зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до вимог ч.ч. 3,4 ст. 24 КЗпП України укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівників на роботу.

Трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказ чи розпорядження не були видані, але працівника фактично було допущено до роботи.

Відповідно до п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11. 1992 року №9 укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника підприємства, установи, організації чи уповноваженого ним органу. Фактичний допуск до роботи вважається укладенням трудового договору незалежно від того, чи було прийняття на роботу належним чином оформлене, якщо робота провадилась за розпорядженням чи з відома власника або уповноваженого ним органу.

Як правильно встановлено судом першої інстанції та не спростовано в суді апеляційної інстанції, ОСОБА_2 був прийнятий на посаду торговельного представника ДФ ДП «Конріл» на підставі його особистої заяви від 11.06.2012 року, яка була надана ним роботодавцю 21.06.2012 року (т. 1 а.с. 232) та цього ж дня було видано наказ №22-к про призначення його на посаду (т. 1 а.с. 3). При цьому, жодних належних та допустимих доказів про те, що він приступив до виконання посадових обов'язків торговельного представника ДФ ДП «Конріл» саме з 11.06.2012 року позивачем не надано, а тому колегією суддів відхиляє доводи апеляційної скарги в цій частині.

Згідно з п.4 ст.36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є, зокрема, розірвання трудового договору з ініціативи працівника (ст.ст. 38, 39 КЗпП України).

Як убачається з матеріалів справи, 18 вересня 2013 року ОСОБА_2 подав на ім'я генерального директора ДП «Конріл» заяву про звільнення з 05.11.2013 року згідно ст. 38 КЗпП України (т. 1 а.с. 236).

Відповідач звільнив позивача за ст. 38 КЗпП України з 05.11.2013 року, видавши наказ № ДН/К-000057 від 05.11.2013 року (т. 1 а.с. 125), про що ОСОБА_2 був повідомлений 12.11.2013 року (т. 1 а.с. 158), а тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для скасування цього наказу та зміни дати звільнення, а доводи апеляційної скарги в цій частині є необґрунтованими.

Згідно з ч. 1 ст. 94 КЗпП України та ст. 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Якувбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_2 у період з 07.03.2013 року по 08.02.2013 року, з 11.05.2013 року по 21.05.2013 року, з 27.05.2013 року по 28.05.2013 року, з 11.04.2013 року по 21.04.2013 року, з 28.06.2013 року по 12.09.2013 року, з 06.06.2013 року по 07.06.2013 року на робочому місці був відсутній, роботу, обумовлену трудовим договором, не виконував (т. 1 а.с. 149-156), а тому роботодавець не мав підстав для нарахування заробітної плати у цей період.

Доводи позивача щодо його перебування у цей період на лікарняному не можуть бути взятими до уваги, оскільки у період роботи ОСОБА_2 на посаді торговельного представника ДФ ДП «Конріл» листи непрацездатності за цей період роботодавцю позивачем не надавалися.

Згідно ч. 1 ст. 83 КЗпП України та ч. 1 ст. 24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей.

При цьому, згідно ст. 82 КЗпП України до стажу роботи, що дає право на щорічну відпустку (стаття 75 цього Кодексу), зараховуються: час фактичної роботи (в тому числі на умовах неповного робочого часу) протягом робочого року, за який надається відпустка; час, коли працівник фактично не працював, але за ним згідно з законодавством зберігалися місце роботи (посада) та заробітна плата повністю або частково (в тому числі час оплаченого вимушеного прогулу, спричиненого незаконним звільненням або переведенням на іншу роботу); час, коли працівник фактично не працював, але за ним зберігалося місце роботи (посада) і йому надавалося матеріальне забезпечення за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням, за винятком відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку; час, коли працівник фактично не працював, але за ним зберігалося місце роботи (посада) і йому не виплачувалася заробітна плата у порядку, визначеному статтями 25 і 26 Закону України "Про відпустки", за винятком відпустки без збереження заробітної плати для догляду за дитиною до досягнення нею шестирічного віку; час навчання з відривом від виробництва тривалістю менше 10 місяців на денних відділеннях професійно-технічних навчальних закладів; час навчання новим професіям (спеціальностям) осіб, звільнених у зв'язку із змінами в організації виробництва та праці, у тому числі з ліквідацією, реорганізацією або перепрофілюванням підприємства, установи, організації, скороченням чисельності або штату працівників; інші періоди роботи, передбачені законодавством.

Враховуючи те, що у період з 07.03.2013 року по 08.02.2013 року, з 11.05.2013 року по 21.05.2013 року, з 27.05.2013 року по 28.05.2013 року, з 11.04.2013 року по 21.04.2013 року, з 28.06.2013 року по 12.09.2013 року, з 06.06.2013 року по 07.06.2013 року позивач не працював та за ним не зберігалась заробітна плата, підстави для зарахування цього періоду до стажу роботи, що дає право на щорічну відпустку, відсутні.

Статтею 55 Конституції України встановлено, що кожна особа має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно ст.. 3, 15 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до змісту ст.ст. 11, 15 ЦК України цивільні права і обов'язки виникають із дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у рази їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально - правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення, визнання порушених, оспорюваних прав та вплив на правопорушника.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст. 16 ЦК України. Власник порушеного права може скористатися конкретним способом захисту свого права.

Такого способу захисту, що обрав позивач, який, зокрема, просив визнати дії ДП "Корнріл" протиправними щодо: порушення його права на винагороду не нижче встановленого законом мінімуму, права на відпочинок, права на здорові та безпечні умови праці, права на управління підприємством, права на соціальне забезпечення за віком, у випадках втрати працездатності; повідомлення працівника про такі дані, що належать до періоду за який провадиться оплата праці: а) загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; б) розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати; в) сума заробітної плати, що належить до виплати; невиплата йому грошової компенсації на придбання лікувально-профілактичного харчування, молока або рівноцінних йому харчових продуктів; не оформлення листа відрядження при виїзді до м. Жовті Води кожного місяця; не виплачену йому заробітну плату за період з 11 червня 2012 року по 21 червня 2012 року та невірний запис дати прийняття його на роботу; невиплачену йому заробітну плату за період з 11 червня 2012 року по 28 квітня 2014 року, діючим законодавством не передбачено, тому суд першої інстанції правильно відмовив у задоволенні цих позовних вимог.

Згідно ст.. 10 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, установлених ст.. 61 цього Кодексу.

Відповідно до вимог статей 11, 27, 60 ЦПК, суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, зобов'язана надати усі наявні у неї докази та довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу. Доказуванню підлягають обставини, що мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких виник спір.

Правильно встановивши обставини справи та надавши їм відповідну юридичну оцінку, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог щодо стягнення заробітної плати за час затримки її виплати та компенсації за невикористані відпустки, суд виходив із того, що вони не підтверджені допустимими доказами, зазначені позивачем обставини наявності заборгованості перед ним по заробітній платі в сумі 15364,14 грн. та боргу за невикористані дні відпустки в розмірі 2440,81 грн. та не нарахування коштів по листкам непрацездатності не підтверджуються доданими до заяви документами, оскільки за вказаний у позовній заяві період роботи позивачу регулярно нараховувалась та виплачувалась заробітна плата у передбаченому трудовим договором розмірі або у розмірі, який не був нижчим законодавчо-визначеного розміру мінімальної заробітної плати, що підтверджується наданою відповідачем довідкою про доходи та утримання (т. 1 а.с. 144).

У зв'язку з цим посилання в апеляційній скарзі на порушення відповідачем законодавства про працю та умов трудового договору, не можуть бути взятими до уваги.

Вирішуючи спір щодо вимог позивача про зміну дати його працевлаштування, суд першої інстанції виходив із того, що заява про прийняття позивача на роботу від 11 червня 2012 року подана та прийнята керівництвом ДП "Конріл" 21 червня 2012 року, на підставі її видано наказ №22-к від 21 червня 2012 року, з яким позивач був ознайомлений і жодних заперечень до моменту звернення до суду із позовом не висловлював.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог щодо скасування наказу про звільнення позивача, суд першої інстанції виходив з того, що зазначені у заяві посилання на наявність декількох форм наказів та інші підставі не можуть бути підставою для скасування наказу, виданого у відповідності до норм діючого законодавства.

Колегія суддів також погоджується з такими висновками суду, оскільки вони ґрунтуються на нормах матеріального права, відповідають обставинам справи та нявним у ній доказам, а доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_2 висновків суду не спростовують та не містять підстав для її задоволення.

Що стосується інших позовних вимог - зокрема, щодо стягнення з відповідача матеріальної шкоди на проїзд, друк та поштові послуги, відшкодування моральної шкоди, у задоволенні яких місцевим судом відмовлено через їх безпідставність, то колегія суддів також не вбачає підстав для їх задоволення як таких, що не ґрунтуються на законі.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу позивача слід відхилити, а рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 15 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий І.Є. Ляховська

Судді: А.П. Барильська

Л.В.Митрофанова