Справа № 2-32/11
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" червня 2016 р. Перемишлянський районний суд Львівської області в складі:

головуючого судді Борняк Р.О.,

при секретарі Баран П.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання заповіту, свідоцтва про право на спадщину за заповітом та реєстрації права власності на нерухоме майно - недійсними,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду щ позовом до ОСОБА_2 про визнання заповіту, свідоцтва про право на спадщину за заповітом та реєстрації права власності на нерухоме майно - недійсними, посилається на те що вона є дочкою померлого ОСОБА_3, якому на праві приватної власності житловий будинок АДРЕСА_1. Після смерті батька позивач прийняла спадщину одноосібно, оскільки дві інші її рідні сестри не претендували на даний житловий будинок, проте дочка сестри ОСОБА_2, скориставшись хворобою ОСОБА_3 і тим що він не усвідомлював значення своїх дій, оформила заповіт на свою користь та здійснила реєстрацію права власності на нерухоме майно.

Позивач в судове засідання не з'явився, проте подав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

Відповідач в судове засідання не з'явився хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце судового розгляду через газету "Урядовий кур'єр". Про причину своєї неявки суд не повідомив, будь-яких заяв з приводу визнання чи заперечення позову на адресу суду не представив, а тому суд ухвалює рішення на підставі наявних у справі доказів

Тому керуючись ст.224 ЦПК України, у відповідності до якої у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню із наступних підстав.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Статтями 10, 60 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно до положень ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Згідно свідоцтва про смерть, встановлено, що ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1.

Згідно копії заповіту від 10.06.1992 року, вставлено що житловий будинок АДРЕСА_1 ОСОБА_3 заповів ОСОБА_2, проте даний заповіт підписаний і посвідчений державним нотаріусом у зв'язку з хворобою ОСОБА_3

Згідно копії свідоцтва про реєстрацію права власності на нерухоме майно власником житлового будинку АДРЕСА_1 є ОСОБА_2 на основі свідоцтва про право власності.

Згідно довідки виконкому Бібрської міської ради, встановлено, що за адресою АДРЕСА_1 зареєстрована ОСОБА_1 та троє її дітей ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 та дві її онуки ОСОБА_9, ОСОБА_10

Згідно висновку експерта Львівського обласного бюро судово-медичної експертизи №138/10, встановлено, що ОСОБА_3 мав рак головки статевого члена ІУ ст., ІУ клінічна група з метеостазами у лімфовузлі правовї пахової ділянки, дане захворювання являється тяжким онкологічним.

Відповідно до акту №320 амбулаторної, посмертної судово-психіатричної експертизи, неможливо встановити чи страждав ОСОБА_3 при підписанні заповіту 10 червня 1992 року стійким, хронічним, хворобливим розладом психічної діяльності та чи міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними є неможливим.

Відповідно до ст. 1257 ЦК України - заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Відповідно до ст. ст. 1233 1235 ЦК України: заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.

Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно з частиною другою статтею 1257 ЦК за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Воля - це внутрішнє бажання заповідача визначити долю спадщини на випадок своєї смерті шляхом складання особистого розпорядження (заповіту). Волевиявлення - це зовнішній прояв внутрішньої волі, який знаходить своє втілення в заповіті, складеному та посвідченому відповідно до вимог, передбачених нормами ЦК.

Отже, для дійсності заповіту, волевиявлення заповідача має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Незбіг між волею і волевиявленням заповідача має місце тоді, коли заповіт був складений не дієздатною особою, яка в момент його вчинення не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними.

Статтею 1247 ЦК України передбачено, що заповіт має бути особисто підписаний заповідачем.

Згідно ст. 1248 ЦК України нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках.

Свідками не можуть бути: нотаріус або інша посадова, службова особа, яка посвідчує заповіт; спадкоємці за заповітом, члени сім'ї та близькі родичі спадкоємців за заповітом; особи, які не можуть прочитати або підписати заповіт. Свідки, при яких посвідчено заповіт, зачитують його вголос та ставлять свої підписи на ньому. У тексті заповіту заносяться відомості про особу свідків.

Проте, як вбачається із даного заповіту є відсутність відомостей про наявність свідків, що свідчить про можливість визнання даного заповіту недійсним.

Відповідно до п. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Пленум Верховного Суду України у постанові № 7 від 30.05.2008 «Про судову практику у справах про спадкування» роз'яснив, що «Заповіт, складений особою, яка не мала на це права, зокрема, заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним, тому, згідно із частиною першою статті 1257 ЦК є нікчемним, тому на підставі статті 215 ЦК визнання такого заповіту недійсним судом не вимагається.»

Враховуючи наведене, керуючись Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування», статтями 16, 203, 207, 215, 225, 229, 1233, 1234, 1235,1247, 1248, 1257 ЦК України, статтями 1, 4-11, 18, 57-66, 79, 88, 157-196, 208, 209, 212-215, 218, 223 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов задоволити.

Визнати недійсним заповіт ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2, посвідчений 22 травня 1992 року нотаріусом Марченко Валентиною Іванівною.

Визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 31.03.2009 року на ОСОБА_2

Визнати недійсною реєстрацію права власності на нерухоме майно 13.04.2009 року на ОСОБА_2

Скасувати арешт на будинок АДРЕСА_1

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача протягом 10-ти днів з дня отримання його копії.

Суддя Р. О. Борняк