Справа № 359/392/16-ц Головуючий у І інстанції Борець Є. О.
Провадження № 22-ц/780/3058/16 Доповідач у 2 інстанції Верланов С. М.
Категорія 47 19.09.2016
РІШЕННЯ

Іменем України

19 вересня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого судді - Верланова С.М.,

суддів - Приходька К.П., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря - Бобка О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 28 березня 2016 рокуу справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: служба у справах дітей та сім'ї Бориспільської районної державної адміністрації, про визначення місця проживання дітей,

В С Т А Н О В И Л А :

У січні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що з січня 2006 року по листопад 2015 року він проживав разом з ОСОБА_3 однією сім'єю без реєстрації шлюбу. У період їх спільного проживання у них народились троє дітей: син ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, син ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та дочка ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2. Зазначав, що з листопада 2015 року ОСОБА_3 проживає окремо від нього, яка забрала малолітню дочку ОСОБА_6, а двоє синів проживають разом з ним у квартирі АДРЕСА_1. Вказував, що відповідач ОСОБА_3 не має власного житла, достатнього постійного доходу та не може забезпечити умови для нормального розвитку дітей і їх навчання, а тому вважає, що перебування дітей у відповідача негативно вплине на їх виховання.

Ураховуючи, що він має можливість забезпечити дітей та їх виховувати, працює, має постійний дохід, проживає у трикімнатній квартирі, де створені всі зручності та умови для проживання дітей, позивач просив визначити місце проживання всіх дітей разом з ним у квартирі АДРЕСА_1

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 28 березня 2016 рокупозов ОСОБА_2 задоволено частково.

Визначено місце проживання ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом з їх батьком ОСОБА_2 у квартирі АДРЕСА_1

У задоволенні позовної вимоги про визначення місця проживання малолітньої дочки ОСОБА_6 разом з позивачем відмовлено.

Визначено місце проживання ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, разом з її матір'ю ОСОБА_3 у житловому будинку по АДРЕСА_2

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визначення місця проживання малолітньої дочки ОСОБА_6 разом з ним та визначення її місця проживання разом з матір'ю ОСОБА_3 у житловому будинку по АДРЕСА_2 та ухвалити нове рішення в цій частині, яким задовольнити його позовні вимоги про визначення місця проживання малолітньої дочки ОСОБА_6 разом з ним, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм матеріального права і процесуального права.

Заслухавши доповідь - судді доповідача, пояснення сторін, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не в повному обсязі відповідає.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є батьками трьох дітей: сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та дочки ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2. Вказані обставини підтверджуються копіями свідоцтв про народження серії НОМЕР_1 від 4 грудня 2006 року, серії НОМЕР_2 від 4 грудня 2006 року та серії НОМЕР_3 від 8 лютого 2011 року (а.с.8-10). Сторони з листопада 2015 року проживають окремо. На час пред'явлення позову всі діти проживають разом з позивачем.

Також судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_2 працює у товаристві з обмеженою відповідальністю «Інтеравіа» на посаді вантажника, має постійний заробіток, характеризується позитивно, є співвласником квартири АДРЕСА_1 та спроможній утримувати дітей. Відповідач ОСОБА_3 працює у товаристві з обмеженою відповідальністю «Еко» на посаді продавця продовольчих товарів, характеризується позитивно, має постійний заробіток, проживає у житловому будинку по вул. П.Костюка, 32б у м.Переяслав - Хмельницький, в якому створені умови для проживання та виховання дітей, що підтверджується актом обстеження умов проживання (а.с.26).

При апеляційному розгляді справи встановлено, що ОСОБА_3 змінила місце роботи та наданий час неофіційно працює в кафе у м.Переяслав-Хмельницькому та отримує дохід. Також відповідач змінила місце проживання і з травня 2016 року проживає разом з ОСОБА_7 у житловому будинку по АДРЕСА_3 в якому умови для проживання всіх трьох її дітей не створені, що підтверджується актом обстеження житлово-побутових умов проживання (а.с.84).

Висновком органу опіки та піклування Бориспільської районної державної адміністрації №7-46-945 від 22 березня 2016 року визнано за можливе визначити місце проживання малолітніх дітей з їх батьком ОСОБА_2 у квартирі АДРЕСА_1 (а.с.37-38).

Допитана у суді першої інстанції свідок ОСОБА_8 показала, що вона є матір'ю позивача та стверджувала, що ОСОБА_3 не забезпечує належний догляд за дочкою. У період з 25 листопада 2015 року по 12 січня 2016 року малолітня ОСОБА_6 проживала з матір'ю. 12 січня 2016 року ОСОБА_2 забрав дочку та не повернув її матері. У квартирі АДРЕСА_1 облаштована кімната для дівчинки. Однак дитина вимушена спати з батьком або з бабусею ОСОБА_8

Допитані у суді першої інстанції свідки ОСОБА_9 та ОСОБА_10 показали, що діти проживають з батьком ОСОБА_2 та бабусею ОСОБА_8 Вони завжди доглянуті та рідко згадують матір.

У суді першої інстанції відповідач ОСОБА_3 позов ОСОБА_2 визнала частково, не заперечувала проти визначення місця проживання синів ОСОБА_2Б і ОСОБА_5 разом з позивачем, однак просила визначити місце проживання дочки ОСОБА_6 разом з нею, посилаючись на те, що вона працює, має постійний заробіток та спроможна утримувати дитину, а також має місце проживання у будинку, в якому облаштована кімната для малолітньої дочки.

Згідно зі ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини.

Відповідно до ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно.

У чч. 1, 2 ст. 161 СК України визначено, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Згідно зі ст. 19 СК України та ст. 212 ЦПК України суд здійснює перевірку висновку органу опіки та піклування на предмет обґрунтованості й повноти та може з ним не погодитись, якщо він недостатньо обґрунтований, суперечить інтересам дитини.

У пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України» роз'яснено, що суди, вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, мають виходити із рівності прав та обов'язків батька й матері щодо своїх дітей, повинні постановити рішення, яке відповідало б інтересам дітей. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей.

Таким чином, законодавством України закріплено обов'язок того із батьків, який проживає окремо, брати участь у вихованні дитини, окрім того, законодавством зобов'язано батьків вирішувати всі питання виховання дитини спільно (ст. 157 СК України ).

Крім того, згідно з принципом 6 Декларації прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

Зазначені вище положення закону повинні бути застосовані у кожній конкретній справі, виходячи з її обставин та інтересів дітей.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що пояснення свідків ОСОБА_8, ОСОБА_9 та ОСОБА_10, а також висновок органу опіки та піклування Бориспільської РДА, не містять відомостей про те, що є виняткові обставини для розлучення малолітньої дочки ОСОБА_6 з матір`ю ОСОБА_3

При цьому, суд першої інстанції вірно зазначив, що розвитку дівчини, якій виповнилось 6 років, сприятиме її проживання з матір'ю, а не з батьком, який є особою іншої статі.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про визначення місця проживання малолітньої дочки ОСОБА_6 разом з ним.

В апеляційній скарзі не наведено переконливих, безспірних, належних і допустимих доказів того, що є виняткові обставин для розлучення малолітньої дочки ОСОБА_6 з матір`ю ОСОБА_3, а є лише припущеннями та не спростовують наведених вище висновків суду в цій частині.

Таким чином рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про визначення місця проживання малолітньої дочки ОСОБА_6 разом з ним ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, висновки суду є обґрунтованими, передбачених законом підстав для його скасування чи зміни при апеляційному розгляді не встановлено.

Разом з тим, колегія суддів не погоджується з рішенням суду в частині визначення місця проживання дочки ОСОБА_6 разом з її матір'ю ОСОБА_3 у житловому будинку по вул. П. Костюка, 32б в м. Переяслав-Хмельницький, виходячи з такого.

Згідно з ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

По справі встановлено, що ОСОБА_3 не заявляла до суду позов про визначення місця проживання малолітньої дочки ОСОБА_6 разом з нею, а її заперечення проти позову ОСОБА_2, в якому вона просила визначити місце проживання малолітньої дочки ОСОБА_6 разом з нею, не є позовними вимогами відповідно до положень ЦПК України.

Проте суд першої інстанції у порушення вимог ст.ст.213 - 214 ЦПК України на вказане вище уваги не звернув та дійшов помилкового висновку про визначення місця проживання дитини ОСОБА_6 разом з її матір'ю ОСОБА_3, у зв'язку з чим вийшов за межі позовних вимог ОСОБА_2

За таких обставин доводи апеляційної скарги в цій частині заслуговують на увагу, а рішення суду підлягає зміні на підставі ст.309 ЦПК України, виключивши з його мотивувальної та резолютивної частини посилання суду першої інстанції на визначення місця проживання ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, разом з її матір'ю ОСОБА_3 у житловому будинку по АДРЕСА_2.

Рішення суду першої інстанції в частині визначення місця проживання ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом з їх батьком ОСОБА_2, не оскаржується, тому відповідно до положень ст.303 ЦПК України апеляційним судом не перевіряється.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308, 309, 313, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 28 березня 2016 рокузмінити.

Виключити з мотивувальної та резолютивної частини рішення суду посилання на визначення місця проживання ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, разом з її матір'ю ОСОБА_3 в житловому будинку по АДРЕСА_2.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржене у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді