Ухвала

іменем україни

13 квітня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Колодійчука В.М.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом заступника прокурора Голосіївського району м. Києва в особі Київської муніципальної академії естрадного та циркового мистецтв до ОСОБА_3 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок вчинення злочину, за касаційною скаргою заступника прокурора м. Києва на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 06 березня 2015 року та рішення апеляційного суду м. Києва від 02 липня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2014 року прокурор Голосіївського району м. Києва в особі Київської муніципальної академії естрадного та циркового мистецтв звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що ОСОБА_3 своїми умисними діями, що виразилися у неналежному виконанні службових обов'язків через несумлінне ставлення до них, вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 367 КК України та спричинив істотну шкоду державним інтересам на загальну суму 81 792,49 грн. Так, відповідачем протиправно було премійовано ректора, його заступників та працівників Київської муніципальної академії естрадного та циркового мистецтв.

Враховуючи викладене, прокурор Голосіївського району м. Києва просив стягнути з ОСОБА_3 на користь Київської муніципальної академії естрадного та циркового мистецтв матеріальну шкоду, завдану внаслідок злочину, у розмірі 81 792,49 грн.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 06 березня 2015 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь Київської муніципальної академії естрадного та циркового мистецтв матеріальну шкоду, завдану внаслідок злочину, у розмірі 9 315 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат. У задоволенні решти позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 02 липня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь Київської муніципальної академії естрадного та циркового мистецтв матеріальну шкоду, завдану внаслідок злочину, у розмірі 41 010 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат. У задоволенні решти позову відмовлено.

У касаційній скарзі заступник прокурора м. Києва, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, просить скасувати вказані рішення та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Скасовуючи рішення місцевого суду та ухвалюючи нове рішення про задоволення позову частково, суд апеляційної інстанції виходив із того, що відповідачем протиправно вчинено особисте преміювання та преміювання його заступників без необхідного погодження вищестоящої організації. Протиправності в діях відповідача в частині преміювання працівників академії не встановлено.

Проте з таким висновком апеляційного суду повністю погодитись не можна.

За наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд, у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 307 ЦПК України, має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити рішення по суті позовних вимог.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Таким вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом встановлено, що прокурор в судовому засіданні суду першої інстанції наполягав на стягненні з відповідача попередньо визначеного розміру матеріальної шкоди, яку було встановлено в ході досудового слідства у кримінальному провадженні. Мотиви останнього щодо розміру шкоди обґрунтовані наявністю ухвали Голосіївського районного суду м. Києва від 30 липня 2014 року, якою вказане провадження було закрито на підставі ст. 49 КК України.

Згідно статуту Київської муніципальної академії естрадного та циркового мистецтв та контракту з ректором від 25 грудня 2009 року відповідач, перебуваючи на займаній посаді, мав право, зокрема, розпоряджатися коштами навчального закладу в межах кошторису доходів і видатків навчального закладу, шляхом видання наказів та розпоряджень.

Відповідно до ч. 1 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

За правилом ст. 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків.

При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством.

За наявності зазначених підстав і умов матеріальна відповідальність може бути покладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 20 лютого 2004 року № 12 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює закриття кримінальних справ», звільнення від кримінальної відповідальності - це відмова держави (її компетентних органів) від засудження особи, яка вчинила злочин, та застосування до неї кримінально-правових засобів примусового характеру. Закриття справ щодо таких осіб є проявом загальної тенденції розвитку кримінального законодавства у напрямі пом'якшення відповідальності за злочини невеликої та середньої тяжкості, вчинені вперше, законодавчим втіленням державного гуманізму, наданням державою людині, яка оступилася, можливості виправитися. Водночас звільнення від кримінальної відповідальності не є виправданням особи.

Відмова у порушенні кримінальної справи, закриття кримінальної справи за правилами КПК України 1960 року чи закриття кримінального провадження за правилами КПК України 2012 року не означає відсутність вини для цивільно-правової відповідальності. При цьому постанова (ухвала) слідчого, прокурора, суду про відмову в порушенні кримінальної справи або її закриття, закриття кримінального провадження є доказом, який повинен досліджуватися судом у цивільній справі у порядку, передбаченому ЦПК України.

Так, ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 30 червня 2014 року встановлено, що ОСОБА_3, перебуваючи на посаді виконувача обов'язків ректора та ректора Київської муніципальної академії естрадного та циркового мистецтв, порушуючи наведенні положення чинного законодавства, тобто неналежним чином виконуючи свої службові обов'язки через несумлінне ставлення до них, підписав накази про преміювання працівників та керівництва Київської муніципальної академії естрадного та циркового мистецтв на загальну суму 81 792,49 грн. (том 1 а. с. 104-107).

За змістом статей 212, 213 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються.

Так, за змістом ст. 97 КЗпП України форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами.

Відповідно до п. 2 Порядку надання щорічної грошової винагороди педагогічним працівникам навчальних закладів державної та комунальної форми власності за сумлінну працю, зразкове виконання службових обов'язків, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 05 червня 2000 року № 898, щорічна грошова винагорода педагогічним працівникам надається за сумлінну працю, зразкове виконання службових обов'язків за умови досягнення ними успіхів у вихованні дітей, навчанні, вихованні, професійній підготовці учнівської та студентської молоді, методичному забезпеченні, відсутність порушень виконавчої і трудової дисципліни та здійснюється в межах загальних коштів, передбачених кошторисом навчального закладу чи методичної установи на оплату праці.

Разом з тим, задовольняючи позов частково, апеляційний суд не обґрунтував розміру стягнутої суми - 41 010 грн., не звернув уваги на доводи прокурора щодо безпідставності преміювання у зв'язку з виходом на пенсію, досягненням певного віку, ювілею та не спростував такі доводи належними та допустимими доказами.

Таким чином, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у місцевому суді, суд апеляційної інстанцій у порушення вимог статей 213, 214, 303, 304 ЦПК України на вищенаведені положення закону та обставини справи уваги не звернув та не дослідив усіх доказів, які містяться у матеріалах справи.

Відповідно до положень ст. 214 ЦПК України апеляційний суд мав встановлені на підставі наданих сторонами спору доказів обставини справи викласти в рішенні суду та зробити з установлених фактичних обставин правові висновки щодо наявності підстав для покладення матеріальної відповідальності на працівника й щодо розміру матеріальної шкоди, яка спричинена працівником, і розміру шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача з урахуванням положень ст. 137 КЗпП України та положень ст. 138 КЗпП України щодо обов'язку доведення умов покладення відповідальності за спричинену шкоду, передбачених ст. 130 КЗпП України.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково, ухвалене апеляційним судом рішення - скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з підстав, передбачених ч. 3 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись статтями 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу заступника прокурора м. Києва задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 02 липня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

В.М.Колодійчук

О.В.Умнова

І.М. Фаловська