У х в а л а

іменем україни

13 липня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Закропивного О.В., Коротуна В.М.,

Мазур Л.М., Писаної Т.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 25 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2015 року ОСОБА_3 звернулась до суду з указаним позовом, у якому просила зобов'язати ОСОБА_4 звільнити та привести до стану, придатного для використання за цільовим призначенням, частину земельної ділянки площею 0,0230 га по АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_1, шляхом знесення огорожі та фундаменту.

На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_3 посилалась на те, що згідно з державним актом на право власності на земельну ділянку вона є власником земельної ділянки площею 0,4380 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, а ОСОБА_4 є власником сусідньої земельної ділянки.

Позивачка зазначала, що у 2015 році їй стало відомо, що відповідачка зайняла частину її земельної ділянки шляхом встановлення паркану та фундаменту, оскільки при винесенні меж в натурі була встановлена невідповідність конфігурації її земельної ділянки в плані меж земельної ділянки її державному акту на право власності на земельну ділянку, що підтверджується актом Бобрицької сільської ради від 26 червня 2015 року.

Посилаючись на те, що у добровільному порядку відповідачка усувати порушення не бажає, у зв'язку із чим порушуються права позивачки, ОСОБА_3 просила задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02 грудня 2015 рокупозов задоволено частково.

Зобов'язано ОСОБА_4 звільнити та привести до стану, придатного для використання за цільовим призначенням, частину земельної ділянки площею 0,0230 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 (кадастровий номер НОМЕР_1), шляхом знесення огорожі.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Київської області від 25 лютого 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02 грудня 2015 року залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову, а також ухвалу апеляційного суду та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову у повному обсязі.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скаргапідлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову та керуючись приписами ст. 152 ЗК України, ст. 391 ЦК України, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із доведеності факту самовільного зайняття відповідачем частини належної позивачу земельної ділянки, у зв'язку із чим дійшов висновку про наявність підстав для зобов'язання ОСОБА_4 звільнити частину земельної ділянки шляхом знесення огорожі.

Згідно зі ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Колегія суддів касаційного суду вважає, що зазначеним вимогам рішення судів першої та апеляційної інстанцій не відповідають з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій установлено та підтверджується матеріалами справи, що відповідно до державного акта на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2 від 20 липня 2011 року ОСОБА_3 належить земельна ділянка площею 0,4380 га, яка розташована по АДРЕСА_1 (а. с. 9).

Відповідно до державного акта на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_3 від 21 квітня 2005 року ОСОБА_4 на підставі рішення Бобрицької сільської ради 13 сесії 3 скликання від 23 липня 2004 року № 224/3 належить земельна ділянка площею 0,150 га по АДРЕСА_1 (а. с. 38).

Отже, судами установлено, що сторони у справі є суміжними землекористувачами.

Згідно з актом Бобрицької сільської ради від 26 червня 2015 року при обстеженні земельної ділянки позивачки виявлено, що ОСОБА_4 самовільно захопила земельну ділянку площею 0,0230 га (згідно з геодезичними вимірюваннями сертифікованого інженера-землевпорядника ОСОБА_5.), встановивши на ній дерев'яні стовпчики по периметру, які обтягнула металевою сіткою (а. с. 4-7).

Також при проведенні землевпорядних робіт щодо винесення в натурі меж земельних ділянок та встановлення межових знаків згідно з державним актом ОСОБА_3 спеціалістами встановлено, що фактично конфігурація земельної ділянки не відповідає конфігурації земельної ділянки, зазначеній в державному акті.

Обґрунтовуючи підстави позову, ОСОБА_3 посилалась на те, що відповідачка самовільно зайняла частину належної їй на праві власності земельної ділянки, чим чинить перешкоди у користуванні нею.

Частково задовольняючи позов, суди попередніх інстанцій виходили з того, що абрисом земельної ділянки позивачки, актом прийому-передачі межових знаків на зберігання від 25 червня 2015 року, актом Бобрицької сільської ради від 26 червня 2015 року встановлено самовільне захоплення ОСОБА_4 земельної ділянки позивачки площею 0,0230 га.

Відповідно до вимог ст. 56 Закону України «Про землеустрій» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) включає, зокрема, і акт приймання-передачі межових знаків на зберігання, що включається до документації із землеустрою після виконання робіт із встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та закріплення їх межовими знаками.

При цьому акт приймання-передачі межових знаків на зберігання є основним документом в технічній документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку, після складання та підписання якого виключається спір між суміжними користувачами.

Крім того, відповідно до п. 3.12 Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18 травня 2010 року № 376, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 16 червня 2010 року за № 391/17686, закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється виконавцем у присутності власника (користувача) земельної ділянки, власників (користувачів) суміжних земельних ділянок або уповноваженою ним (ними) особою.

У ч. 3 ст. 198 ЗК України передбачено, що кадастрова зйомка включає, зокрема, погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами.

Таким чином, непогодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами позбавляє землевпорядну організацію виготовити позивачу технічну документацію із землеустрою її частки земельної ділянки та погодити технічну документацію з компетентними органами.

Відповідачка заперечувала погодження меж земельної ділянки позивачки з суміжними власниками та землекористувачами та зазначала, що вона та інші суміжні землекористувачі не повідомлялися та не були присутні при виготовленні технічної документації позивачки із землеустрою, а також при встановленні (відновленні) меж її земельної ділянки (акт прийому-передачі межових знаків від 25 червня 2015 року), про що свідчить відсутність їх підписів в цьому акті (а. с. 5-6).

Суди попередніх інстанцій на вказане вище уваги не звернули, доводів відповідачки не перевірили та не надали їм належної оцінки.

При цьому, критично оцінюючи акт перенесення в натурі (на місцевість) меж та передачі під охорону та збереження межових знаків земельної ділянки ОСОБА_4 від 14 липня 2005 року, суди попередніх інстанцій на врахували, що вказаний акт було надано відповідачкою саме на підтвердження закріплення меж її земельної ділянки в натурі (на місцевості) відповідно з планом меж, що додавався до цього акта, тобто на підтвердження доказів того, що її земельна ділянка була винесена в натурі у 2005 році саме вказаної площі та конфігурації і знаходиться на час розгляду справи в тих межах, які були закріплені у 2005 році.

Колегія суддів суду касаційної інстанції вважає, що суди попередніх інстанцій не врахували, що відповідачка набула право власності на свою земельну ділянку із закріпленням її меж в натурі ще у 2005 році, в той час як позивачка отримала державний акт на право власності на свою земельну ділянку у 2011 році, та при винесенні її меж в натурі стало відомо, що відбулося накладення земельних ділянок.

Таким чином на порушення вимог ст. ст. 10, 11 ЦПК України, та встановивши, що у даному випадку існує накладення вказаних вище земельних ділянок, суди попередніх інстанцій належним чином не перевірили доводів як позивача, так і відповідача, а поданим доказам, які є у справі, належної правової оцінки не надали, втім мали оцінити вказані докази у сукупності з іншими доказами, що мають значення для правильного вирішення спору.

З огляду на зазначене висновки судів про доведеність факту самовільного зайняття відповідачем частини належної позивачу земельної ділянки є передчасними.

Колегія суддів касаційного суду вважає, що неповнота з'ясування обставин у справі та порушення зазначених норм матеріального та процесуального права унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення спору, а тому рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргуОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 25 лютого 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська

Судді: О.В. Закропивний

В.М. Коротун

Л.М. Мазур

Т.О. Писана