АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа № 646/8688/15-ц Головуючий суддя І інстанції Журавель В. А.
Провадження № 22-ц/790/6199/16 Суддя доповідач Шаповал Н.М.
Категорія: Спори про право власності та інші речові права
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого судді - Шаповал Н.М.

суддів - Кіся П.В., Пшенічної Л.В.,

за участю секретаря - Брулевича В.В.,

заслухавши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Грішакової Оксани Вікторівни, приватного нотаріуса Обухівського районного нотаріального округу Саєнко Еліни Володимирівни, треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання спільною сумісною власністю, встановлення факту проживання дитини, визнання недійсним договору іпотеки за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Червонозаводського районного суду м.Харкова від 26 липня 2016 року, -

в с т а н о в и л а:

У липні 2015 року ОСОБА_1, ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3, Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Грішакової Оксани Вікторівни, приватного нотаріуса Обухівського районного нотаріального округу Саєнко Еліни Володимирівни, треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання спільною сумісною власністю, встановлення факту проживання дитини, визнання недійсним договору іпотеки.

В обгрунтування позовних вимог позивачки вказували, що з 2001 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу, а у 2011 році вони зареєстрували шлюб. За період фактичного проживання без реєстрації шлюбу вони виховували доньку ОСОБА_1, ОСОБА_2, вели спільне господарство, були пов'язані спільним побутом, мали взаємні права та обов'язки. Вважає, що існують усі підстави для встановлення факту спільного проживання сторін у період з 28 січня 2001 року по 28 квітня 2011 року однією сім'єю без реєстрації шлюбу. 22 грудня 2006 року між її фактичним чоловіком, ОСОБА_3, та АКІБ «УкрСиббанк» був укладений договір споживчого кредиту на суму 39 600 доларів США строком до 22 грудня 2017 року. На забезпечення виконання кредитного зобов'язання укладено договір іпотеки, предметом якого став житловий будинок та земельна ділянка по АДРЕСА_1. А також, на забезпечення виконання кредитного зобов'язання між ОСОБА_1 та Банком укладено договір поруки. Так, на момент придбання ОСОБА_3 житлового будинку та земельної ділянки по АДРЕСА_1 сторони проживали однією сім'єю, тому вказане майно є спільною сумісною власністю. Крім того, вказують, що договір іпотеки від 22 грудня 2006 року є недійсним, бо на момент його укладення ОСОБА_2 виповнилося 15 років, проте вона не була повідомлена про укладення договору іпотеки, дізналася про нього лише у липні 2015 року, таким чином, спірний договір укладений без попередньої згоди органів опіки та піклування, чим порушені права дитини.

Тому, з урахуванням уточнених позовних вимог, позивачки просили суд встановити факт проживання однією сім'єю ОСОБА_3 та ОСОБА_1 без реєстрації шлюбу з 01 січня 2004 року по 28 квітня 2011 року, визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_1 житловий будинок та земельну ділянку по АДРЕСА_1, встановити факт проживання ОСОБА_2 разом з матір'ю ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 станом на 27 грудня 2006 року, визнати недійсним договір іпотеки від 27 грудня 2006 року з моменту його укладення, застосувати наслідки недійсності договору іпотеки, зобов'язати приватних нотаріусів Грішакову О.В. та Саєнко Е.В. вчинити нотаріальні дії щодо зняття заборони на відчуження предмету іпотеки та виключити з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна та Державного реєстру іпотек запис про обтяження майна - житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого в АДРЕСА_1.

Рішенням Червонозаводського районного суду м.Харкова від 26 липня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

В обгрунтування доводів апеляційної скарги позивачка посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає позовні вимоги доведеними та обґрунтованими.

Дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягають задоволенню.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги щодо встановлення факту проживання однією сім'єю ОСОБА_3 та ОСОБА_1 без реєстрації шлюбу з 01 січня 2004 року по 28 квітня 2011 року, визнання спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_1 житлового будинку та земельну ділянку по АДРЕСА_1, встановлення факту проживання ОСОБА_2 разом з матір'ю ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 станом на 27 грудня 2006 року не підлягають задоволенню з підстав того, що вони ніким не оспорюють ся, і так визнаються сторонами по справі, відсутній спір у справі за такими вимогами; а що стосується спірних договорів, то позовні вимоги в цій частині є недоведеними та необґрунтованими.

Такі висновки суду першої інстанції колегія суддів вважає правильними.

Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).

Стаття ст.15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відтак, зазначена норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.Порушення права пов'язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликане поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Судом встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 познайомилися у 2001 році та стали проживати разом. 29 квітня 2011 року вони зареєстрували шлюб. У період їх спільного проживання, 22 грудня 2006 року, між ОСОБА_3, та АКІБ «УкрСиббанк» був укладений договір споживчого кредиту на суму 39 600 доларів США строком до 22 грудня 2017 року. На забезпечення виконання кредитного зобов'язання укладено договір іпотеки, предметом якого став житловий будинок та земельна ділянка по АДРЕСА_1. А також, на забезпечення виконання кредитного зобов'язання між ОСОБА_1 та Банком укладено договір поруки.

При укладенні договору іпотеки ОСОБА_3 надав документи, які підтверджують його особу, право власності на нерухоме майно, а також заяву, в якій зазначив, що він у зареєстрованому шлюбі не знаходиться, але підтверджує наявність фактичних шлюбних відносин та проживання однією сім'єю з ОСОБА_6, веденням ними спільного господарства та придбання за спільні кошти житлового бужинку з надвірними будівлями АДРЕСА_1 та земельної ділянки, що знаходиться за тією ж адресою (а.с.187-189,191-192,194, 195-199 т.1).

Разом з тим, ОСОБА_3 було надано довідку, видану 26 грудня 2006 року Головою вуличного комітету №5 Червонозаводського району м.Харкова та посвідчену начальником житлово-експлуатаційної дільниці №70, з якої вбачається, що в будинку АДРЕСА_1 ніхто не зареєстрований (а.с.193 т.1).

Визнання спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_1 житлового будинку та земельної ділянки по АДРЕСА_1 також є безпідставним, бо сторони визнають та не заперечують факт придбання житлового будинку та земельної ділянки по АДРЕСА_1 у період їх фактичного проживання та за спільні сумісні кошти (а.с.193-194 т.1).

Також і вимоги про встановлення факту проживання ОСОБА_2 разом з матір'ю ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 станом на 27 грудня 2006 року колегія суддів вважає безпідставними, бо вони не пов'язані із виникненням, зміною чи припиненням прав ОСОБА_2, оскільки вона не набула права власності на житловий будинок та земельну ділянку по АДРЕСА_1 чи права користування ними, ні на момент укладення договору іпотеки, ні на теперішній час не була зареєстрована за вищевказаною адресою.

Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Матеріали справи не містять даних про порушення прав позивачів, бо позовні вимоги про встановлення факту проживання однією сім'єю ОСОБА_3 та ОСОБА_1 без реєстрації шлюбу з 01 січня 2004 року по 28 квітня 2011 року, визнання спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_1 житлового будинку та земельну ділянку по АДРЕСА_1, встановлення факту проживання ОСОБА_2 разом з матір'ю ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 станом на 27 грудня 2006 року не є спірними, вони визнаються сторонами по справі, не підлягають судовому захисту, тому підстав для задоволення позову в цій частині не має.

Що стосується вимог про недійсність договору іпотеки, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частин першої - третьої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність установлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось.

Судом встановлено, що на момент укладення договору іпотеки, а саме станом на 27 грудня 2006 року, зареєстровані особи у житловому будинку АДРЕСА_1 відсутні (а.с.190).

ОСОБА_1 зареєстрована у житловому будинку АДРЕСА_1 лише з 05 липня 2011 року (а.с.8 т.1). До цього часу вона була зареєстрована АДРЕСА_2, де з 19 грудня 2007 року і по теперішній час зареєстрована ОСОБА_2 (а.с.11 т.1).

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» (у редакції, яка була чинною на час укладення спірного договору іпотеки) батьки не мають права без дозволу органу опіки і піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятись від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватись від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

За змістом частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним.

За таких обставин вчинення батьками малолітньої дитини певного правочину без попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» (у редакції, яка була чинною на час укладення спірного договору іпотеки) заборону. Проте сам по собі цей факт не є безумовною підставою для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнано недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої пред'явлено позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення.

Згідно зі статтею 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець обмежується в розпорядженні предметом іпотеки, однак має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При цьому ЦК України, як і спеціальний Закон України «Про іпотеку», не містять норм, які б зменшували або обмежували права членів сім'ї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку.

При вирішенні справ за позовом в інтересах дітей про визнання недійсними договорів іпотеки на підставі порушення статті 17 Закону України «Про охорону дитинства» (у редакції, яка була чинною на час укладення спірного договору іпотеки) в кожному конкретному випадку суди повинні:

1) перевіряти наявність у дитини права користування житловим приміщенням на момент укладення оспорюваного договору, а також місце її фактичного постійного проживання;

2) ураховувати добросовісність поведінки іпотекодавця щодо надання документів про права дітей на житло, яке є предметом іпотеки, при укладенні оспорюваного договору;

3) з'ясовувати, чи існує фактичне порушення законних прав дитини внаслідок укладення договору іпотеки.

Передбачене статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» (у редакції, яка була чинною на час укладення спірного договору іпотеки) положення про необхідність отримання попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення батьками договору щодо майна, право на яке мають діти, спрямоване на захист майнових прав дітей, тому підставою для визнання такого договору недійсним за позовом їх батьків є порушення майнових прав дітей унаслідок укладення такого договору, а не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування на його укладення.

Отже, вчинений батьками (усиновлювачами) правочин стосовно нерухомого майна, право власності на яке чи право користування яким мають діти, за відсутності обов'язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування може бути визнаний судом недійсним (частина шоста статті 203, частина перша статті 215 ЦК України) за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам дитини: звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує її права та інтереси щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження права дитини на житло.

Аналогічний правовий висновок міститься й у постановах Верховного Суду України від 20 січня 2016 року, від 22.06.2016 року у справі № 6-1024цс16, від 11.05.2016 року у справі №6-806цс16, від 30 вересня 2015 року у справі №6-384цс15, від 27.04.2016 року у справі №6-2976цс15, від 06.04.2016 року у справі №6-589 цс16, від 30.09.2015 року у справі №6-384цс15, від 16.09.2015 року у справі №6-392цс15.

Матеріали справи не містять даних про порушення прав та інтересів ОСОБА_2 при укладенні договору іпотеки.

Відтак відсутність згоди органу опіки та піклування при укладенні зазначеного договору не призвело до погіршення житлових прав дитини.

Інші позовні вимоги є похідними від визнання недійсним договору іпотеки, тому також задоволенню не підлягають.

Таким чином, суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги спростовуються матеріалами справи та вимогами чинного законодавства.

Суд повно та всебічно з'ясував обставини по справі, наданим доказам дав належну оцінку і постановив законне і обґрунтоване рішення.

Доводи апеляційної скарги висновки суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 308, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Червонозаводського районного суду м.Харкова від 26 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: Н.М. Шаповал

Судді: П.В. Кісь

Л.В. Пшенічна