Справа № 204/6549/16-ц
Провадження № 2/204/2491/16
РІШЕННЯ

Іменем України

30 листопада 2016 року м.Дніпро

Красногвардійський районний суд м.Дніпропетровська у складі:

головуючої судді Тітової І.В.

з участю секретаря Таран К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до приватного виробничого і торгівельно-комерційного підприємства «Южторгпоставка» про стягнення заборгованості із заробітної плати і середнього заробітку за час затримки розрахунку,

в с т а н о в и в:

10 листопада 2016 року до суду надійшов вищевказаний цивільний позов, у якому позивач просить стягнути на його користь з ПВТКП «Южторгпоставка» (рахунок №9600, відритий АКБ «Південкомбанк» ЄДРПОУ 20230грн. (сума невиплаченої з/п), 210570грн.98коп. (інфляційне збільшення суми боргу), 100117грн.45коп. (3% річних за 262 дня прострочення), 697383грн. (розмір середнього заробітку за весь час затримки), а всього стягнути 5657291грн.43коп.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач відповідно до рішення №2 власника ПВТКІП «Южторгпоставка» ОСОБА_2 та наказу №3 «Про прийняття на роботу» від 09.03.2010р. прийнятий на посаду директора ПВТКП «Южторгпоставка». На означеній посаді позивач пропрацював більше 5 років. До його посадових обов'язків відносилось здійснювати оперативне керівництво справами, вирішувати всі питання діяльності підприємства, окрім тих, що належать до виключної компетенції власника, організовувати виконання його рішень, без доручення діяти від імені підприємства, представляти його інтереси в органах державної влади та органах місцевого самоврядування, інших організаціях, у відношення з юридичними особами і громадянами. В його підпорядкуванні були близько 80 працівників, працю яких позивач організовував. Підприємство в основному займається, виробничою та орендною діяльністю та іншими видами діяльності не забороненими законодавством України. ПВТКП «Южторгпоставка» входить до одного з найбільших підприємств району міста в даному виді діяльності. При працевлаштуванні між позивачем та власником ПВТКП «Южторгпоставка» ОСОБА_2 було підписано контракт, який визначав розмір винагороди за виконану роботу (заробітну плату). Означений контракт було підписано 10 квітня 2010р. За весь час роботи на посаді директора ПВТКП «Южторгпоставка» позивач належним чином виконував свої обов'язки та жодного разу не притягувався до дисциплінарної відповідальності. Проте, внаслідок того, що у підприємства виникли заборгованості перед кредитними організаціями та виникли обов'язки зі сплати оренди за користування землею, рахунки було арештовано та підприємство стало не спроможне виконувати свої зобов'язання як перед кредиторами так і перед працівниками. Таким чином, підставі наказу №1к від 11 січня 2016р. позивач був звільнений за власним бажанням. Станом на 28 вересня 2016р., розмір невиплаченої заробітної плати складає 180000 доларів США, що по офіційному курсу НБУ складає 4649220грн. з урахуванням 3% річних та індексу інфляції сума складає 4959908грн. Крім того, оскільки з дня звільнення позивача відповідач не сплатив позивачу заробітну плату, то відповідно до ст.177 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника чи уповноваженого ним органу належних звільненому працівнику сум у строки зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, тобто з 11 січня 2016р. по 28 вересня 2016р. складає 27000 доларів США, що на даний час по офіційному курсу НБУ дорівнює 697383грн. Таким чином, розмір заборгованості складає: 4649220грн. - сума невиплаченої з/п, 210570грн.98коп. - інфляційне збільшення суми боргу, 100117грн.45коп. - загальна сума процентів за 262 дня прострочення, 697383грн. - розмір середнього заробітку за весь час затримки, а всього 5657291грн.43коп.

Представник позивача у судове засідання не зявився. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Від нього надійшла заява, у якій позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив справу розглядати за його відсутності.

Представник відповідача у судове засідання не зявилася. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Від неї надійшла заява, у якій просила розглядати справу за її відсутності, зазначивши також, що вину в тому, що у позивача утворилась заборгованість із заробітної плати не визнає.

У звязку з неявкою осіб, які беруть участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч.2 ст.197 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив такі обставини і визначені відповідно до них правовідносини.

ОСОБА_1 відповідно до рішення №2 власника ПВТКП «Южторгпоставка» ОСОБА_2 та наказу №3 «Про прийняття на роботу» від 09.03.2010р. прийнятий на посаду директора ПВТКП «Южторгпоставка» (а.с.16,17).

Між ОСОБА_1 та власником ПВТКП «Южторгпоставка» ОСОБА_2 10 квітня 2010 року було підписано контракт №248/а-5, яким визначено розмір винагороди за виконану роботу (заробітну плату) у розмірі 3000 доларів США (а.с.18).

ОСОБА_1 на підставі наказу №1к від 11 січня 2016р. був звільнений за власним бажанням (а.с.19).

Відповідно до розрахунку ціни позову станом на 28.09.2016р., який підписано самим ОСОБА_1, ціна позову становить 4649220грн. - сума невиплаченої з/п, 210570грн.98коп. - інфляційне збільшення суми боргу, 100117грн.45коп. - загальна сума процентів за 262 дня прострочення, 697383грн. - розмір середнього заробітку за весь час затримки, а всього 5657291грн.43коп. (а.с.4).

Згідно із ст.15 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних сімейних, трудових відносин.

Відповідно до ст.43 Конституції України кожен має право па працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Згідно із ч.2 ст.233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

У відповідності до ст.21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачене законодавством, колективним договором або угодою сторін.

Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Згідно із п.3 ч.1 ст.24 КЗпП України додержання письмової форми є обов'язковим при укладенні контракту.

Відповідно до ч.1 ст.1 ЗУ «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Статтею 94 КЗпП України визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Вимоги ст.47 КЗпП України передбачають, що власник або уповноважений ним зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум. що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоїн про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Згідно із ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Власником ПВТКП «Южторгпоставка» ОСОБА_2 надані суду письмові пояснення, у яких зазначено, що ОСОБА_1 привів підприємство до фінансової неспроможності, понабирав кредитів, не сплачував податки та збори, не виконував зобовязання перед контрагентами, на підприємстві створилась велика заборгованість, яку погасити в зимовий період немає можливості, так як будівництво (вироблення будівельних матеріалів) це сезонний бізнес. Таким чином, вважає, що сам ОСОБА_1 внаслідок неналежного управління підприємством не тільки не зміг собі виплатити заробітну плату починаючи з березня 2010 року у відповідності до підписаного між ними контракту від 10.04.2010р., а також розрахуватися перед бюджетом та контрагентами. Тому вину в тому, що у нього утворилась заборгованість вона не визнає (а.с.35).

Наданий ОСОБА_1 до суду контракт № 248/а-5, укладений між ним та власником ПВТКП «Южторгпоставка» ОСОБА_2 не дає суду змогу оцінити, чи дійсно ОСОБА_1 виконував всі покладені на нього обовязки згідно із зазначеним контрактом.

Крім того, з огляду на пояснення ОСОБА_2, яка є засновником ПВТКП «Южторгпоставка», наданих у її заяві від 30.11.2016р. (а.с.35), ОСОБА_1 на посаді директора підприємства управляв їм неналежним чином тобто фактично не виконував обовязки, передбачені п.п.3-4 контракту №248/а-5 від 10 квітня 2010р.

Також необхідно зазначити, що позивачем на підтвердження заявлених позовних вимог не було надано суду жодних доказів, які б містили інформацію про факти виконання ним обовязків, передбачених вищевказаним контрактом, оскільки лише наявність контракту не є доказом того, що позивач дійсно виконував покладені на нього контрактом зобовязання.

Згідно зі ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Виходячи з положень, закріплених у ст.ст.10-11 ЦПК України щодо змагальності сторін, диспозитивності цивільного судочинства, якими передбачено рівні права сторін щодо подання доказів, їх дослідження та доведення переконливості перед судом, доведеності обставин на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, розпорядження своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст.60 ЦПК України закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Таким чином, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст.27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставин при невизнані їх сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участь у зборі доказового матеріалу.

Враховуючи положення про загальні засади цивільного законодавства України, якими є справедливість, добросовісність та розумність, здійснення цивільних прав вільно, на власний розсуд в межах, що не допускають зловживання правом в інших формах, а також те що позивачем не були доведені обставини, які викладені у позовній заяві, натомість відповідачем викладені обставини спростовані у письмових поясненнях, суд доходить висновку, що цивільний позов задоволенню не підлягає, оскільки він є необґрунтованим та безпідставним.

Вирішуючи питання щодо стягнення судових витрат, суд виходить із положень ст.88 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.88, 209, 212-215 Цивільного процесуального кодексу України,

у х в а л и в:

У задоволенні цивільного позову ОСОБА_1 до приватного виробничого і торгівельно-комерційного підприємства «Южторгпоставка» про стягнення заборгованості із заробітної плати і середнього заробітку за час затримки розрахунку відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до апеляційного суду Дніпропетровської області через Красногвардійський районний суд м.Дніпропетровська протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя І.В. Тітова