Справа № 161/3086/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Крупінська С.С.
Провадження № 22-ц/773/507/16 Категорія: 44 Доповідач: Бовчалюк З. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 квітня 2016 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Бовчалюк З.А.,

суддів Стрільчука В.А., Здрилюк О.І.,

секретар судових засідань ОСОБА_1,

з участю представника позивача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_3 про виселення за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_3 на заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30 квітня 2015 року,

В С Т А Н О В И Л А:

Заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30 квітня 2015 року позов Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (далі ПАТ КБ «Приватбанк») до ОСОБА_3 про виселення задоволено.

Ухвалено виселити ОСОБА_3 та її неповнолітнього сина ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житла. Стягнути з ОСОБА_3 в користь ПАТ КБ «Приватбанк» сплачений судовий збір в розмірі 243 грн. 60 коп. та 180 гривень витрат, повязаних з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача.

Не погоджуючись з даним рішенням відповідач ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій зазначає, що суд першої інстанції при ухваленні рішення порушив норми матеріального та процесуального права. Просить вказане рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк».

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_3 слід відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до п. 8.1 Договору № VOY0GK від 14.03.2008 року ОСОБА_5 отримав кредит в розмірі 65 000 доларів США на придбання нерухомості та 6964,30 дол. США на сплату страхових платежів з кінцевим терміном повернення 14.03.2018 року (а. с. 7-9).

В забезпечення виконання зобовязань за цим кредитним договором, між ОСОБА_5 та ПАТ КБ «Приватбанк» 14.03.2008 року було укладено договір іпотеки б/н, згідно з умовами якого, ОСОБА_5 надав в іпотеку нерухоме майно а саме: квартиру № 60 загальною площею 74,10 кв.м., яка розташована за адресою: м. Луцьк, пр. Соборності, 32б (а. с. 13-15) та належить йому на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 14 березня 2008 року .

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 09 квітня 2013 року, що набрало законної сили, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № VOY0GK від 14.03.2008 року в розмірі 145972,08 доларів США, що по курсу НБУ становить 1166316 грн. 92 коп., звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме на квартиру № 60 загальною площею 74,10 кв.м., яка розташована за адресою: пр. Соборності, будинок 32б, м. Луцьк шляхом продажу вказаного предмету іпотеки ПАТ КБ «Приватбанк» з укладанням від імені ОСОБА_5 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, з проведенням дій щодо коригування технічної документації відповідно до поточного стану нерухомості, її перепланування та перебудови, з проведенням дій щодо оформлення та з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «Приватбанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки. Виселено ОСОБА_5 із займаної ним квартири № 60, що знаходиться за адресою м. Луцьк, пр. Соборності, 32б без надання іншого жилого приміщення (а. с. 16, 17).

Статтею 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців.

Згідно з ч. 3 ст.109 ЖК України звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення всі громадяни, що мешкають у ньому, зобовязані на письмову вимогу кредитора або нового власника цього жилого приміщення добровільно звільнити його протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до зазначених норм примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду у випадку, якщо мешканці добровільно не звільнили житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя.

В судовому засіданні встановлено, що на час передачі в іпотеку спірного житла за адресою м. Луцьк, пр. Соборності, 32б/60 був зареєстрований лише іпотекодавець ОСОБА_5 Дана обставина підтверджується будинковою книгою та адресною довідкою підрозділу УДМС у Волинській області.

За змістом п. 18.12 Договору іпотеки квартири іпотекодавець зобовязувався не надавати документи у відповідні держоргани з метою реєстрації будь-яких осіб у предметі іпотеки без письмової згоди на це іпотекодержателя.

Незважаючи на даний пункт договору 13 вересня 2013 року за адресою м. Луцьк, пр. Соборності, 32б без відома іпотекодержателя зареєстрована ОСОБА_3

Маючи рішення суду, що набрало законної сили, про звернення стягнення на майно та виселення ОСОБА_5 з квартири 60 за адресою м. Луцьк, пр. Соборності, 32б банк позбавлений можливості задовольнити свої вимоги по боргових зобовязаннях ОСОБА_5, у звязку з реєстрацією відповідачів за спірною адресою

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1 ст. 3 ЦПК України).

Як вбачається з матеріалів справи, 19 вересня 2014 року на адресу відповідачів була направлена вимога про добровільне виселення з квартири №60 за адресою м. Луцьк, пр. Соборності, 32б (а. с. 19).

Однак, вимога щодо добровільного виселення не була виконана відповідачем, тому суд у відповідності до положень закону ухвалив рішення про примусове виселення відповідача з квартири, на яку звернено стягнення як на предмет іпотеки.

Доводи апеляційної скарги про неможливість виселення відповідачів із спірного житла без надання іншого житла не заслуговують на увагу, виходячи з наступного.

За ч. 2 ст. 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення, постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, згідно з ч. 2 ст. 109 ЖК Української РСР допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Отже, за змістом цих норм особам, які виселяються з квартири (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку із зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

З матеріалів справи вбачається та підтверджується п. 33.3 договору іпотеки, що квартира № 60, загальною площею 74,10 кв.м, за адресою: пр. Соборності, будинок 32б, м. Луцьк, придбана іпотекодавцем за рахунок кредитних коштів, повернення яких було забезпечено договором іпотеки (а. с. 13-15).

В судовому засіданні представник позивача підтвердив, що квартира 60 за адресою м. Луцьк, пр. Соборності, 32б була придбана ОСОБА_5 за кошти отриманні у кредит.

Такі пояснення представника позивача повністю узгоджуються із текстом договору іпотеки, за змістом якого вбачається , що договір купівлі продажу квартир 60 за адресою м. Луцьк, пр. Соборності, 32б , був посвідчений у день отримання кредитних коштів, а саме 14 березня 2008 року. Іпотекодавець зобовязувався на протязі 30 днів з дати купівлі предмету іпотеки зареєструвати договір купівлі-продажу Предмету іпотеки та право власності на предмет іпотеки згідно з чинним законодавством.

За таких обставин, законом допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на предмет іпотеки, якщо іпотечне майно було придбано за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення (частина 2 статті 109 ЖК Української РСР).

Такий висновок відповідає висновку Верховного Суду України у справі 6-39цс15 від 18 березня 2015 року, який у відповідності до ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні вказаних норм права.

Таким чином доводи апеляційної скарги про придбання спірного житла не за кредитні кошти є голослівними та не підтвердженні жодними доказами.

Покликання відповідача на порушення прав неповнолітнього ОСОБА_4, ухваленим рішенням є безпідставними.

Реєстрація неповнолітнього ОСОБА_4 за спірною адресою відбувалась без згоди банку, після передачі квартири в іпотеку.

За таких обставин, встановивши, що відповідачі ОСОБА_3 та її неповнолітній син ОСОБА_4 незаконно зареєстровані та вселені до квартири, що є предметом іпотеки; рішенням суду від 09.04.2013 року звернуто стягнення на цей предмет іпотеки, відповідачі ознайомлені з вимогами про виселення, добровільно протягом місяця не звільнили приміщення, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про виселення зазначених осіб.

Виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання відповідно до статті 132-2 цього Кодексу (ч. 4 ст. 109 ЖК Української РСР).

Таким чином, виходячи з наведених обставин справи, положень норм матеріального права, суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив позов.

Рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Підстав для його зміни чи скасування немає.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_3 відхилити, а заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30 квітня 2015 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді: