Справа № 369/3037/15-ц Головуючий у І інстанції Усатов Д. Д.
Провадження № 22-ц/780/4116/16 Доповідач у 2 інстанції Савченко С. І.
Категорія 38 14.07.2016
РІШЕННЯ

Іменем України

14 липня 2016 року м.Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Білоконь О.В., Гуль В.В.,

при секретарі Воробей В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02 червня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_4, Перша Київська державна нотаріальна контора про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, -

в с т а н о в и л а:

У березні 2015 року позивач ОСОБА_2 звернувсядо суду із вказаним вище позовом,який надалі доповнив і мотивував тим, що 26 лютого 1996 року державним нотаріусом Першої Київської державної нотаріальної контори відповідачу ОСОБА_3 було видано свідоцтво про право на спадщину за законом смерті матері ОСОБА_5, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1. Згідно свідоцтва відповідач успадкував 52/100 частин жилого будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1, а саме: житловий будинок - цегляний, житловою площею 86,0 кв.м., а також, гараж - літера «В», погреб - літера «Г», вбиральні - «Д»,«Е», огрожі 1-4, свердловину №5. Нотаріусом у свідоцтві було зазначено, що 52/100 частини жилого будинку по АДРЕСА_1 належали померлій на підставі рішення Києво-Святошинського народного суду від 16 травня 1980 року.

Вказував, що він не погоджується із таким висновком нотаріуса, який мав видати відповідачу свідоцтво про право на спадщину за законом на майно, що існувало на час відкриття спадщини, тобто на 1991 рік, а нотаріус видав свідоцтво про право на спадщину на майно, яке існувало станом на момент видачі свідоцтва, тобто на 1996 рік.

Зокрема відповідно до рішення Києво-Святошинського народного суду від 16 травня 1980 року померлій ОСОБА_5 було виділено в натурі - котельню площею 11,9 кв.м., кімнату площею 13,2 кв.м.,кладову площею 2,3 кв.м., сарай, гараж, 1/2 частину огорожі, що відповідало 52/100 частинам будинку по АДРЕСА_1. Решта домоволодіння була виділена в натурі йому за рішенням суду.

Між днем смерті ОСОБА_5 та посвідченням свідоцтва про право на спадщину минуло п'ять років. Зазначає, що впродовж цього часу ним власноруч виконувались будівельні роботи спрямовані на покращення житлових умов. Саме тоді він за власний кошт здійснив перепланування існуючої раніше частини батьківського будинку та збудував житлову прибудову. Вважає, що нотаріусом не було належним чином перевірено спадкове майно, не встановлено його обсягу на момент відкриття спадщини та посвідчено свідоцтво про право на спадщину в наслідок чого було порушено його майнові права.

У зв'язку із наведеним просив суд визнати поважною причини пропуску позовної давності для визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 26 лютого 1996 року, що було видане після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 державним нотаріусом Першої Київської державної нотаріальної контори на ім'я ОСОБА_3

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02 червня 2016 року у задоволенні позову відмовлено в повному обсязі.

Не погоджуючись із рішенням суду позивач ОСОБА_2подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким його позов задоволити у повному обсязі, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення і неправильне застосування судом норм матеріального права. Скаргу мотивує тим, що суд прийшов до хибних висновків про пропуск ним строку позовної давності, поскільки він дізнався про порушення свої прав лише після того як новий власник 52/100 частин будинку ОСОБА_4 подав позов про виділ в натурі цієї частини будинку. Крім того, судом не враховано, що оспорюване ним свідоцтво про право на спадщину за законом від 26 лютого 1996 року порушує його права як співвласника будинку, бо видане на належне йому майно.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 та його представник подану апеляційну скаргу підтримали, просили задоволити та скасувати рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області.

Представник відповідача ОСОБА_3 та третя особа ОСОБА_4 в суді апеляційної інстанції проти задоволення апеляційної скарги заперечували, посилаючись на законність і обгрунтованість судового рішення та відсутність підстав для його скасування.

Решта учасників справи належним чином повідомлені про час розгляду справи, не з'явилися, не надавши докази про поважність причин неявки, що згідно ст.305 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 3) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення не відповідає.

Судом встановлено і підтверджується матеріалами справи, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати відповідача ОСОБА_5.

Після смерті ОСОБА_5 відкрилася спадщина на належні померлій 52/100 частини житлового будинку, що розташований по АДРЕСА_1. Вказана частина будинку належала померлій ОСОБА_5 на підставі рішення Києво-Святошинського народного суду від 16 травня 1980 року, яким було розділено в натурі житловий будинок між ОСОБА_5 і позивачем ОСОБА_2 і виділено померлій 52/100 частини будинку, а ОСОБА_2 - 48/100 частин.

Також судом встановлено, що 26 лютого 1996 року відповідачу ОСОБА_3 як сину померлої спадкодавиці Першою Київською державною нотаріальною конторою видано свідоцтво про право на спадщину за законом, згідно якого відповідач успадкував 52/100 частини житлового будинку, що розташований по АДРЕСА_1.

Наведені обставини підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що позивач пропустив трьохрічний строк позовної давності і жодного доказу про поважність причин пропуску строку позовної давності не надав.

При цьому суд виходив з того, що спірні правовідносини між позивачем та відповідачем виникли з моменту подання ОСОБА_3 заяви про прийняття спадщини після смерті матері та отримання ним 26 лютого 1996 року свідоцтва про право на спадщину за законом.

Проте, колегія суддів не може повністю погодитися з такими висновками, оскільки суд першої інстанції у порушення вимог ст.ст.212-214 ЦПК України в достатньому обсязі не визначився із характером спірних правовідносин та правовою нормою, що підлягає застосуванню до них.

Згідно ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних, або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом вказаних процесуальних норм, об'єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, і саме вони є підставою для звернення особи за захистом.

Суд уваги на наведені вимоги цивільного процесуального закону не звернув та не з'ясував чи порушені права позивача з боку відповідача, а якщо порушені, то які саме.

Відповідно застосування судом строку позовної давності без вирішення питання про наявність чи відсутність порушення права позивача порушує приницип законності і обгрунтованості рішення та суперечить ст.215 ЦПК України, яка визначає зміст судового рішення, за положеннями якої суд в обов'язковому порядку має спочатку встановити чи були порушені невизнані або оспорені права позивача, а вже потім вирішувати чи підлягає порушене право до захисту у обраний ним спосіб чи слід застосувати строк позовної давності.

Аналогічні роз'яснення містить п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», згідно якого оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цієї особи, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Отже при розгляді судом справи не вирішене основне питання чи порушено права позивача з боку відповідача при отриманні свідоцтва, що є як самостійною підставою відмови у позові, так і підставою для застосування строку позовної давності.

Вказані обстаивни судом при вирішенні спору не встановлені.

Відповідно до роз'яснень п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв'язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 213 ЦПК).

Зазначені вище порушення, які допустив суд першої інстанції, призвели до неправильного вирішення спору.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права. Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Відповідно до ст.303 ЦПК України апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права, яке є обов'язковою підставою для скасування судового рішення.

З викладених вище підстав колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не грунтується на матеріалах справи, ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Вирішуючи спір в межах заявлених вимог, колегія суддів вважає, що позов не підлягає до задоволення з підстав його недоведеності, а саме недоведеності порушення прав позивача при видачі відповідачу у 1996 році свідоцтва про право на спадщину.

Судом встановлено, що після смерті ОСОБА_5 відкрилася спадщина на належні померлій 52/100 частини житлового будинку, що розташований по АДРЕСА_1.

Як вище вказувалося, ця частина будинку належала померлій ОСОБА_5 на підставі рішення Києво-Святошинського народного суду від 16 травня 1980 року, яким було розділено в натурі житловий будинок між ОСОБА_5 і ОСОБА_2 і виділено ОСОБА_5 52/100 частини будинку, а позивачу ОСОБА_2 - 48/100 частин будинку.

Вказане рішення суду не було змінене чи скасоване і частка позивачки відповідно до судового рішення та реєстраційних документів в БТІ на момент її смерті складала саме 52/100 частини будинку.

За таких обставин нотаріус Першої Київської державної нотаріальної контори вірно видав відповідачу ОСОБА_3 свідоцтво про право на спадщину за законом, згідно якого відповідач успадкував 52/100 частини житлового будинку, що розташований по АДРЕСА_1.

Доводи апеляційної скарги про те, що після смерті ОСОБА_5 позивач власноруч виконав будівельні роботи, здійснивши перепланування існуючої раніше частини батьківського будинку та збудувавши житлову прибудову, що у свою чергу свідчить про порушення його прав власності при видачі відповідачу свідоцтва про право на спадщину, не заслуговують на увагу і не пов'язані із предметом спору.

Як вище вказувалося на момент смерті ОСОБА_5 її частка у будинку становила 52/100, ця частка не була оспорена чи змінена, а відтак нотаріус вірно врахував її при видачі свідоцтва.

Також встановлено, що позивачу належить 48/100 частин будинку, вказана частка у праві власності теж не змінена.

З позову вбачається, що фактично позивач вважає, що у зв'язку із проведеною ним добудовою його частка у будинку збільшилася. Проте такі обставини не є підставою для визнання недійсним свідоцтва, а є підставами для захисту прав позивача в інший спосіб. Зокрема відносини, пов'язані із зміною часток у праві власності у випадку прибудови, надбудови або перебудови, регулюються ст.119 ЦК України 1963 р. (чинна станом на час видачі свідоцтва) і згідно якої частки підлягають зміні у випадку збільшення в будинку корисної площі шляхом прибудови, надбудови або перебудови.

Посилання апелянта на те, що у оспорюваному ним свідоцтві нотаріус невірно вказав характеристики всього будинку, замість того щоб вказати характеристики лише належної померлій частини будинку необгрунтовані.

Із свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 26 лютого 1996 року вбачається, що нотаріус серед інших відомостей вказав частку будинку, яку успадкував відповідач ОСОБА_3 після смерті матері, вказав правовстановлюючий документ (рішення Києво-Святошинського народного суду від 16 травня 1980 року), який підтверджує право власності спадкодавця на цю частину будинку, а також вказав характеристики всього будинку і господарських споруд згідно довідки БТ та оцінку спадкового майна, що повністю відповідає вимогам Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом МЮ України № 18/5 від 18 червня 1994 року, яка була чинною на час видачі нотаріусом свідоцтва.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія судів,-

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволити частково.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02 червня 2016 року скасувати і ухвалити нове рішення.

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_4, Перша Київська державна нотаріальна контора про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді: