Справа № 373/916/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2016 року Переяслав - Хмельницький міськрайонний суд Київської області в складі:

головуючої судді Керекези Я.І.,

при секретарі Ткалі І.М..,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Переяслав - Хмельницький цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за розпискою, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 06.06.2016 звернулася до суду з позовом і просить стягнути з відповідача ОСОБА_2 на свою користь заборгованість у розмірі 38500 грн. 83 коп., у тому числі: сума основного боргу 15000 грн. 00 коп.; проценти за користування коштами (облікова ставка Національного банку України -) 8872 грн. 60 коп.; три відсотки річних 1345 грн. 07 коп.; інфляційні витрати 13283 грн. 16 коп. Крім того, просить стягнути із відповідача судові витрати по справі.

Посилається на те, що 06.06.2013 між нею та відповідачем було укладено письмовий договір позики у формі розписки, за яким вона передала відповідачу кошти в сумі 15000 гривень. Відповідач ОСОБА_2 зобовязувалася повернути дані кошти по предявленню вимоги. Однак, не дивлячись на отримання письмової вимоги про повернення коштів, борг не повертає.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_3 позов підтримали, просять задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_4 позов не визнала, заперечує проти його задоволення, вважаючи його надуманим та безпідставним. Посилається на те, що відповідач ОСОБА_2 не брала в борг у позивача ніяких коштів, між позивачем та відповідачем не було укладено договору позики; розписка писалася не відповідачем, а іншою особою, і не є розпискою позичальника; її зміст не свідчить про обовязок повернути кошти.

Судом встановлено наступне.

В матеріалах цивільної справи мається розписка від 06.06.2013, з якої вбачається, що ОСОБА_1 дала 15000 гривень 00 коп. ОСОБА_2 в присутності ОСОБА_5, в чому і розписалися ОСОБА_1, ОСОБА_5 та ОСОБА_2 ( а.с. 7).

10 травня 2016 року позивач направив на адресу відповідача вимогу про повернення грошових коштів в розмірі 15000 грн. (а.с.8).

Відповідач отримав дану вимогу 17 травня 2016 року особисто, що підтверджується поштовим повідомленням (а.с.9).

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_3 зазначив, що дану розписку писав він, оскільки ОСОБА_2 сказала, що в неї болить рука.

Будь-яких інших доказів позивачем та її представником не надано.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, відповідно до статей 1046, 1047 ЦК України договір позики за своєю юридичною природою є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дата її отримання.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов'язанням її повернення та дати отримання коштів.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 11 листопада 2015 року у справі N 6-1967цс15.

Відповідно до п.2 ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Оскільки надана позивачем розписка не містить умови отримання грошей саме в борг, не містить обовязку повернення коштів, написана не боржником (позичальником); будь-яких належних та допустимих доказів укладення договору позики та наявності умов, визначених в ст.ст.1046, 1047, 1049 ЦК України, надано не було, вважати, що між сторонами було укладено договір позики, підстав немає.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Дані вимоги кореспондуються і в ст. 60 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 цього Кодексу, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належність та допустимість доказів встановлено ст.ст. 58, 59 цього Кодексу.

Отже, оскільки позивачем не надано доказів укладення з відповідачем договору позики, з врахуванням норм ст. ст. 10, 11, 57, 60 ЦПК України, суд вважає, що позов не підлягає до задоволення.

Враховуючи вищевикладене, відповідно до ст.ст. 202, 207, 1046, 1047, 1049 ЦК України, керуючись ст. ст. 3, 10, 11, 60, 88, 174, 212, 215, 218 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за розпискою відмовити.

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому

засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Складання рішення в повному обсязі вчинено 26.07.2016.

Суддя Я.І.Керекеза