АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 753/5616/15-ц Головуючий у суді першої інстанції: Леонтюк Л.К.
Апеляційного провадження:22-ц/796/8637/2016 Доповідач: Музичко С.Г.
РІШЕННЯ

Іменем України

05 липня 2016 року колегія суддів cудової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді Музичко С.Г.,

суддів Рейнарт І.М., Заришняк Г.М.,

при секретарі Гладченко Ю.І.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Рада» до ОСОБА_2про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Рада» на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 08 липня 2015 року,-

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2015 року позивач звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів.

Свої вимоги обґрунтував тим, що відповідач є власником квартири АДРЕСА_1. ТОВ «Рада» є житлово-експлуатаційною організацією, яка обслуговує даний будинок та забезпечує надання відповідачу житлово-комунальні послуги.

Враховуючи, що відповідач не здійснює оплату за житлово-комунальні послуги, у останньої утворилась заборгованість. Відтак, враховуючи в подальшому збільшення позовних вимог, позивач просив стягнути з відповідача заборгованість по оплаті житлово-комунальних послуг в розмірі 10 422,36 грн. з урахуванням інфляційних витрат та 3% річних

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 08 липня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, представник ТОВ «Рада» подав апеляційну скаргу, мотивуючи її тим, що судом першої інстанції було порушено норми процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права.

Апелянт зазначив, що суд першої інстанції не прийняв в якості доказу розрахунок заборгованість з огляду на те, що він не завірений ні печаткою, ні штампом позивача. Вважав, що дані вимоги є необґрунтовані, оскільки жодною нормою законодавства не передбачено завірення розрахунку печаткою.

Крім того, наголошував, що відповідачем не надано доказів на підтвердження відсутності заборгованості за житлово-комунальні послуги.

Враховуючи викладене, апелянт просив рішення Дарницького районного суду м. Києва від 08 липня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_3 просив апеляційну скаргу задовольнити з наведених у ній підстав.

Представник відповідача ОСОБА_4 проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив її відхилити з огляду на її безпідставність.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення в цій частині, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, квартира АДРЕСА_1 належить ОСОБА_2 на праві приватної власності (а.с. 13).

16.08.2002 між ТОВ «Рада» та ОСОБА_2 укладений договір про участь у витратах на утримання будинку та прибудинкової території, строк дії якого становить три роки з правом пролонгації. (а.с.7-12). Відповідно до умов зазначеного договору відповідач зобов'язалася до 1 числа наступного місяця вносити передбачену плату за надані послуги. Позивач за умовами договору свої зобов'язання виконує в повному обсязі.

Згідно із частиною першою статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цьогоКодексу.

Згідно статті 162 ЖК Української РСР плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін.

Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» балансоутримувач будинку, споруди, житлового комплексу або комплексу будинків і споруд - власник або юридична особа, яка за договором з власником утримує на балансі відповідне майно, а також веде бухгалтерську, статистичну та іншу передбачену законодавством звітність, здійснює розрахунки коштів, необхідних для своєчасного проведення капітального і поточного ремонтів та утримання, а також забезпечує управління цим майном і несе відповідальність за його експлуатацію згідно з законом.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений п. 5 ч. 3 ст. 20 цього Закону обов'язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Відповідно до п. 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.1992 № 572, обов'язок оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом покладається на власника та наймача (орендаря) квартири, житлового приміщення у гуртожитку.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач сплатила кошти за надані житлово-комунальні послуги за період з липня по жовтень 2014 року на рахунок позивача, що підтверджується відповідними квитанціями, а з листопада по грудень 2014 року та з січня по квітень 2015 року сплачувала кошти на рахунок ОСББ «13-й квартал», оскільки останнє прийняло житловий будинок №13 по вул. Анни Ахматової у м. Києві на свій баланс.

Колегія суддів погоджується з даним висновком суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог ТОВ «Рада» про стягнення заборгованості з відповідача за період з листопада 2014 року по квітень 2015 року, оскільки судом вірно вказано, що з 01.11.2014 ОСББ «13-й квартал» прийняло на свій баланс житловий будинок №13 по вул. Анни Ахматової у м. Києві, та здійснює весь комплекс послуг по експлуатації та обслуговуванню даного будинку, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, а тому оплата за надані послуги за вказаний період здійснювалася саме на користь ОСББ «13-й квартал».

Разом з тим, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов невірного висновку про відмову у задоволенні позову в частині стягнення з відповідача заборгованості за період з липня по жовтень 2014 року, з огляду на те, що відповідно до розрахунку від 10.06.2015, наданого позивачем, відповідач здійснювала оплату за житлово-комунальні послуги за вказаний період в неповному обсязі.

Так, згідно квитанцій, які містяться в матеріалах справи ОСОБА_2 здійснила наступну оплату за житлово-комунальні послуги: за липень 2014 року в розмірі 67, 23 грн., за серпень 2014 року в розмірі 89,64 грн. та за вересень 2014 року в розмірі 104,49 грн.(а.с. 40-41). За жовтень 2014 року оплату за житлово-комунальні послуги відповідач не здійснювала.

Враховуючи те, що правовідносини, які передбачають обов'язок споживача оплатити фактично надані житлово-комунальні послуги та право замовника послуг вимагати відповідної плати, є за своєю правовою природою грошовим зобов'язанням, тому за прострочення його виконання підлягають застосуванню наслідки, передбачені ч.2 ст.625 ЦК України, за якою боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до правової позиції, що викладена у постанові Верховного Суду України від 20.06.2012 по справі № 6-68цс12, яка в силу ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для застосування судами України, закріплена в п. 10 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» правова норма щодо відповідальності боржника за несвоєчасне здійснення оплати за житлово-комунальні послуги у вигляді пені не виключає застосування правових норм, встановлених у ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Оскільки відповідач прострочила виконання грошового зобов'язання по оплаті отриманих житлово-комунальних послуг, колегія суддів вважає, що, крім наявної заборгованості, відповідно до вимог ч.2 ст. 625 ЦК України, з неї також підлягають стягненню 3 % річних з простроченої суми в розмірі 27,37 грн., інфляційні втрати в розмірі 327,74 грн., та пеня в розмірі 1 702,32 грн.

Посилання представника відповідача на те, що укладений сторонами договір не відповідає типовому договору про надання послуг з утримання будинків та прибудинкових територій є безпідставними, з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Інші випадки визнання договору укладеним зазначені у ст. ст. 642, 643 ЦК України

Таким чином, враховуючи, що позивач надавав послуги, а відповідач здійснювала часткову оплату отриманих та спожитих житлово-комунальних послуг, а відтак, всупереч твердженням свого представника, ОСОБА_2 визнавала наявність договірних зобов'язань з ТОВ «Рада».

Також, суд першої інстанції при вирішенні даного спору не прийняв до уваги розрахунок заборгованості відповідача, мотивуючи тим, що даний розрахунок не завірений належним чином, оскільки не містить печатки чи штампу позивача.

З даним висновком суду, колегія суддів погодитися не може, оскільки він не ґрунтується на вимогах закону. Наданий позивачем розрахунок заборгованості в повній мірі відображає перелік наданих відповідачу житлово-комунальних послуг та застосовані при цьому тарифи, встановлені розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 11 грудня 2012 року №2216 «Затвердження змін до тарифів та структури тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, які надаються виконавцями цих послуг».

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не дотримався вимог ст.ст. 60, 213, 214 ЦПК України щодо повного та всебічного з'ясування обставин справи і дійшов необґрунтованого висновку про відсутність доказів на підтвердження того, що відповідач має заборгованість перед ТОВ «Рада» за період з липня по жовтень 2014 року.

Відповідно до положень ст. 309 ЦПК України, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи та невідповідність висновків суду обставинам справи є підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення.

Керуючись ст. ст. 218, 303, 307, 309, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Рада» задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 08 липня 2015 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги за період з липня 2014 року до жовтня 2014 року включно скасувати.

Ухвалити в цій частині нове рішення.

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Рада» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги за період з липня 2014 року до жовтня 2014 року включно задовольнити. Стягнути зі ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Рада» заборгованість у розмірі 1878, 52 грн., 327,74 грн. - інфляційних втрат, 27, 37 грн. - 3% річних, 1702,32 грн. - пені, а всього стягнути 3935, 95 грн.

В іншій частині рішення Дарницького районного суду м. Києва від 08 липня 2015 року залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: