Ухвала

іменем україни

20 липня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

СтупакО.В., Маляренка А.В., Парінової І.К.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за касаційною скаргою ПАТ КБ «ПриватБанк» на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 10 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 28 квітня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з указаним позовом, у якому просило стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором у розмірі 28 954 грн 12 коп. та судові витрати. Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 20 грудня 2007 року між банком та ОСОБА_4 укладено кредитний договір, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 250 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків у розмірі 22,80 % на рік на суму залишку заборгованості. Проте свої зобов'язання за кредитним договором відповідач належно не виконує, у зв'язку з чим утворилась заборгованість у розмірі 28 954 грн 12 коп.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Останнім рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 10 листопада 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 28 квітня 2016 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій у частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення процентів за користування грошовими коштами, штрафних санкцій в межах позовної давності і ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення вказаних позовних вимог, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами норм матеріального та процесуального права. В іншій частині судові рішення не оскаржуються.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення процентів за користування грошовими коштами та штрафних санкцій, суд першої інстанції, із висновками якого погодився й апеляційний суд, правильно виходив із того, що позивачем пропущено строк позовної давності для звернення до суду з указаними вимогами, на застосуванні якого наполягав відповідач.

Так, судом установлено, що згідно з наданим позивачем розрахунком заборгованості за кредитним договором сальдо простроченої заборгованості виникло 02 грудня 2008 року, що, як зазначив суд, свідчить про те, що саме цього дня позивач довідався про порушення свого права і саме з цієї дати розпочався відлік позовної давності, який закінчився 02 грудня 2011 року.

Також установлено, що останній платіж за кредитним договором мав місце у березні 2009 року, тому суд правильно установив, що строк позовної давності сплив у березні 2012 року та він не переривався.

Крім того, відповідно до заяви позичальника, яка є складовою частиною кредитного договору, строк дії кредитного ліміту відповідає строку дії кредитної картки, а саме строк дії кредитної картки, яка видана позичальнику в грудні 2007 року, становить 36 місяців і закінчується в грудні 2010 року.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, застосував наслідки спливу строку позовної давності, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд із дотриманням вимог ст. ст. 303, 304 ЦПК України перевірив доводи апеляційної скарги та спростував їх відповідними висновками, в результаті чого постановив законну й обґрунтовану ухвалу, яка відповідає вимогам ст. 315 ЦПК України.

Зокрема, апеляційний суд обґрунтовано відхилив доводи апеляційної скарги позивача про те, що строк дії кредитної картки був встановлений до листопада 2011 року, тобто картка видавалася на 4 роки, зазначивши, що такі доводи спростовуються заявою позичальника, де строк дії кредитної картки - 36 місяців.

Наведені в касаційній скарзі доводи висновків судів не спростовують, зводяться до переоцінки доказів, що згідно з ч. 1 ст. 335 ЦПК України на стадії перегляду справи у касаційному порядку не передбачено.

Отже, судові рішення в оскаржуваній частині є законними та обґрунтованими, ухваленими із додержанням норм процесуального та матеріального права, підстави для їх скасування відсутні, тому відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України вони підлягають залишенню без змін, а касаційна скарга - відхиленню.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 10 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 28 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.В. Ступак

А.В.Маляренко

І.К.Парінова