Справа № 316/687/16-ц
Провадження № 2/316/523/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" липня 2016 р. м.Енергодар

Енергодарський міський суд Запорізької області у складі:

головуючого судді: Капустинського М.В.

при секретарі: Терещенко О.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Енергодар Запорізької області цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зменшення розміру аліментів,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Енергодарського міського суду 12.05.2016 року з позовною заявою до відповідача ОСОБА_2 в якій зазначає, що рішенням Енергодарського міського суду Запорізької області від 15.06.2012 р. по справі № 0807/1971/2012, провадження №2/807/559/12 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на неповнолітніх дітей, на позивача покладено обовязок сплачувати аліменти на утримання дітей: Дар`ї, ІНФОРМАЦІЯ_1 та Дениса, ІНФОРМАЦІЯ_2 у розмірі 1/3 частини мого прибутку. Позивач вважає, що визначений рішенням суду розмір аліментів підлягає зменшенню, з наступних підстав:

Рішенням Енергодарського міського суду Запорізької області від 24.03.2016 року по справі № 316/376/16-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини та на утримання дружини до досягнення дитиною трирічного віку, на нього покладено обовязок сплачувати аліменти на утримання дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3 в розмірі 1/9 частини усіх видів його доходу та аліменти на утримання ОСОБА_3 в розмірі 1/6 розміру всіх видів доходу до досягнення дитиною трирічного віку;

Також, позивач зазначає, що у 2012 році, під час розгляду справи, позивачка (відповідачка по цій справі) перебувала у відпустці по догляду за дитиною до трьох років і як сама зазначила, окрім щомісячної допомоги за народження дитини, жодних доходів не мала. Однак на цей час, відповідачка працює, має постійну роботу та стабільний заробіток.

Посилаючись на законодавство України, позивач просить суд зменшити розмір аліментів, сплачуваних ним за рішенням Енергодарського міського суду Запорізької області від 15.06.2012 р. по справі № 0807/1971/2012 провадження№2/807/559/12 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на неповнолітніх дітей на утримання дітей Дар`ї, ІНФОРМАЦІЯ_1 та Дениса, ІНФОРМАЦІЯ_2 до 2/9 частин його заробітку.

У судове засідання позивач зявився, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, надав суду пояснення які фактично відповідають змісту позовної заяви, а також зазначив, що на даний час він проживає разом із ОСОБА_3 та їх спільною дитиною сином ОСОБА_5, та на потреби малолітньої дитини необхідні матеріальні витрати, тому всі кошти він оддає ОСОБА_3 у добровільному порядку. Також пояснив, що у звязку з тим, що всі кошти він добровільно віддає ОСОБА_3, вона виконавчий лист за рішенням суду щодо стягнення на утримання дитини та на її утримання аліментів не отримувала в суді та у виконавчу службу на виконання не надавала, тому фактично аліменти на користь ОСОБА_6 не стягуються. Також позивач зазначив, що на даний час, його матеріальне становище погіршилося в наслідок народження дитини, надав суду копію свідоцтва про народження, а також зазначив, що він працює і надав суду довідку про заробітну плату. Крім того, позивач зазначив, що відповідачка також працює та має постійний дохід, а тому і з урахуванням цього, розмір аліментів, що стягується на користь відповідачки підлягає зменшенню. Просить суд позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

У судове засідання зявився представник позивача, який діє на підставі письмової довіреності від 16 липня 2015 року (а.с.28) ОСОБА_7, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, надав пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві та просить суд їх задовольнити у повному обсязі.

У судове засідання відповідачка ОСОБА_2 не зявилась, надала до суду письмове клопотання про розгляд справи у її відсутності за присутності її представника адвоката ОСОБА_8, позов не визнала у повному обсязі (а.с.29)

У судове засідання зявився представник відповідачки адвокат ОСОБА_8, який діє на підставі письмового договору про надання правової допомоги (а.с.30-31), позовні вимоги не визнав у повному обсязі зазначивши, що дійсно відповідачка ОСОБА_2 працює, однак вона також несе матеріальні витрати по утриманню неповнолітніх дітей, які проживають разом з відповідачкою, вважає що вимоги є такими, що порушують права відповідачки ОСОБА_2 та неповнолітніх дітей, а тому просить суд у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків:

Згідно до ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб та в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Судом встановлено, що за рішенням Енергодарського міського суду, яке набрало чинності 15.06.2012 року, було видано виконавчий лист та постановою від 22.06.2012 було відкрито виконавче провадження про стягнення з позивача по даній справі ОСОБА_1 на користь відповідача по даній справі ОСОБА_2 аліментів у розмірі 1/3 частини всіх видів прибутку щомісячно на утримання дітей, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 24.05.2016 року і до досягнення дітьми повноліття (а.с.4). Крім того, згідно із свідоцтвом про народження серія І-ЖС № 302047 у позивача по справі ОСОБА_1 та ОСОБА_3 29.01.2016 року народилась дитина син ОСОБА_4 (а.с.32) та згідно із рішенням Енергодарського міського суду Запорізької області від 24.03.2016 року за позовом ОСОБА_3, призначено стягнення з позивача по даній справі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_9 на утримання малолітнього сина позивача по дані справі ОСОБА_4, 29.01.2016 року у розмірі 1/6 частини від усіх видів доходу до досягнення дитиною повноліття, а також призначено стягнення на користь самої ОСОБА_3 на її утримання до досягнення дитиною ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3 трирічного віку до 16.03.2016 року (а.с.5). Також, судом встановлено, що позивач працює та має дохід, що підтверджується Довідкою про доходи за період з вересня 2015 року по лютий 2016 року включно (а.с.33). Також, згідно із зазначеною довідкою, із заробітної плати позивача проводяться відрахування за виконавчим листом, загальний розмір відрахувань у зазначений період, тобто за шість місяців склав 11615,39 грн. (а.с.33). Крім того, судом встановлено, що за ці ж шість місяців, після усіх відрахувань із заробітної плати позивачем було отримано 23265,63 грн. (а.с.33).

Згідно ст.182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ст. 192 СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Стаття 192 СК України, тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоровя когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Також у судовому засідання встановлено, що малолітня дитина позивача - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3 проживає спільно зі своїм батьком позивачем по справі ОСОБА_1 та зі своєю матірю ОСОБА_3 однією сімєю, та як зазначив сам позивач усі кошти він віддає ОСОБА_3 та їх спільній дитині, з чого суд робить висновок, про те, що ОСОБА_9 та позивач ОСОБА_1 ведуть спільне господарство, мають спільні доходи та витрати, тобто фактично проживають однією сімєю, а той факт, що ОСОБА_3 не зверталась за виконавчим листом щодо стягнення з позивача по справі на її користь аліментів на своє утримання та утримання спільної з позивачем дитини, свідчить про те, що ОСОБА_3 та їх спільна дитина ОСОБА_4 не потребують додаткової матеріальної допомоги.

Позивачем зазначено, що відповідачка працює та має дохід, однак позивачем не додано доказів того, що цей дохід є достатнім для задоволення усіх потреб, спільних з відповідачкою, двох неповнолітніх дітей. Крім того, як встановлено, спільні діти відповідачки та позивача проживають разом з відповідачкою та також перебувають і на її утриманні.

Відповідно ч.2 ст.51 Конституції України, батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття.

Відповідно до ст.180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

У відповідності до ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства», на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Крім того, пунктом 17 Постанови Пленуму Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» передбачено, що відповідно до ч.3 ст.70 Закону України від 21 квітня 1999 року «Про виконавче провадження» він не повинен перевищувати 50 відсотків заробітної плати цієї особи. Разом з тим, відповідно до ч.4 ст.70 Закону України «Про виконавче провадження» загальний розмір усіх відрахувань під час кожної виплати заробітної плати не може перевищувати п'ятдесят відсотків заробітної плати, що має бути виплачена працівнику, у тому числі в разі відрахування за кількома виконавчими документами. Це обмеження не поширюється на відрахування із заробітної плати в разі стягнення аліментів на неповнолітніх дітей і відбування боржником покарання у виді виправних робіт. У таких випадках розмір відрахувань із заробітної плати не може перевищувати 70 (сімдесяти) відсотків.

Згідно ч.3 ст.128 КЗпП України, обмеження, розміру відрахувань із заробітної плати встановлені частинами першою і другою цієї статті, не поширюються на відрахування із заробітної плати при стягненні аліментів на неповнолітніх дітей і при відбуванні виправних робіт. У цих випадках розмір відрахувань із заробітної плати не може перевищувати сімдесяти відсотків.

Як встановлено, позивач ОСОБА_1 сплачує на користь відповідачки ОСОБА_2 аліменти на двох дітей у розмірі 1/3 частини, що у перерахунку на відсотки становить 30 відсотків, тобто по 15 відсотків на одну дитину, ОСОБА_3 не зверталась за виконавчим листом та, як встановлено у судовому засіданні, з позивача не стягуються аліменти на користь ОСОБА_3 у розмірі 1/9 частини доходу позивача по справі та у розмірі 1/6 частини доходу позивача по справі на малолітнього сина ОСОБА_5. Тобто, загальний розмір аліментів, що на час розгляду справи стягується з позивача по справі значно менший ніж 70 відсотків, які передбачено за чинним законодавством України щодо стягнення за виконавчими листами.

Крім того, як зазначалось вище, згідно з довідкою (а.с.33) із заробітної плати позивача проводяться відрахування за виконавчим листом, загальний розмір яких за шість місяців склав 11615,39 грн., тобто відповідачка по справі отримала у середньому на місяць на двох неповнолітніх дітей приблизно 1930,00 гривень. В ст.7 Закону України «Про державний бюджет України на 2016 рік», зазначено, що у 2016 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць: для дітей віком до 6 років: з 1 травня - 1228 гривень, на дітей віком від 6 до 18 років: з 1 травня - 1531 гривня. Тобто розмір аліментів, які отримує відповідачка на утримання однієї неповнолітньої дитини в середньому становить 850,00 гривень, що менше і за прожитковий мінімум встановлений законодавством на одну дитину до шести років.

Позивач просить суд про зменшення розміру аліментів на двох дітей з 1/3 частино до 2/9 частин, тобто щодо зменшення розміру аліментів, яки буде навіть менший за розмір передбачений ч.2 ст.182 СК України, що є не припустимим з точки зору законодавства та інтересів неповнолітніх дітей.

Відповідно до ст.52 Конституції України, діти рівні у своїх правах незалежно від походження, а також від того, народжені вони у шлюбі чи поза ним.

Згідно зі ст.ст. 1, 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2006 року, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Суду як джерело права.

Відповідно до положень ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини ООН від 20.11.1989 року (далі Конвенція), яку було ратифіковано Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27.02.1991р. та яка набула чинності для України 27.09.1991р., в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Згідно із ст.18 Конвенції, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Згідно ст.5 Протоколу №7 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом №475/97-ВР (475/97-ВР) від 17.07.1997 року) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей.

Частиною 8 ст.7 СК України визначено, що регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

При вирішенні справи судом не встановлено обставин, які б свідчили що стягнення з позивача аліментів на користь спільних з відповідачкою неповнолітніх дітей погіршило матеріальне становище позивача, суду не надано позивачем доказів того, що його стан здоровя змінився та обмежує позивача у виконанні свого обовязку щодо сплати аліментів, судом встановлено, що відповідач має офіційне місце роботи, отримує регулярну заробітну плату, яка дозволяє йому сплачувати аліменти за одним виконавчим листом на двох дітей. В матеріалах справи відсутні обставини (незадовільний стан здоровя, обмеження фізичних можливостей тощо), які б впливали на обовязок відповідача щодо сплати аліментів.

Крім того, розмір стягуваних з відповідача аліментів за виконавчим листом що не перевищує граничного розміру передбаченого ч.3 ст.128 КЗпП України та ст.70 Закону України "Про виконавче провадження». Обставин, які б не дозволяли відповідачу сплачувати відповідачці по справі аліменти на утримання двох їх спільних неповнолітніх дітей в розмірі 1/3 частини, за судовим рішенням, судом не встановлено. Крім того, судом встановлено, що інтереси спільної дитини позивача по ОСОБА_3 малолітнього ОСОБА_4 та самої ОСОБА_3 максимально враховано, оскільки, як встановлено, вони мають підтримку усього бюджету позивача.

Згідно ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В силу положень ст.57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч.1 ст.58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно із ст.179 ЦПК України, предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

На підставі вищевикладеного, дослідивши наявні у справі докази, зясувавши обставини на які посилалась сторона позивача та сторона відповідача, як на підставу вимог та заперечень, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок наявних у справі доказів у їх сукупності, з врахуванням засад розумності і справедливості, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

З урахуванням викладеного та керуючись Конституцією України, Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", Конвенції про права дитини ООН від 20.11.1989 року, яку було ратифіковано Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27.02.1991р. та яка набула чинності для України 27.09.1991р., Постанови Пленуму Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», ст.128 КЗпП України, ст.70 Закону України "Про виконавче провадження», ст.ст. 7, 180, 182, 183, 192 СК України, ст.ст. 10, 11, 57-60, 208-209, 212-215, 293, 294 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні вимог позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зменшення розміру аліментів відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: М. В. Капустинський