Справа № 180/604/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2016 р. м. Марганець

Марганецький міський суд Дніпропетровської області у складі:

головуючої Хомченко С.І

за участю секретаря Назаренко А.В.

за участю сторін, розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа служба у справах дітей Марганецької міської ради Дніпропетровської області, про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька, -

ВСТАНОВИВ:

11.04..2016 року позивач ОСОБА_1 вернулася до суду з позовом до ОСОБА_3, третя особа служба у справах дітей Марганецької міської ради про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька.

В обґрунтування позову зазначила, що з відповідачем перебувала у шлюбі, мають спільну дитину малолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. Рішенням Марганецького міського суду Дніпроптеровської області від 11.08.2014 року шлюб між ними було розірвано. Після розірвання шлюбу син залишився проживати з нею. 06.06.2015 року вона зареєструвала шлюб з громадянином держави ОСОБА_5. Вона має намір з дитиною тимчасово виїжджати за кордон до чоловіка для відпочинку та оздоровлення, має реальну можливість організовувати дитині належний відпочинок.

Вказує, що відповідач участі у вихованні дитини не приймає, матеріальну допомогу на утримання дитини надає на свій розсуд. Вона неодноразово зверталась до відповідача з проханням надати дозвіл на тимчасовий виїзд дитини за кордон для оздоровлення та відпочинку, але він безпідставно відмовляє їй та не надає згоду на виїзд дитини за межі України, що суперечить інтересам дитини, тому вона змушена була звернутися з позовом до суду.

За таких обставин позивач просить суд матері ОСОБА_1 дозвіл на оформлення проїзних документів та на багаторазові тимчасові виїзди малолітнього ОСОБА_4 за кордон без згоди батька в країну ОСОБА_5 а також в інші країни.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 просить позовні вимоги задовольнити в повному обсязі та пояснила, що відповідач безпідставно відмовляє їй у наданні згоди на виїзд дитини за межі України. Однак, вона має можливість забезпечити належний відпочинок дитині та загальне оздоровлення дитини, і відмова відповідача порушує інтереси їх сина.

Відповідач ОСОБА_3 у судовому засіданні проти позову заперечив, та пояснив, що він бажає в повній мірі виховувати свого сина, вживав заходи до примирення з позивачкою, сумлінно сплачує аліменти. Він не надає згоду на виїзд дитини за кордон з тих причин, що вважає, що позивачка має намір назавжди виїхати до країни ОСОБА_5 і син буде позбавлений батьківської любові та виховання

Представник третьої особи у судовому засіданні пояснив, що даний спір потрібно вирішувати з урахуванням інтересів дитини та відповідно до чинного законодавства.

Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом достовірно встановлено, що позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_3 є батьками малолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується Свідоцтвом про народження Серія 1-КИ № 355193 від 27 вересня 2011 року.

Сторони перебували у шлюбі з 27.05.2011 року по 11.08.2014 року.

Як вбачається з матеріалів справи, 6 травня 2015 року позивач ОСОБА_1 зареєструвала шлюб з громадянином країни ОСОБА_5 ОСОБА_6, в звязку з чим, відповідно до пояснень позивача, має можливість виїжджати за кордон для відпочинку та оздоровлення та може організувати дитині належний різносторонній відпочинок.

Водночас батько дитини згоди на виїзд не надає, про що категорично заявляє у судовому засіданні.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» та правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року №57, виїзд за межі України громадянина, який не досяг шістнадцятирічного віку, і без згоди та супроводу другого з батьків може бути дозволено на підставі рішення суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, підписаною Україною 21.02.1990 року, ратифікована Україною 27.02.1991 року, встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до ст. 313 ЦК України, фізична особа, яка не досягла 16 років, має право на виїзд за межі України за згодою батьків, піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Відповідно до ст. 141 СК визначена рівність прав та обов'язків батьків відносно дитини.

У відповідності до вимог ст.ст.7, 155 Сімейного Кодексу України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, які встановлені Конституцією України та Конвенцією про права дитини, а батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Як вбачається з позовної заяви та відповідно до наданих доказів, зокрема свідоцтва про шлюб позивачки з громадянином ОСОБА_5, ОСОБА_1 має можливість виїжджати за кордон для відпочинку та оздоровлення та може організувати дитині належний різносторонній відпочинок в країні ОСОБА_5.

Водночас, через відсутність можливості отримати відповідну згоду від відповідача ОСОБА_3, позивач позбавлена можливості здійснювати тимчасовий виїзд з дитиною за кордон для відпочинку та загального оздоровлення сина.

Суд вважає обґрунтованими доводи позивачки про те, що вона має бажання та можливість забезпечити виїзд дитини за кордон, оскільки вона має чоловіка в державі ОСОБА_5, до якого має намір поїхати у гості з дитиною.

Також заслуговують на увагу доводи позивачки про те, що вона бажає повезти дитину за кордон на відпочинок з метою розширення його кругозору, ознайомлення з культурою інших народів, стимулювання вивчення іноземних мов, однак не може отримати згоди на такі поїздки у відповідача.

Тому суд знаходить обґрунтованими доводи позивачки про те, що поїздка дитини за кордон здійснюється саме в інтересах дитини.

Крім того, бажання позивачки отримати дозвіл на виїзд дитини за кордон повністю узгоджується з її правами та обовязками, покладеними на неї Сімейним Кодексом України і відсутні обставини, які обмежують згідно із законодавством право виїзду дитини за кордон, відповідно, надання дозволу на виготовлення проїзного документа дитині для виїзду за кордон без згоди другого з батьків відповідає інтересам дитини та вимогам законодавства.

Відповідачем не надано суду доказів, які б засвідчували, що виїзд дитини за кордон не відповідає її інтересам. А тому усні заперечення відповідача проти надання дозволу позивачу для поїздки з дитиною за кордон для відпочинку не беруться судом до уваги.

Судом встановлено, що перебування дитини з матірю не є шкідливим для неї (дитини), позивач забезпечує належне виховання та утримання дитини, а тому поїздка дитини з позивачкою за кордон відповідає її (дитини) інтересам.

Згідно зі ст. 2 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України, документами, що надають право на виїзд з України і в'їзд в Україну та посвідчують особу громадянина під час перебування за її межами, зокрема, є паспорт громадянина України для виїзду за кордон, проїзний документ дитини.

Відповідно до ст. 4 Закону, оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків.

Таким чином, виїзд за межі України громадян, які не досягли 16 річного віку у супроводі одного з батьків та при відсутності згоди другого з батьків, здійснюється на підставі рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16 річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Відповідно до вищезазначеного, з метою забезпечення гарантованих державою прав та інтересів дитини, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позову щодо одноразової поїздки за кордон з дитиною для відпочинку.

Надання дозволу на багаторазові виїзди за кордон з неповнолітньою дитиною без згоди батька не передбачено діючим законодавством, тому в цій частині позову слід відмовити позивачу.

Керуючись ст.ст. 80, 169 ч.4, 213, 215 224-228 ЦПК України, ст. 154 Сімейного Кодексу України, с. 4 ЗУ "Про порядок виїзду з України та в"їзду в Україну громадян України", п. 16 "Правил оформлення і видачі паспортів громадянина України для виїзду за кордон і проїзних документів дитини, їх тимчасового затримання та вилучення", суд -

В И Р І Ш И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 задовольнити частково.

Надати дозвіл матері, ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, яка проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3, на оформлення проїзного документу для виїзду за кордон до держави ОСОБА_5 неповнолітньому ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, без згоди його батька ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, строком дії до досягнення дитиною повноліття.

Надати дозвіл матері, ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, яка проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3, на тимчасовий виїзд за межі території України, неповнолітньому ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, без згоди та супроводу батька, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, строком на 2 (два) місяці до країни ОСОБА_5, для відпочинку, з обовязковим поверненням до постійного місця проживання.

В решті позову відмовити за необґрунтованістю.

Стягнути з ОСОБА_3 івановича на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 551,20 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення, а сторонами, які не були присутні при проголошенні рішення суду - протягом десяти днів з дня отримання його копії до Апеляційного суду Дніпроптеровської області через Марганецький міський суд Дніпропетровської області.

Головуючий