Справа № 161/8762/16-ц
Провадження № 4-с/161/95/16
У Х В А Л А

22 липня 2016 року Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючої судді Плахтій І.Б.,

з участю секретаря судових засідань ОСОБА_1,

представника скаржника ОСОБА_2,

особи, дії якої оскаржуються ОСОБА_3,

представника заінтересованої особи ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Луцьку цивільну справу за скаргою ОСОБА_5 на дії виконуючого обовязки начальника Другого відділу ДВС м. Луцьк ОСОБА_3,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_6 звернувся в суд із скаргою на дії виконуючого обовязки начальника Другого відділу ДВС м. Луцьк ОСОБА_3 Скаргу мотивував тим, що на виконанні у Другому ВДВС м. Луцька перебуває виконавче провадження ВП № 28123560 з примусового виконання виконавчого листа № 2-5054 виданого 23.06.2001 року Луцьким міськрайонний судом Волинської області про стягнення з ОСОБА_6 на користь ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» 599 836,38 грн. боргу та по 910 грн. судових витрат. 24.03.2016 року між ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» та ОСОБА_6 укладено мирову угоду в процесі виконання. 31.03.2016 року ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області визнано та затверджено мирову угоду. 23.06.2016 року на підставі ухвали суду державним виконавцем Другого ВДВС м Луцька ОСОБА_7 у виконавчому провадженні ВП № 28123560 винесено постанову про закінчення виконавчого провадження у відповідності до п.4 ч.1 ст.49 Закону України «Про виконавче провадження» з урахуванням наслідків, передбачених ст. 50 даного закону. Постанова державного виконавця не була затверджена начальником відділу. Натомість, 24.06.2016 року виконуючим обовязки начальника відділу ОСОБА_3 було винесено постанову про перевірку виконавчого провадження, в якій зазначено, що постанова державного виконавця Іщенко Г.С. про закриття виконавчого провадження затвердженню не підлягає. Вважає постанову в.о. начальника відділу такою, що грубо порушує права сторін виконавчого провадження. Оскільки, в.о. начальника відділу перебрав на себе повноваження по винесенню постанови про перевірку виконавчого провадження, припустив трактування рішення суду. А тому, просить визнати дії в.о. начальника Другого ВДВС м. Луцька, що полягають у винесенні постанови про перевірку виконавчого провадження з перевищенням повноважень, що призвели до невиконання ухвали суду незаконними; зобовязати другий ВДВС м. Луцька усунути порушення вимог 6, 11 Закону України «Про виконавче провадження», шляхом виконання вимог ухвали суду.

В судовому засіданні представник скаржника ОСОБА_2 вимоги скарги підтримав з підстав викладених у скарзі. Просив скаргу задовольнити. Крім того, суду додатково пояснив, що на виконання вимог ухвали суду державний виконавець повинен був знати накладені у виконавчому провадженні арешти і закрити виконавче провадження.

Субєкт, дії якого оскаржуються, ОСОБА_3 в судовому засіданні вимоги скарги не визнав. Суду пояснив, що відповідно до п.2 ст.83 Закону України «Про виконав провадження» мав право проводити перевірку виконавчого провадження. У випадку затвердження судом мирової угоди виконавче провадження може бут закінчене на підставі п.2 ч.1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження», а не на підставі п. 4 ч.1 ст. 49 цього закону, як це зробив виконавець. Виконавчий лист не визнаний судом таким, що не підлягає виконанню, а тому не можна закінчувати виконавче провадження на підставі п. 4 ч.1 ст. 49 цього закону. Це була умова мирової угоди між сторонами. Але вона стосується зобовязань виконавчої служби, яка повинна діяли лише в рамках закону. Просив в задоволенні скарги відмовити.

Представник заінтересованої особи ОСОБА_4 вважає вимоги скарги підставними та просив скаргу задовольнити.

Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши письмові матеріали скарги та виконавчого провадження, суд приходить до висновку, що скарга до задоволення не підлягає.

Судом встановлено, що на виконанні у Другому ВДВС м. Луцька перебуває виконавче провадження ВП № 28123560 з примусового виконання виконавчого листа № 2-5054 виданого 23.06.2001 року Луцьким міськрайонний судом Волинської області про стягнення солідарно з ОСОБА_6 та ДП «Волинська сортова компанія» ТОВ Телерадіокомпаніяї «Біо-радіо» в користь заміненого стягувача ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» 599 836,38 грн. боргу та по 910 грн. судових витрат.

31.03.2016 року ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області визнано та затверджено мирову угоду між ТзОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» та ОСОБА_6 від 24 березня 2016 року у процесі виконання рішення Луцького міськрайонного суду від 19 липня 2010 року у справі № 2-5054/2010 на наступних умовах:

- Боржник визнає, що його заборгованість перед Стягувачем на момент укладення цієї ОСОБА_8 угоди відповідає відомостям, які викладені в матеріалах виконавчого провадження ВП № 28123560, й становить 600 746,38 грн.

- Боржник сплачує частину заборгованості, а саме 100 000 грн. на рахунок Стягувача в банківській установі, або в касу Товариства в день укладення цієї ОСОБА_8.

- Боржник гарантує, що протягом 30 днів, починаючи з наступного дня, після визнання цієї ОСОБА_8 судом, залишок заборгованості перед Стягувачем, що становить 500 746,38 грн., буде погашено шляхом перерахування коштів на рахунок Стягувача в банківській установі, або внесено до каси Товариства, про що обов'язково має бути складений відповідний письмовий документ.

- Оскільки ухвала про визнання мирової угоди на стадії виконання має відповідати вимогам ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» та відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконавче провадження» є виконавчим документом, в день визнання цієї ОСОБА_8 судом, виконавчий лист № 2-5054 виданий 19.07.2010 року Луцьким міськрайонним судом Волинської області, боржником за яким є ОСОБА_6, визнається таким, що не підлягає виконанню, а виконавче провадження ВП № 28123560, з його примусового виконання, закінченню на підставі п.4 ч.1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження», з застосуванням наслідків передбачених ч.5 ст.28, ч.5 ст.50 Закону України «Про виконавче провадження» (а.с.5-8).

23.06.2016 року на підставі ухвали суду державним виконавцем Другого ВДВС м Луцька ОСОБА_7 у виконавчому провадженні ВП № 28123560 винесено постанову про закінчення виконавчого провадження у відповідності до п.4 ч.1 ст.49, ч.5 ст.50, ч.5 ст.28 Закону України «Про виконавче провадження» (а.с.20).

Відповідно до ч. 1 ст.83 Закону України «Про виконавче провадження» контроль за своєчасністю, правильністю і повнотою виконання рішень державним виконавцем здійснює начальник відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець.

Оскільки, ОСОБА_3 станом на 23.06.2016 року виконував обовязки начальника відділу ДВС, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець Іщенко Г.С., то він мав право здійснювати перевірку законності виконання рішення. А тому, покликання скаржника на перевищення субєктом, дії якого оскаржують ся, повноважень, є безпідставними.

24.06.2016 року в.о. начальника Другого ВДВС м. Луцька ОСОБА_3 з метою здійснення контролю за законністю, правильністю і повнотою виконання рішень було проведено перевірку виконавчого провадження №28123560 від 11.08.2011 року про стягнення з ОСОБА_6 в користь ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» 600 746,38 грн., що перебуває на виконанні у державного виконавця Іщенко Г.С. (а.с.11-13).

Постановою по перевірці виконавчого провадження установлено, що постанова про закінчення виконавчого провадження ВП 28123560 винесена державним виконавцем Іщенко Г.С. 23.06.2016 року затвердженню не підлягає з огляду на наступне.

Підставою для винесення державним виконавцем постанови про закінчення виконавчого провадження у відповідності до п.4 ч.1 ст.49 Закону України «Про виконавче провадження» стало те, що одним із пунктів мирової угоди, яка затверджена судом, передбачено, що виконавчий лист визнається таким, що не підлягає виконанню, а виконавче провадження з його примусового виконання, закінченню на підставі п.4 ч.1 ст.49 Закону.

Для закінчення виконавчого провадження на підставі п.4 ч.1 ст.49 Закону необхідна ухвала суду про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню.

В даному випадку у ВДВС перебуває ухвала про затвердження мирової угоди. У звязку з чим виконавче провадження підлягає закінченню на підставі п.2 ч.1 ст. 49 Закону, відповідно до якої виконавче провадження підлягає закінченню у разі визнання судом мирової угоди між стягувачем і боржником у процесі виконання. Закінчення виконавчого провадження з цієї підстави тягне за собою стягнення виконавчого збору в порядку ч.6 с.28 Закону, якщо такий не стягнуто в процесі виконання. Накладений на майно арешт не знімається поки не стягнутий виконавчий збір.

Частиною 2 ст.83 Закону України «Про виконавче провадження» установлено, що начальник відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, при здійсненні контролю за рішеннями, діями державного виконавця під час виконання рішень має право у разі, якщо вони суперечать вимогам закону, своєю постановою скасувати постанову або інший процесуальний документ (або їх частину), винесені у виконавчому провадженні державним виконавцем, визнати недійсним складений державним виконавцем акт, зобовязати державного виконавця провести виконавчі дії в порядку, встановленому цим Законом.

За результатами перевірки вконавчого провадження в.о. начальника Другого ВДВС м. Луцька ОСОБА_3 постановив: скасувати постанову про закінчення виконавчого провадження від 23.06.2016 року, зобовязати державного виконавця Іщенко Г.С. закінчити виконавче провадження на підставі п.2 ч.1 ст.49 Закону України «Про виконавче провадження», зобовязати державного виконавця Іщенко Г.С. постанову про стягнення з боржника виконавчого збору виділити в окреме провадження.

Скаржник оспорює постанову в.о. начальника ВДВС від 24.06.2016 року про скасування постанови державного виконавця від 23.06.2016 року з тих підстав, що державний виконавець вірно закінчив виконавче провадження на підставі п.4 ч.1 ст.49 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки так написано в ухвалі суду, яка є обовязковою для виконання.

Однак, як вбачається з ухвали суду, зазначення в ній про те, що «виконавчий лист № 2-5054 виданий 19.07.2010 року Луцьким міськрайонним судом Волинської області, боржником за яким є ОСОБА_6, визнається таким, що не підлягає виконанню, а виконавче провадження ВП № 28123560, з його примусового виконання, закінченню на підставі п.4 ч.1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження», з застосуванням наслідків передбачених ч.5 ст.28, ч.5 ст.50 Закону України «Про виконавче провадження» є лише констатацією однієї із умов мирової угоди між сторонами виконавчого провадження, а не вказівкою суду на підставі ст.217 ЦПК України щодо порядку виконання ухвали суду. Статтею 217 ЦПК України суд не керувався при постановленні ухвали і не встановлював порядку виконання ухвали.

Пунктом 4 ч.1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» регламентовано закінчення виконавчого провадження у випадках скасування рішення суду, на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.

Учасниками судового розгляду не заперечується той факт, що виконавчий лист не визнавався судом таким, що не підлягає виконанню, в установленому законом порядку.

Оскільки, рішення суду не скасоване, виконавчий лист не визнаний таким, що не підлягає виконанню, виконавче провадження не може бути завершене з підстав, зазначених у п.4 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження».

Визнання судом мирової угоди між стягувачем і боржником у процесі виконання, є підставою для закінчення виконавчого провадження, яка передбачена п.2 ч.1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження».

Зазначення сторонами у мировій угоді умови про те, що виконавчий лист визнається таким, що не підлягає виконанню, а виконавче провадження з його примусового виконання, закінченню на підставі п.4 ч.1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» а не п.2 ч. 1 ст. 49 цього закону, є нічим іншим, як намаганням сторін виконавчого провадження в обхід установлених законом процедур ухилитися від сплати виконавчого збору та скасувати вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення суду.

На підставі викладеного, суд прийшов до висновку, що оскаржувана постанова в.о. начальника Другого ВДВС м.Луцька ОСОБА_3 від 24.06.2016 року ухвалена з дотриманням вимог закону, а тому вимоги скарги є безпідставними і до задоволення не підлягають.

Керуючись ст.ст. 386-387 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

В задоволенні скарги ОСОБА_5 на дії виконуючого обовязки начальника Другого відділу ДВС м. Луцьк ОСОБА_3 -- відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до апеляційного суду Волинської області через Луцький міськрайонний суд шляхом подання апеляційної скарги в пятиденний строк з дня отримання копії ухвали, повний текст якої буде виготовлено 22.07.2016 року.

Суддя Луцького міськрайонного суду І.Б. Плахтій