АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2016 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Владичан А.І.

суддів: Височанської Н.К., Міцнея В.Ф.

секретар: Вівчарик Н.С.

з участю сторін: представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4, третя особа: Вижницький РС УДМС України в Чернівецькій області про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном шляхом виселення та зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, ОСОБА_1 про визнання договору дарування недійсним, за апеляційними скаргами ОСОБА_4, ОСОБА_1, від імені якої діє представник ОСОБА_2 на рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 10 травня 2016 року, -

В С Т А Н О В И Л А :

В жовтні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду позовом до ОСОБА_4, третя особа: Вижницький РС УДМС України в Чернівецькій області про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном шляхом виселення.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що 15 липня 2015 року на підставі договору дарування, вона стала власницею житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться у АДРЕСА_1, та розташовані на земельній ділянці за тією ж адресою під кадастровим

____________________________________________________________________

№ 22ц/794/941/960/2016 р. Головуючий у І інстанції: Кириляк А.Ю.

Категорія: 44 Суддя-доповідач Владичан А.І.

номером № НОМЕР_1, прощею 0,10 га, цільове призначення якої для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

В даному будинку зареєстрований і проживає відповідач ОСОБА_4, який на письмові та усні звернення не реагує.

Для можливості користування будинком із реалізацією всіх прав власника вона звернулась до відповідача із письмовою вимогою позбавити перешкод з його боку у користуванні будинком та звільнити будинок та господарські будівлі й споруди до наданого строку, оскільки вона як власниця не в змозі зайти до будинку, зробити у ньому ремонт, ані проживати у ньому, ані здавати його в оренду через зайнятість його позивачем з усіма супутніми обставинами, що ними є й неможливість використання нею у повному обсязі господарських будівель і споруд та самої ділянки, на якій вони розміщені.

Просила усунути перешкоди в користуванні нерухомим майном шляхом виселення відповідача ОСОБА_4, з належного їй житлового будинку, за адресою: АДРЕСА_1, із забороною йому користування земельною ділянкою за тією ж адресою, площею 0,10 га., кадастровий № НОМЕР_1 і наявними на ній належними до будинку господарськими будівлями та спорудами. Зобов'язати Вижницький РC УДМС України в Чернівецькій області зняти відповідача з реєстрації за вищевказаною адресою.

В свою чергу ОСОБА_4 19.02.2016 року звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_1 про визнання договору дарування недійсним.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що спірний житловий будинок з надвірними господарськими будівлями був подарований позивачу її мамою ОСОБА_3 відповідно до договору дарування від 15 липня 2015 року, посвідчений приватним нотаріусом Вижницького районного нотаріального округу Штефюк Н.В., за реєстровим № 886.

Вважає, що даний договір дарування є фіктивним правочином, який вчинено без наміру створити правові наслідки, які обумовлені цим правочином. Відповідачі домовились укласти цей фіктивний договір з метою уникнення обов'язку сплатити йому кошти, затрачені на ремонт цього житлового будинку і будівництва господарських споруд і будівель. Вони усвідомлювали, що ОСОБА_3 повинна буде заплатити йому половину витрачених коштів. А так як вона ніде не працює і не буде власником будинку, то рішення суду про стягнення грошей на її користь неможливо буде виконати . В підтвердження фіктивності цього договору дарування є той факт, що ОСОБА_1 в АДРЕСА_2, крім того проживає далеко за межами області і не має наміру тут проживати.

Зазначає, що при оформленні цього договору дарування ОСОБА_3 навмисно ввела в оману нотаріуса, не повідомивши нотаріуса і не вказавши, що по житловому будинку є судовий спір та претензії третіх осіб.

Рішенням Вижницького районного суду від 05 березня 2015 року визнано факт спільного проживання з ОСОБА_3 однією сімєю без реєстрації шлюбу з 21.09.2004 року по грудень 2004 року, а також було встановлено факти проведення будівництва господарських споруд і будівель і проведення ремонту житлового будинку за спільні кошти подружжя в тому числі і за його власні кошти. Загалом ними спільно було витрачено на проведення ремонтних робіт на суму 249 466 грн. 82 коп., що підтверджено висновком судової будівельно-технічної експертизи.

Просив визнати договір дарування укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 недійсним. Вирішити питання розподілу судових витрат.

Рішенням Вижницького районного суду Чернівецької області від 10 травня 2016 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, ОСОБА_4 відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням ОСОБА_1, ОСОБА_4 подали апеляційні скарги, в якій вважають, що при винесенні рішення судом порушені норми матеріального і процесуального права, недостатньо повно досліджені письмові докази та дійсні обставини справи, що мають значення для справи, і винесено необґрунтоване, незаконне рішення суду.

В своїй апеляційній скарзі ОСОБА_4 посилається на те, що в судовому засіданні було встановлено, що договір дарування був вчинений тоді, коли між ним та дарувальником ОСОБА_3 був судовий спір по предмету дарування-житлового будинку. Вони з ОСОБА_3 почали вирішувати спори у Вижницькому районному суді ще з осені 2014 року і цей спір не був завершений на момент вчинення договору дарування. ОСОБА_3 приховала від нотаріуса важливі факти, які є законною перешкодою для укладання договору дарування.

Судом першої інстанції також проігноровано факти, що договір дарування укладено без відома особи, яка зареєстрована, проживає однією сім»єю з ОСОБА_3, що є грубим порушенням цивільного права.

Просив скасувати рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 10 травня 2016 року та ухвалити нове рішення, яким його зустрічний позов про визнання недійсним договору дарування задовольнити.

В своїй апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на те, що судом проігноровано підстави, покладені до основи позову, що випливають зі встановлених цим же судом при розгляді цього позову правовідносин в аспекті права власності та його захисту. Вважає, що права членів сім'ї власника будинку на об'єкт власності є похідними від прав самого власника, а тому припиняються у зв'язку з переходом права власності до іншої особи.

Оскільки право користування будинком у відповідача було пов'язано із правом власності на цей будинок колишнього власника і колишньої співмешканки ОСОБА_7, то припинення права власності останньої на будинок припинило право відповідача на користування ним.

Суд першої інстанції лише обмежився наведенням ст..ст.213,214,215 ЦПК України у своєму рішенні без їх аналізу у зв'язку зі встановленими обставинами і визначеними відповідно до них правовідносинами.

Просила змінити рішення Вижницького районного суду Чернівецької області в частині усунення перешкод у користуванні нерухомим майном шляхом виселення і ухвалити нове рішення, про повне задоволення цих позовних вимог.

Заслухавши доповідача про суть оскаржуваного рішення, доводи апеляційних скарг, дослідивши матеріали справи, колегія вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_4 підлягає відхиленню, апеляційна скарга ОСОБА_1 частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст.303 ЦПК України, апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції.

Ст. 213 ЦПК встановлено те, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, тобто суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, повинен вирішити справу згідно із законом, ухваливши рішення на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасовано правильне по суті та справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4, суд першої інстанції правомірно виходив із недоведеності позовних вимог, оскільки під час укладання оспорюваного договору дарування будь-яких даних про заставу, іпотеку або інші види забезпечення виконання зобов'язання пов'язані із забороною ОСОБА_3 розпоряджатися належною їй власністю відсутні.

Колегія суддів вважає, що висновки суду є правильними, оскільки ґрунтуються на всебічному, повному, об'єктивному дослідженні наявних у справі доказів та на основі повно і всебічно з'ясованих обставинах, вірно застосовано до правовідносин, що склалися, норми матеріального та процесуального права.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що згідно договору дарування від 15.07.2015 року укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_1, остання є власником житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться у АДРЕСА_1 . Даний договір не змінювався та не скасовувався.

Згідно ч.1 ст.202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 717 ЦК України передбачено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Посилання апелянта ОСОБА_4 про визнання договору дарування недійсним, через його укладенність з метою уникнення сплати коштів затрачених ним на ремонт, є безпідставними та необґрунтованими, враховуючи наступне.

Частинами 1, 3 статті 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо невстановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

Відповідно до роз'яснень викладених в п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 6 листопада 2009 року правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Дослідивши матеріали справи колегією суддів встановлено, що жодних належних та допустимих доказів, які б свідчили про недійсність оспорюваного правочину немає, а надані апелянтом обґрунтування недійсності договору дарування не є підставами для визнання цього договору недійсним.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставив які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встанови цим Кодексом. Наявність або відсутність обставин та фактів встановлюється на пі доказів сторін, якими відповідно до ч.2 ст.57 ЦПК України є пояснення сторін, третіх їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, висновків експертів.

Суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 за недоведеністю підстав, на які він посилався на підтвердження позовних вимог стосовно укладення оспорюваного договору, без наміру створити юридичні наслідки.

Що стосується апеляційної скарги ОСОБА_1, та така підлягає частковому задоволенню враховуючи наступне.

Згідно ч.1 ст.303 ЦПК України, апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції.

Стаття 309 ЦПК України передбачає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення, якщо неповно з'ясовано судом обставини, що мають значення для справи, не доведено обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушено або неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з положень ч.1ст.116 ЖК України, з посиланням на відсутність систематичного руйнування чи псування жилого приміщення, або використання ОСОБА_4 його не за призначенням.

Однак, колегія суддів не погоджується з даними висновками суду першої інстанції, вважає їх такими, що не відповідають обставинам справи та зроблені з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно договору дарування від 15.07.2015 року укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_1, остання є власником житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться у АДРЕСА_1 . Даний договір не змінювався та не скасовувався.

Як вбачається з матеріалів справи в домовій книжці зазначено , що в житловому будинку по АДРЕСА_1 зареєстрований відповідач ОСОБА_4.

Згідно із ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Згідно з положенням ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

На підставі ч.1 ст.156 ЖК України члени сім»ї власника жилого будинку (квартири) , які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Аналізуючи вищенаведені правові норми, колегія суддів приходить до висновку про те, що право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є, а із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім»ї.

Отже, згідно договору дарування від 15 липня 2015 року ОСОБА_8 подарувала житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями та спорудами своїй дочці ОСОБА_1, отже фактично з 15.07.2015 року втратила право власності на вказаний будинок, а ОСОБА_4 на даний час не являється членом власника будинку, оскільки новим власником будинку є ОСОБА_1.

За таких обставин суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про відмову в позові, в порушення вимог ст. ст. 212-214 ЦПК України, на вищевказані обставини справи та положення закону уваги не звернув; не з'ясував, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Разом з тим, доводи апелянта ОСОБА_1, щодо зобов'язання паспортної служби зняти ОСОБА_4 з реєстраційного обліку, то такі є необґрунтованими, враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду.

Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про:1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою.

Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст.7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Суд першої інстанції дійшов правильного та обґрунтованого висновку про відмову у задоволені позову і в цій частині, оскільки вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку, залежить зокрема,від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням, відповідно до норм житлового та цивільного законодавства.

Враховуючи вищевикладене колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в частині усунення перешкод у користуванні нерухомим майном шляхом виселення ОСОБА_4.

Що стосується позовних вимог ОСОБА_1 в частині усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, на якій розташовані спірні домоволодіння, цільове призначення якої для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд, яка є її власністю на підставі договору дарування від 15.07.2015 року, то такі задоволенню не підлягають.

Дослідивши матеріали справи колегією суддів встановлено, що доказів, які б свідчили про наявність перешкод в користуванні земельною ділянкою зі сторони ОСОБА_4 в порушення вимог ст. 60 ЦПК України ОСОБА_1 не надано.

Згідно ст.ст.10,60 ЦПК України кожна сторона зобов'язані довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Разом з тим, згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа, має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст. 16 ЦК України.

Як правило, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Спосіб захисту порушеного права частіше за все визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Заборона користування земельною ділянкою, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1, цільове призначення якої для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель,які розташовані за тією ж адресою, не передбачений діючим законодавством в якості способу захисту прав.

Обраний ОСОБА_1 спосіб захисту права не відповідає змісту порушеного права і є неефективним, що не узгоджується з нормами ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі- Конвенції).

Враховуючи вищенаведене колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині відмови в задоволенні вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_4, третя особа Вижницький РС УДМС в Чернівецькій області про усунення перешкод в користуванні нерухомим майном.

Керуючись ст.ст. 307, 309 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4, відхилити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, від імені якої діє представник ОСОБА_2, задовольнити частково.

Рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 10 травня 2016 року в частині відмови в задоволенні вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_4, третя особа Вижницький РС УДМС в Чернівецькій області про усунення перешкод в користуванні нерухомим майном, скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_4, третя особа Вижницький РС УДМС в Чернівецькій області про усунення перешкод в користуванні нерухомим майном задовольнити частково.

Усунути перешкоди в користуванні нерухомим майном шляхом виселення ОСОБА_4 з житлового будинку, з належними до нього будівлями і спорудами, що знаходяться за адресою АДРЕСА_1

В решті вимог ОСОБА_1 відмовити.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: /підпис/

Судді: /підписи/

Згідно з оригіналом: