Справа № 457/67/11 Головуючий у 1 інстанції: Марчук В.І.
Провадження № 22-ц/783/4319/16 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 вересня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Мікуш Ю.В., Павлишина О.Ф.,

секретаря Бохонко Е.Р.,

з участю представника позивача ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3, представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_4 на рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 21 квітня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним,-

встановила:

У вересні 2010 року позивач ОСОБА_5 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним.

Вимоги обгрунтовує тим, що її батько ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року. До смерті батько проживав в однокімнатній квартирі АДРЕСА_1. 1/2 вказаної квартири належала батькові, а друга частина квартири належала її сестрі ОСОБА_7. Після похорону позивач звернулась із заявою про оформлення спадщини, однак нотаріус повідомив їй, що перед смертю батько заповів свою частку квартири іншій особі, якою є жителька м. Стебника відповідач ОСОБА_3

Вважає, що складений батьком заповіт на ОСОБА_3 є недійсним, оскільки перед смертю батько був важко хворим, він не орієнтувався в часі і просторі, тривалий час перебував на стаціонарному лікуванні, тому не розумів значення своїх дій.

Просила суд визнати недійсним заповіт, укладений ОСОБА_6 26 серпня 2009 року, яким він заповів 1/2 частину квартири АДРЕСА_1, ОСОБА_3

Оскаржуваним рішенням Трускавецького міського суду Львівської області від 21 квітня 2016 року позов ОСОБА_5 задоволено.

Визнано заповіт, укладений ОСОБА_6 26 серпня 2009 року, яким він заповів 1/2 частину квартири АДРЕСА_1, ОСОБА_3 - недійсним.

Стягнуто з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_5 8 грн. 50 коп. сплаченого державного мита, 120 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення та 200 грн. витрат на правову допомогу.

Рішення суду оскаржили відповідач ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_4, вважають, що оскаржуване рішення постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В апеляційній скарзі зазначають, що суд тричі призначав по справі судову-психіатричну експертизу, при цьому, на думку апелянта, висновок повторної посмертної судово-психіатричної експертизи Українського НДІ соціальної і судової психіатрії та наркології МОЗ України, який викладений в Акті № 24 від 02.12.2013 року має переважаючий зміст, як повторної експертизи, оскільки така проведена більш кваліфікованою комісією експертів, при цьому суд безпідставно визнав цей акт неналежним та недопустимим доказом.

В свою чергу, висновок Одеського обласного медичного центру психічного здоров»я №366 від 03.07.2015 року вважають неналежним доказом, оскільки цей висновок складений на іноземній мові, без перекладу, що унеможливило належне з»ясування обставин.

Вважають, що суд ухвалюючи рішення у справі, не довів у повній мірі висновок про те, що ОСОБА_6 не усвідомлював значення своїх дій та міг керувати ними під час складання заповіту.

Просять скасувати рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 21 квітня 2016 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення відповідача ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_4 на підтримку доводів скарги, а також пояснення представника позивача ОСОБА_2 на заперечення таких, перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарги, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення такої виходячи із наступного.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

На підставі ст.ст. 11, 60, 61 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно із ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з»ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (ст. 57 ЦПК України).

На переконання судової колегії оскаржуване рішення суду відповідає зазначеним вимогам закону.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що в момент посвідчення заповіту 26.09.2009 року спадкодавець ОСОБА_6 перебував в такому стані, коли він не міг усвідомлювати значення своїх дій та не міг керувати ними, тому порушене право позивача підлягає судовому захисту шляхом визнання недійсним заповіту від 26 серпня 2009 року.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції, судова колегія виходить з наступного.

Судом встановлено наступні юридично значимі факти та відповідні їм правовідносини.

ІНФОРМАЦІЯ_2 року помер ОСОБА_6, що стверджується Свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 30.06.2010 року, актовий запис № 120 (а.с. 6).

Після смерті ОСОБА_6 відкрилась спадщина на належне йому майно.

Позивач ОСОБА_5 є донькою покійного спадкодавця ОСОБА_6, відтак належить до спадкоємців першої черги (а.с. 9, 10).

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_6 належала на праві власності ? частина квартири АДРЕСА_1 (а.с. 7, 8).

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Статтями 1218, 1219 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за законом або за заповітом.

У ст. 1234 ЦК України зазначено, що право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.

Згідно із ст. 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складання. Заповіт має бути особисто підписаним заповідачем. Заповіт має бути посвідчени нотаріусом або іншими посадовими чи службовими особами.

26 серпня 2009 року ОСОБА_6 у приміщенні Приватного нотаріуса Трускавецького міського нотаріального округу за адресою: АДРЕСА_2 склав заповіт, за яким на випадок своєї смерті належну йому на праві власності частину квартири під АДРЕСА_1 заповів ОСОБА_3 Заповіт зареєстрований в реєстрі за № 958 (а.с. 24).

Заповіт є правочином, тому на нього поширюються загальні положення про правочини, якщо у книзі шостій ЦК України немає відповідного правила.

Згідно із ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним.

Правила зазначеної статті поширюються на ті випадки, коли немає законних підстав для визнання громадянина недієздатним, однак є дані про те, що в момент укладення правочину він перебував у такому стані, коли не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними.

Згідно із ч. 2 ст. 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Звертаючись в суд з позовом позивач ОСОБА_5 покликалася не те, що порушені її права, як спадкоємця першої черги, відповідно як на підставу для визнання недійсним спірного заповіту, звертала увагу, що заповіт складено з порушенням вимог законодавства, оскільки її батько не міг розуміти значення своїх дій внаслідок важкого захворювання, останні роки свого життя батько був важко хворий, не орієнтувався в просторі, тривалий час перебував на стаціонарному лікуванні, відтак просила визнати спірний заповіт недійсним з наведених підстав.

Як роз'яснено в абзаці 2 п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням, як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК.

Згідно акту амбулаторної посмертної судово-психіатричної експертизи № 751 від 08 вересня 2011 року, комісія прийшла висновку, що ОСОБА_6 на час укладення ним заповіту 26.08.2009 року страждав стійким хронічним психічним захворюванням у формі розладу особистості та поведінки внаслідок органічного ураження головного мозку змішаного ґенезу (церебральний атеросклероз, гіпертонічна хвороба) з вираженим психоорганічним синдромом та за своїм психічним станом не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними (а.с. 87-91).

Наведене свідчить про чіткі й конкретні висновки щодо психічного стану покійного на час укладення оспорюваного правочину, які зводяться до того, що 26 серпня 2009 року покійний ОСОБА_6 за своїм психічним станом не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Не погоджуючись з даним актом, відповідач ОСОБА_3 звернулась в суд з клопотанням про призначення по справі повторної судово-психіатричної експертизи.

Згідно акту повторної посмертної судово-психіатричної експертизи № 24 від 02 грудня 2013 року, складеного комісією експертів Українського НДІ соціальної і судової психіатрії та наркології МОЗ України, комісія прийшла висновку, що ОСОБА_6 на період складення заповіту 26.08.2009 року виявляв ознаки «Органічного ураження головного мозку судинного ґенезу з церебрастенічним синдромом». Ступінь виразності наявного у ОСОБА_6 психічного розладу була незначною і не впливала на його здатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними в момент складання заповіту 26 серпня 2009 року (а.с. 145-149).

З метою об'єктивного розгляду справи, з урахуванням того, що два акта судово-психіатричної експертизи є різними за своїми висновками, суд першої інстанції ухвалою від 20 листопада 2014 року, задовольнивши клопотання представника позивача, призначив проведення комплексної судової психолого-психіатричної експертизи, проведення якої доручив експертам Одеської обласної клінічної психіатричної лікарні № 1.

Згідно висновку комплексної судової психолого-психіатричної експертизи № 366 від 03 липня 2015 року, складеного КП «Одеський обласний медичний центр психічного здоров'я», комісія експертів прийшла висновку, що внаслідок наявного у ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, на час підписання заповіту від 26.08.2009 року, хронічного, стійкого психічного захворювання у виді органічного розладу особистості поєднаного ґенеза (атеросклеротичного і внаслідок хвороби Паркінсона) з вираженим психоорганічним синдромом (F07.8 по МКБ-10), він абсолютно не усвідомлював значення своїх дій і не міг керувати ними.

Даючи правову оцінку зазначеним висновкам, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що останнім висновком експертизи надана повна відповідь на порушені судом питання, висновок належним чином обґрунтований та аргументований, дослідницька частина експертного висновку узгоджується з підсумковим висновком експертизи, а також експертизи проведеної КЗ «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня», тому відсутні підстави ставити під сумнів правильність та об'єктивність цього висновку.

Крім цього, місцевий суд правильно послався на те, що з врахуванням ЗУ «Про засади державної мовної політики», висновок не потребує додаткового перекладу на українську мову.

Зважаючи на те, що акт повторної посмертної судово-психіатричної експертизи № 24 від 02 грудня 2013 року складений комісією експертів Українського НДІ соціальної і судової психіатрії та наркології МОЗ України суперечить висновкам наданими КЗ «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» та КП «Одеський обласний медичний центр психічного здоров'я», суд першої інстанції правильно не взяв такий до уваги.

З такими висновками в їх сукупності узгоджуються, зокрема і покази свідків, які в основному зводяться до того, що покійний ОСОБА_6 в останні роки свого життя мав здатність не впізнавати людей, хворів рядом соматичних хвороб, які впливали на психічний стан та був схильний до вживання алкоголю.

Таким чином, оскільки ОСОБА_6 у момент посвідчення заповіту 26.09.2009 року перебував в такому стані, коли він не міг усвідомлювати значення своїх дій та не міг керувати ними, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що порушене право позивача підлягає судовому захисту шляхом визнання недійсним спірного заповіту від 26 серпня 2009 року.

Будь яких інших належних та допустимих доказів для спростування рішення суду першої інстанції, передбачених статтями 57, 58, 59 ЦПК України, які б мали доказове значення та заслуговували на увагу, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України, апелянтом не представлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п. 1 ч. 1 ст. 307, ч. 1 ст. 308, ст. 313, п. 1 ч. 1 ст. 314, ст. ст. 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_4 - відхилити.

Рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 21 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: Ю.Р. Мікуш

О.Ф. Павлишин