Справа № 751/3383/16-ц Провадження № 22-ц/795/1145/2016 Головуючий у I інстанції Овсієнко Ю. К. Доповідач - Позігун М. І.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 липня 2016 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого-судді: Позігуна М.І.

суддів: Висоцької Н.В., Губар В.С.

при секретарях: Халимон Т.Ю., Шапко В.М.

з участю: позивача ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3, третьої особи ОСОБА_4 та її представника ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Новозаводського районного суду м.Чернігова від 25 квітня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Новозаводської районної у м. Чернігові ради в особі органу опіки та піклування, третя особа ОСОБА_4, про визнання незаконним та скасування рішення, зобовязання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 25 квітня 2016 року, яким йому відмовлено в задоволенні позову до Новозаводської районної у м. Чернігові ради в особі органу опіки та піклування про визнання незаконним та скасування рішення, зобовязання вчинити дії, і постановити нове рішення про задоволення позовних вимог. Незаконність рішення суду позивач обгрунтовує невідповідністю висновків суду про відсутність підстав для задоволення позову фактичним обставинам справи. ОСОБА_1 вказує, що відмовляючи у наданні дозволу на продаж належної йому 1/3 частини квартири, відповідач грубо порушив його права як власника нерухомості, адже, за доводами позивача, своїми діями він ніяким чином не порушує права неповнолітньої дитини, яка не є співвласником зазначеної квартири і не має права користування частиною квартири позивача. Позивач посилається, що жодна норма чинного законодавства не передбачає права органів опіки та піклування відмовляти у наданні такого дозволу щодо майна, яке не належить неповнолітній дитині на праві власності. Разом з тим, позивач має намір на відчуження своєї частки у квартирі, порядок користування якою вже встановлено рішенням суду, а зареєстрована у квартирі неповнолітня ОСОБА_6 взагалі не являється співвласницею квартири, а отже ні вся квартира, ні її частина не являється нерухомим майном дитини.

Заслухавши доповідача, учасників судового процесу, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, суд приходить до слідуючого висновку.

Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 31 березня 2015 року встановлено, що на даний час власником 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 згідно договору дарування від 05 квітня 2004 року, а власником 2/3 частини - ОСОБА_4 на підставі договору дарування від 01.08.2012 року. У спірній квартирі зареєстровані: ОСОБА_4 та її донька ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Зазначеним рішенням суду частково задоволено позов ОСОБА_1; виділено у користування ОСОБА_1 житлову кімнату №6 площею 10,3 кв.м у квартирі АДРЕСА_2; виділено у користування ОСОБА_4 і ОСОБА_6 житлові кімнати - №7 площею 10,8 кв.м та №8 площею 13,8 кв.м, балкон I площею 0,8 кв.м, балкон II площею 2 кв.м, шафу III площею 0,1 кв.м у зазначеній квартирі; виділено у спільне користування ОСОБА_1, ОСОБА_4 і ОСОБА_6 кухню №4 площею 5,9 кв.м, ванну кімнату №3 площею 1,7 кв.м, вбиральню №2 площею 1 кв.м, передпокій №1 площею 7,4 кв.м у зазначеній квартирі; в задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Як пояснив ОСОБА_1 в апеляційному суді, оскільки в спірній квартирі проживає малолітня дитина, то згідно розяснень нотаріуса йому було необхідно отримати згоду органу опіки і піклування на відчуження частки в квартирі, право на проживання в якій має малолітня дитина.

12 березня 2016 року ОСОБА_1 звернувся з заявою до Новозаводської районної у м. Чернігові ради, в якій просив надати дозвіл на продаж кімнати №6 площею 10,3 кв. м у АДРЕСА_3, що становить 1/3 частину зазначеної квартири. При цьому зазначав, що у квартирі проживає та зареєстрована малолітня дитина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, мати дитини залишається власником 2/3 частини квартири, а тому, за його доводами, житлові права дитини порушені не будуть.

Рішенням №54 виконавчого комітету Новозаводської районної у м. Чернігові ради від 14 березня 2016 року відмовлено ОСОБА_1 у наданні дозволу на продаж кімнати №6 площею 10,3 кв.м, що становить 1/3 частину квартири АДРЕСА_4, в якій проживає та зареєстрована малолітня ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, у звязку з відсутністю заяви батька та матері дитини.

Позивач, вважаючи зазначене рішення незаконним, оскільки порушено його право на вільне розпорядження власністю, звернувся до суду за захистом порушеного права.

В силу ч.1 ст.15, п.10 ч. 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а одним із способів захисту є визнання незаконним рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

В силу ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Виходячи з аналізу зазначеної норми матеріального права, для визнання незаконним та скасування акту індивідуальної дії доведенню підлягає не лише наявність порушеного права, невизнання або його оспорювання, але й прийняття такого рішення всупереч актам цивільного законодавства.

Апеляційний суд погоджується з доводами позивача щодо наявності перешкод у вільному розпорядженні (відчуженні) належною йому на праві власності часткою в спірній квартирі.

В силу положень статей 317, 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд; має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обовязків власник зобовязаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Статтею 321 ЦК України закріплено принцип непорушності права власності, в силу якого ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійснені. Проте, у випадках і в порядку, встановлених законом, особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні.

Згідно положень ст. 12 Закону України „Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав та інтересів дітей при наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, яке належить дітям.

Відповідно до положень ст. 177 СК України батьки управляють майном, належним малолітній дитині, без спеціального на те повноваження. Батьки зобов'язані дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах. Якщо малолітня дитина може самостійно визначити свої потреби та інтереси, батьки здійснюють управління її майном, враховуючи такі потреби та інтереси. Батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки та піклування вчиняти правочини щодо її майнових прав, зокрема укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, в тому числі договори щодо поділу або обміну житлового будинку, квартири. Батьки мають право дати згоду на вчинення неповнолітньою дитиною правочинів, передбачених частиною другою цієї статті, лише з дозволу органу опіки та піклування. Дозвіл на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини надається органом опіки та піклування після перевірки, що проводиться протягом одного місяця, і лише в разі гарантування збереження права дитини на житло. Органи опіки та піклування можуть відмовити у наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини з одночасним зверненням до нотаріуса щодо накладення заборони відчуження такого майна лише у випадках, якщо ними встановлено, зокрема що: між батьками дитини або між одним з них та третіми особами існує судовий спір стосовно нерухомого майна, за дозволом на вчинення правочину щодо якого звернулися батьки дитини (або один з них) (п. 6 ч. 5); вчинення правочину призведе до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини (п.7 ч. 5). Спори, які виникають між батьками щодо управління майном дитини, можуть вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Порядок провадження органами опіки та піклування визначеної законом діяльності, пов'язаної із захистом майнових прав дитини, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Згідно пунктів 66, 67 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, повязаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24.09.2008 року № 866 служба у справах дітей за місцем знаходження майна надає консультації громадянам з питань підготовки необхідних документів щодо відчуження майна дитини. Для відчуження майна дитини батьки, опікуни або піклувальники подають зазначеній службі: заяву кожного з батьків (опікунів, піклувальників); копію паспорта громадянина України, тимчасового посвідчення громадянина України, паспортного документа іноземця; копію реєстраційного номера облікової картки платника податків (у разі наявності); документ, що підтверджує право власності (користування) дитини на відчужуване майно; витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, виданий відповідно до законодавства; копію свідоцтва про народження дитини; довідку з місця проживання, про склад сім'ї та реєстрацію або витяг з домової книги; копію рішення про встановлення опіки над дитиною (для опікунів, піклувальників); копію рішення про встановлення опіки над майном дитини (для опікунів, піклувальників); копію свідоцтва про укладення або розірвання шлюбу між батьками дитини (у разі наявності).

Дозвіл на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким має дитина надається районною, районною у мм. Києві та Севастополі держадміністрацією, виконавчим органом міської, районної в місті ради за поданням служби у справах дітей після проведення зазначеною службою перевірки документів за місцем знаходження майна протягом одного місяця з дня надходження заяви на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини лише у разі гарантування збереження її права на житло і оформляється рішенням, витяг з якого видається заявникам службою у справах дітей. Для здійснення правочинів щодо нерухомого майна дитини батьки, опікуни або піклувальники подають службі у справах дітей документи, зазначені у пункті 66 цього Порядку. Служба у справах дітей розглядає протягом 10 робочих днів подані документи та з'ясовує наявність (відсутність) обставин, що можуть бути підставою для відмови у наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини.

Районна, районна у м. Києві та Севастополі держадміністрація, виконавчий орган міської, районної в місті ради може відмовити у наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини з одночасним зверненням до нотаріуса для накладення заборони відчуження такого майна лише у випадках, передбачених частиною п'ятою статті 177 Сімейного кодексу України.

Рішення районної, районної у м. Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчого органу міської, районної в місті ради про надання дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини або відмову у його наданні може бути оскаржено до суду.

Виходячи з аналізу зазначених норм матеріального права та постанови Кабінету Міністрів України, вбачається, що законодавством встановлено певні обмеження на відчуження майна, речове право на яке, зокрема право користування, має дитина, а підставою для надання дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна є заява саме батьків дитини, а не інших осіб - власників майна, яким користується дитина.

При цьому апеляційний суд враховує, що в силу положень ст. 24-25, 30-32 ЦК України, 13 та 14 глав Сімейного Кодексу України саме на батьках лежить обовязок по здійсненню батьківських прав та виконання батьківських обовязків, розпорядження майном дитини, а не на органові опіки та піклування, на який законодавством покладено контрольні функції.

Статтею 177 СК України визначено перелік підстав для відмови в наданні згоди саме батькам на відчуження майна дитини, а тому зазначеною нормою матеріального права визначено виключний перелік підстав для відмови в задоволенні заяви саме батьків чи інших осіб, уповноважених в силу закону на представлення інтересів дітей, а не третіх осіб, які мають права на майно, а тому відмова органу опіки і піклування позивачу в наданні йому дозволу на відчуження частки в квартирі в звязку з відсутністю заяв законних представників здійснено в межах визначених повноважень.

За таких обставин позивачем не доведено незаконність дій відповідача у відмові в наданні дозволу на відчуження його частки в квартирі в звязку з відсутністю на розгляді в органі опіки і піклування заяв законних представників малолітньої дитини.

Крім того, в силу ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є зокрема місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, тобто право на користування житлом малолітньої дитини є похідним від права на житло батьків дитини чи одного з них.

Як встановлено судом, спірна квартира знаходиться на праві спільної часткової власності позивача та матері малолітньої ОСОБА_6 ОСОБА_4

Порядок утримання майна, що знаходиться у спільній частковій власності, врегульовано статтею 360 ЦК України, але в силу ст. 361 ЦК України співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності.

Однак, статтею 362 ЦК України встановлено певні обмеження у разі продажу частки у праві спільної часткової власності одним із співвласників, оскільки інший співвласник має переважне право перед іншими особами на її купівлю за ціною, оголошеною для продажу, та на інших рівних умовах, крім випадку продажу з публічних торгів. Диспозицією зазначеної норми права врегульовано обовязки продавця частки у праві спільної часткової власності, а також правові наслідки у разі продажу частки у праві спільної часткової власності з порушенням переважного права купівлі.

Як встановлено судом апеляційної інстанції, саме між співвласниками спільної часткової власності і виник спір щодо дотримання позивачем положень ст. 362 ЦК України при відчуженні своєї частки в спільній частковій власності, що за аналогією норми права в силу положень п.6 ч.5 ст. 177 СК України унеможливлювало надання згоди органом опіки та піклування позивачу на відчуження майна без участі, зокрема іншого співвласника майна матері дитини, хоча спір і не був безпосередньо предметом розгляду судами.

Крім того, згідно заяви від 9 березня 2016 року ОСОБА_1 він просив надати дозвіл на відчуження кімнати № 6 площею 10.3 кв. м у кв. № 9 по вул.Пирогова у м.Чернігові, що, за його доводами, становить 1/3 частину зазначеної квартири.

Проте, як встановлено судом, ОСОБА_1 є власником 1/3 частини спірної квартири, а кімнату №6 в квартирі згідно рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 31 березня 2015 року йому було виділено не у власність в порядку розподілу (поділу ) квартири, а в користування, розмір якої є меншим частки позивача в спірній частковій власності, а тому оспорюваним рішенням не порушено право власності позивача, а навпаки попереджено можливість його порушення, зменшення фактичної частки у власності без відповідної компенсації іншим співвласником.

Згідно зазначеного рішення суду в спірній квартирі в спільному користуванні ОСОБА_1, ОСОБА_4 і малолітньої ОСОБА_6 залишилися кухня № 4 площею 5.9 кв.м, ванна кімната площею 1.7 кв.м., вбиральня площею 1 кв.м, передпокій площею 7.4 кв.м, а тому при відчуженні своєї частки в квартирі позивачем до нових власників переходить і право користування місцями загального користування.

Підстава для відмови в наданні органом опіки і піклування дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, передбачена п.7 ч.5 ст. 177 СК України, а саме доведеності, що вчинення правочину призведе до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини носить оціночний характер.

Проте позивачем ні органу опіки, ні суду як під час розгляду справи місцевим судом, так і апеляційним судом не було надано доказів, що відчуження його частки в квартирі не призведе до звуження обсягу існуючих прав дитини з врахуванням соціальної характеристики майбутнього співвласника житла та кількості членів сімї останнього, які матимуть право на проживання, а також тієї обставини, що на день звернення до Новозаводської районної ради м. Чернігова ОСОБА_1 зазначив свою домашню адресу буд. 53 по вул. Шевченка в с. Количівка Чернігівського району, чим фактично підтвердив, що в спірній квартирі не проживає.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не дають підстав для її задоволення і скасування рішення, яке судом ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Новозаводського районного суду м.Чернігова від 25 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий:Судді: