Справа №442/2506/16-ц
Провадження №2/442/986/2016
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 травня 2016 року Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області

в складі головуючого судді Нагірної О.Б.

за участю секретаря Олійник О.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дрогобичі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя,-

ВСТАНОВИВ :

Позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до відповідача про поділ спільного майна подружжя. Просить визнати за нею право приватної власності на житловий будинок літ. А-1 загальною площею 158,6 кв.м. та житловою площею 66 кв.м. із господарською будівлею літ. Б загальною площею 43,5 кв.м., та огорожею, розташовані за адресою: АДРЕСА_1мотивуючи позов тим, що подружжям у 2000 році збудований вищевказаний житловий будинок за час шлюбу, укладеного 11.10.1986 року, тому є спільною сумісною власністю подружжя. Однак, свідоцтво про право власності на вказаний житловий будинок видано на ім'я ОСОБА_2 на підставі рішення виконкому Рихтицької сільської ряди.Стверджує, що зазначений будинок із цокольним поверхом будувався позивачкою за власні кошти, а також кошти, подаровані її батьками. Відповідач у період будування вищевказаного житлового будинку не працював та не мав стабільного доходу, а отже, власних коштів на здійснення будівництва обумовленого нерухомого майна не мав.

Представник позивачки в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, надав суду пояснення, аналогічні викладеним вище.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позов визнав в повному обсязі, дав суду пояснення, аналогічні викладеному вище.

Згідно положень ч.4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Заслухавши пояснення сторін, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, дослідивши та перевіривши усі обставини справи, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити повністю.

Згідно свідоцтва про одруження шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1, зареєстрований 11.10.1986 року в с.Рихтичі Дрогобицького району Львівської області за актовим записом №44 (а/с10).

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку(доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 ст. 61 СК України встановлено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Згідно вимог ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном , що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ч.1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

На підставі ч.1 ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Судом встановлено, що 13.06.2001 року Виконавчим комітетом Рихтицької сільської ради видано свідоцтво про право власності на вказаний житловий будинок на ім'я ОСОБА_2 на підставі рішення виконкому Рихтицької сільської ряди №47 від 18.05.2001р.(а/с17).

Позивачка стверджує, що спірна нерухомість збудована за її кошти та кошти її батьків, так як відповідач з 1996 р. по 2000 р., тобто у період будування вищевказаного житлового будинку, відповідач не працював та не мав стабільного доходу, що стверджується копією трудової книжки відповідача Серія НОМЕР_2 (а/с11-12).

У п.п. 23,30 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя від 21.12.2007 року №11, закріплено, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст.60, 69 СК, ч.3 ст.368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст.325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки тощо.

Стаття 60 СК презюмує, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об»єктом права спільної сумісної власності. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, хоча можливість про добровільне вирішення спору судом надавалася неодноразово, спір може бути вирішений судом. При цьому, суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Статтею 57 СК визначено перелік майна, що є особистою власністю дружини, чоловіка, зокрема: майно, набуте ними до шлюбу (п.1.ч.1ст.57 СК), та за кошти, які належали одному з подружжя особисто.

Відповідно до ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема майно, набуте нею, ним за час, шлюбу, але закошти, які на лежали їй, йому особисто.

Таким чином, з врахуванням наведеного та того, що сторони дійшли згоди щодо поділу майна, то виходячи з аналізу норм права, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивачки підлягають до задоволення в повному обсязі,

Відповідно до п. 6 ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати, а тому згідно з вимогами ст. 88 ЦПК України з відповідача слід стягнути судовий збір в розмірі 4424,33 грн.

Керуючись ст.ст. 8,10, 11, 57, 58, 60, 88, 209, 212, 213, 215 ЦПК України, ст.ст.57, 60, 61, 63, 69, 70 СК України, ст.ст. 16, ЦК України, суд -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 (Ідентифікаційний номер: НОМЕР_1) право приватної власності на житловий будинок літ. А-1 загальною площею 158,6 кв.м. та житловою площею 66 кв.м. із господарською будівлею літ. Б загальною площею 43,5 кв.м., та огорожею, розташовані за адресою: АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 551,20 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір в розмірі 4424,33 грн.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через Дрогобицький міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення.

Суддя: О.Б.Нагірна