Ухвала

іменем україни

20 липня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Дем'яносова М.В., Леванчука А.О.,

Маляренка А.В., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 до Фермерського господарства «Назаренків» про стягнення заборгованості та за зустрічним позовом Фермерського господарства «Назаренків» до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання договору на виконання сільськогосподарських робіт недійсним, за касаційною скаргою ОСОБА_6, ОСОБА_5, ОСОБА_4 на рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 26 травня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 15 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2013 року ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 звернулися до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 16 вересня 2012 року вони уклали із Фермерським господарством «Назаренків» (далі - ФГ «Назаренків») договір на виконання сільськогосподарських робіт, згідно з умовами якого вони зобов'язалися виконати комплекс сільськогосподарських робіт щодо підготовки ґрунту та внесення в нього мінеральних добрив на 122 га земельних угідь ФГ «Назаренків», які розташовані у с. Таганча Канівського району Черкаської області. Позивачі виконали умови зазначеного договору, про що складено акт виконаних робіт та направлено на адресу ФГ «Назаренків». Проте ФГ «Назаренків» не виконало умов договору від 16 вересня 2012 року, не здійснило оплату виконаних позивачами робіт у п'ятиденний строк та у розмірі, встановленому умовами договору.

На підставі викладеного позивачі просили задовольнити позов та стягнути із позивача в рівних частинах на користь кожного по 68 736 грн 59 коп.

27 грудня 2013 року ФГ «Назаренків» подало до суду зустрічну позовну заяву, у якій просило визнати недійсним договір на виконання сільськогосподарських робіт від 16 вересня 2012 року, посилаючись на те, що сторонами договору не виконано його умов у повному обсязі, акт приймання-передачі виконаних робіт не було направлено ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 на адресу ФГ «Назаренків», про існування оспорюваного договору фермерське господарство дізналось лише після отримання ухвали суду про відкриття провадження у справі.

Рішенням Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 26 травня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 15 вересня 2015 року, у задоволенні позову ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 відмовлено, зустрічний позов ФГ «Назаренків» задоволено.

Визнано недійсним договір на виконання сільськогосподарських робіт, укладений 16 вересня 2012 року між ФГ «Назаренків» та ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6

Стягнуто у солідарному порядку із ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 на користь ФГ «Назаренків» судові витрати у розмірі 229 грн 41 коп. та витрати на правову допомогу у розмірі 6 820 грн.

У касаційній скарзі ОСОБА_6, ОСОБА_5, ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просять скасувати оскаржувані судові рішення, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Статтею 203 ЦК Українипередбачено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Правочин є дійсним, якщо він відповідає загальним умовам дійсності правочину, зокрема, зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, правочин повинен вчинятися у формі, встановленій законом.

За ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК Українипідставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення стороною вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно з вимогами ч. 3 ст. 244 ЦК Українидовіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами.

Відповідно до ч. 3 ст. 238 ЦК Українипредставник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 232 ЦК Україниправочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним.

Згідно з роз'ясненнями, викладеними у п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочину недійсними», для визнання правочину недійсним на підставі ст. 232 ЦК України необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя. При цьому не має значення, чи одержав учасник такої домовленості яку-небудь вигоду від здійснення правочину, чи правочин був вчинений з метою завдання шкоди довірителю.

Тобто для визнання недійсним правочину, вчиненого в результаті зловмисної домовленості, необхідно встановити факт зловмисної домовленості представника з іншою особою (свідоме вчинення правочину всупереч інтересам довірителя), наявність збитків та причинний зв'язок між зловмисною домовленістю та завданими збитками. Іншими словами, для визнання правочину недійсним необхідна наявність зловмисної змови представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення внаслідок цього несприятливих наслідків для довірителя.

Статтею 55 Конституції України установлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Аналогічні положення містяться у ч. 1 ст. 15 ЦК України та ст. 3 ЦПК України.

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно зі ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Питання належності та допустимості доказів визначено ст. ст. 58, 59 ЦПК України.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Судами установлено, що 16 вересня 2012 року між ФГ «Назаренків» як замовником та ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 як виконавцями укладено договір на виконання сільськогосподарських робіт.

12 вересня 2012 року ФГ «Назаренків» в особі голови цього господарства уповноважило ОСОБА_4 представляти інтереси фермерського господарства із наданням йому прав згідно з переліком, вказаного в самій довіреності (т. 1, а. с.11) .

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції, із висновками якого погодився й апеляційний суд, правильно виходив із того, що оспорюваний договір на виконання сільськогосподарських робіт від 16 вересня 2012 року фактично укладено в інтересах самого ОСОБА_4 та членів його сім'ї.

На підставі наявних у справі доказів суд дійшов обґрунтованого висновку, що ОСОБА_4 як представник ФГ «Назаренків» на підставі виданої йому головою цього господарства довіреності діяв умисно, усвідомлюючи, що вчиняє правочин усупереч інтересам фермерського господарства та бажав або свідомо допускав настання негативних наслідків для довірителя, крім того, суд обґрунтовано вважав доведеним факт наявності домовленості представника однієї сторони - ФГ «Назаренків» в особі представника ОСОБА_4 - з іншою стороною - тим самим ОСОБА_4 та його батьками ОСОБА_5, ОСОБА_6, усупереч інтересам та волевиявленню довірителя, через що виникли несприятливі наслідки для ФГ «Назаренків».

Крім того, суд дійшов обґрунтованого висновку, що оспорюваний договір взагалі не був спрямований на реальне настання правових наслідків, обумовлених ним, оскільки матеріалами справи не доведено факту поставлення ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 товару ФГ «Назаренків», а також виконання інших робіт, передбачених умовами цього договору.

За таких обставин правильним є висновок суду про недоведеність та необґрунтованість первісного позову ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, відсутність правових підстав для стягнення із ФГ «Назаренків» на їх користь заборгованості за договором та водночас доведеність та обґрунтованість зустрічного позову ФГ «Назаренків» про визнання недійсним договору на виконання сільськогосподарських робіт.

Ухвалюючи рішення у справі, суд повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, надав їм належну оцінку згідно з положеннями ст. ст. 10, 57-60, 212 ЦПК України, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст. ст. 213, 214 ЦПК України, підстави для його скасування відсутні.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд з дотриманням вимог ст. ст. 303, 304 ЦПК України перевірив доводи апеляційної скарги та спростував їх відповідними висновками, в результаті чого постановив законну й обґрунтовану ухвалу, яка відповідає вимогам ст. 315 ЦПК України.

Зокрема, апеляційний суд обґрунтовано відхилив доводи апеляційної скарги ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про те, що суд першої інстанції, визнавши недійсним договір на виконання сільськогосподарських робіт від 16 вересня 2012 року, не застосував наслідків визнання правочину недійсним, зазначивши, що вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно із вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги за наявності рішення про визнання оспорюваного правочину недійсним, однак під час розгляду зазначеної справи такої вимоги не заявлено, а згідно зі ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Крім того, апеляційний суд обґрунтовано відхилив доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у стягненні із ФГ «Назаренків» на їх користь заборгованості за виконані сільськогосподарські роботи відповідно до договору від 16 вересня 2012 року, оскільки такі спростовуються наявними матеріалами справи, установленими судом обставинами справи, а саме: відсутні докази на підтвердження факту виконання переліку робіт відповідно до вимог укладеного між сторонами договору від 16 вересня 2012 року; відсутня інформація про те, які саме роботи виконувалися кожним із них, обсяг даних робіт, їх вартість та виконання даних робіт саме на вищевказану суму; на яких саме полях фермерського господарства проводилися передбачені договором роботи та чи належать ці поля саме даному господарству, яка їх площа, тощо.

Наведені в касаційній скарзі доводи висновків судів не спростовують, зводяться до переоцінки доказів, що на стадії перегляду справи у касаційному порядку не передбачено, виходячи з вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України, відповідно до якої під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вищезазначене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню, а ухвалені у справі судові рішення - залишенню без змін з підстав, передбачених ст. 337 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6, ОСОБА_5, ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 26 травня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 15 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: М.В. Дем'яносов

А.О.Леванчук

А.В.Маляренко

О.В.Ступак