Справа № 461/1810/15 Головуючий у 1 інстанції: Стельбицький В.В.
Провадження № 22-ц/783/3352/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 червня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Монастирецького Д.І.,

суддів: Кабаля І.І., Копняк С.М.,

секретаря Юзефович Ю.І.,

з участю представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 міської ради на ухвалу Галицького районного суду м. Львова від 24 березня 2016 року у справі за заявою позивача ОСОБА_4 міської ради про забезпечення позову, -

в с т а н о в и л а:

12 лютого 2015 року ОСОБА_4 міська рада звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, третя особа Центральний парк культури і відпочинку імені ОСОБА_5, в якому просить розірвати договір оренди землі, укладений між ОСОБА_4 міською радою та відповідачем, зареєстрований у ОСОБА_4 міській раді 31 грудня 2009 року за № Г-840 (книга записів реєстрації договорів оренди землі Г-2) та у ОСОБА_4 міському відділі ОСОБА_4 регіональної філії Центр ДЗК 24 лютого 2010 року за № 04:10:867:00001 (запис у книзі 04-1), кадастровий номер :07:001:0031, та вилучити у неї для суспільних потреб земельну ділянку площею 0,1022 га на вул. Лижвярській, 42 (кадастровий номер :07:001:0031).

16 лютого 2015 року відкрито провадження у даній справі та призначено її до розгляду на 10 березня 2015 року на 16:00 год.

21 квітня 2015 року ЛМР звернулася із заявою про вжиття заходів забезпечення позову, в якій просить заборонити проведення будь-яких будівельних робіт по вул. Лижвярській, 42 у м. Львові. Вимоги заяви мотивувала тим, що 18 січня 2012 року Державною архітектурно-будівельною інспекцією України проведено перевірку дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, державних будівельних норм, стандартів і правил під час виконання підготовчих і будівельних робіт відповідачем за адресою: м. Львів, вул. Лижвярська, 42, про що складено акт № 12г від 18 січня 2012 року. Перевіркою встановлено, що за даною адресою виконуються будівельні роботи: демонтовано існуючий будинок, влаштовано котлован, огороджено будівельний майданчик, встановлено паспорт обєкта. На час проведення перевірки будівельні роботи проводились (вивозка ґрунту), замовник та генпідрядник були відсутні, проектна документація на обєкті також відсутня. Відповідач активно здійснює будівельні роботи, зведено пять поверхів, тобто існує очевидна небезпека заподіяння шкоди правам позивача, а в подальшому необхідно буде докласти значних зусиль для збереження земель рекреаційного призначення у м. Львові.

Оскаржуваною ухвалою відмовлено в задоволенні заяви.

Ухвалу суду оскаржила ОСОБА_4 міська рада, вважає її такою, що постановлена при неповному зясуванні обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду фактичним обставинами справи та з порушенням норм матеріального і процесуального права. Не погоджується з твердженням суду першої інстанції про те, що нею не надано жодного належного та допустимого доказу, що на спірній земельній ділянці проводяться будь-які незаконні будівельні роботи, а також не наведено будь-яких інших достатніх доводів, які свідчать про наявність загрози того, що невжиття заходів забезпечення позову може призвести до порушення прав та інтересів позивача. Натомість зазначає, що у своїй заяві про забезпечення позову зверталась увага суду на те, що перевіркою, яка була здійснена Державною архітектурно-будівельною інспекцією України, встановлено, що на спірній земельній ділянці проводяться будівельні роботи, а саме демонтовано існуючий будинок, влаштовано котлован, огороджено будівельний майданчик, встановлено паспорт обєкта. На час даної перевірки будівельні роботи проводились (вивозка ґрунту), замовник та генпідрядник були відсутні, проектна документація на обєкті відсутня, що у свою чергу не може свідчити про законність проведення будівельних робіт. Крім того наголошує на тому, що рішенням Виконавчого комітету ЛМР від 23 вересня 2011 року скасовано наказ директора департаменту містобудування від 18 жовтня 2010 року № А-355 «Про затвердження гр. ОСОБА_2 вимог до архітектурно-планувальної частини проекту реконструкції офісних приміщень на вул. Лижвярській, 42 з розширенням за рахунок надбудови» та зобовязано ОСОБА_2 привести до попереднього стану земельну ділянку площею 0,1022 га по вул. Лижвярській, 42, надану їй в оренду терміном на 10 років для обслуговування адміністративного будинку. Окрім того, суд першої інстанції не врахував того, що відповідачем активно проводяться будівельні роботи. Просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та постановити нову, якою задовольнити заяву про забезпечення позову.

ОСОБА_4 міська рада та адміністрація Центрального парку культури і відпочинку імені ОСОБА_5 повідомлені належним чином (а.с. 67), в судове засідання апеляційної інстанції не зявилися, причину своєї неявки суду не повідомили, матеріалів справи достатньо для розгляду справи у їх відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_2 - ОСОБА_3, перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково.

Відмовляючи 24 березня 2016 року позивачу - ОСОБА_4 міській раді у задоволенні заяви від 21 квітня 2015 року (тобто через рік і місяць) про забезпечення позову шляхом заборони ОСОБА_2 проводити будь-які будівельні роботи по вулиці Лижвярській, 42, суд першої інстанції послався на те, щопозивачем не надано жодного належного та допустимого доказу, що на земельній ділянці за адресою: м. Львів, вул. Лижвярська, 42, проводяться будь-які незаконні будівельні роботи, а також не наведено будь-яких інших достатніх доводів, які свідчити про наявність загрози того, що невжиття заходів забезпечення позову може призвести до порушення прав та інтересів позивачів, а також до невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду, тобто у суду відсутні достатні підстави вважати, що невжиття заходів забезпечення позову може призвести до невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду.

Крім того, районний суд звернув увагу на те, що ухвалою ОСОБА_4 апеляційного адміністративного суду від 01.03.2016 року залишено без змін постанову Галицького районного суду м. Львова від 27.03.2015 року у справі № 461/15162/14-а за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 міської ради про скасування ухвали, якою скасовано ухвалу ОСОБА_4 міської ради № 4017 від 23.10.2014 року «Про відновлення меж памятки садово-паркового мистецтва місцевого значення ОСОБА_4 центрального парку культури і відпочинку імені ОСОБА_5», та зазначив, що задоволення заяви про забезпечення позову може призвести до порушення прав та інтересів відповідача як орендаря вищезгаданої земельної ділянки, при цьому не наведено аргументів в чому саме полягає порушення прав та законних інтересів інших осіб. Також, позивач у заяві про забезпечення позову не зазначає, кому слід заборонити проведення будівельних робіт за вказаною адресою. Окремо суд звернув увагу на ту обставину, що предметом позову являється розірвання, укладеного договору оренди, а не законність здійснення будь-якого будівництва, відтак вказав, що вимоги позивача виходять за межі заявлених позовних вимог. За таких обставин, з врахування вищевикладеного, суд першої інстанції прийшов до висновку про необґрунтованість заяви про забезпечення позову, і вважав доводи такої недостатніми та недоведеними належними засобами, а тому в задоволенні заяви відмовив.

Проте такі висновки суду першої інстанції зроблені без належного дослідження матеріалів справи, наявних у справі доказів, з порушенням порядку, встановленого для вирішення питання забезпечення позову.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» визначає правові засади організації судової влади та здійснення правосуддя в Україні з метою захисту прав, свобод та законних інтересів людини і громадянина, прав та законних інтересів юридичних осіб, інтересів держави згідно з принципом верховенства права, закріпленим ст. 8 Конституції України.

Відповідно до ст. ст. 1, 2 цього Закону судова влада в Україні здійснюється незалежними та безсторонніми судами, утвореними згідно із законом, і реалізується шляхом здійснення суддями правосуддя в рамках відповідних судових процедур та у межах наданих повноважень.

Стаття 7 цього Закону гарантує кожному захист його прав, свобод та законних інтересів незалежним і безстороннім судом, утвореним відповідно до закону.

Право кожного на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, при вирішенні спору щодо його прав та обовязків цивільного характеру передбачено і п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка підлягає застосуванню відповідно до ст. 9 Конституції України та ст. ст. 2, 8 ЦПК України.

У розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод термін «суд встановлений законом» поширюється не лише на правову основу створення чи законності існування суду, але й на положення щодо його компетенції та повноважень і на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність (рішення Європейського суду з прав людини у справах: «Сокуренко і Стригун проти України» від 20 липня 2006 року та «Лавентс проти Латвії» від 7 листопада 2002 року).

Повноваження суду першої інстанції при вирішенні цивільних справ визначені Цивільним процесуальним кодексом України, у тому числі повноваження щодо вжиття заходів забезпечення позову.

Згідно ч. 1 ст. 151 ЦПК України суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити, передбачені цим Кодексом, заходи забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду (ч. 3 ст. 151 ЦПК України).

У заяві про забезпечення позову повинно бути зазначено: причини, у зв'язку з якими потрібно забезпечити позов; вид забезпечення, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності; інші відомості, потрібні для забезпечення позову (ч. 2 ст. 151 ЦПК України). Частина 3 ст. 152 ЦПК України передбачає, що види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Відповідно до роз'яснень Верховного ОСОБА_3 України у п. 4 постанови № 9 Пленуму Верховного ОСОБА_3 України від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову»розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Згідно з пунктами 2 - 3 ч. 1, ч. 2 ст. 152 ЦПК України позов може бути забезпечено забороною вчиняти певні дії, встановленням обовязку вчиняти певні дії. У разі необхідності судом можуть бути застосовані інші види забезпечення позову. Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову.

Тобто, зі змісту ст. ст. 151, 152 ЦПК України випливає, що заборона вчиняти певні дії, як вид забезпечення позову, може бути застосований лише стосовно майна, яке належить саме відповідачу по справі (є власністю відповідача), тому відомості про те чи належать об'єкти нерухомого, рухомого майна на праві відповідачу, є необхідними для забезпечення позову.

При вирішенні питання щодо заяви про забезпечення позову суд враховує не лише доводи, викладені у відповідній заяві, а й інші наявні матеріали цивільної справи.

Посилаючись як на підставу відмови у задоволенні заяви - на відсутність жодного належного та допустимого доказу, що на земельній ділянці за адресою: м. Львів, вул. Лижвярська, 42, проводяться будь-які незаконні будівельні роботи, а також, що не наведено будь-яких достатніх доводів, які свідчать про наявність загрози того, що невжиття заходів забезпечення позову може призвести до порушення прав та інтересів позивача, - суд першої інстанції залишив поза увагою посилання у заяві про забезпечення позову на те, що 18.01.2012 року Державною архітектурно-будівельною інспекцією України проведено перевірку дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, державних будівельних норм, стандартів і правил під час виконання підготовчих і будівельних робіт гр. ОСОБА_2 за адресою: м. Львів, вул. Лижвярська, 42, про що 18.01.2012 року складено акт № 12г. Перевіркою встановлено, що за вказаною адресою виконуються будівельні роботи (з нового будівництва): демонтовано існуючий будинок, влаштовано котлован, огороджено будівельний майданчик, встановлено паспорт обєкта. На час проведення перевірки будівельні роботи проводились (вивозка ґрунту), особа замовника та генпідрядник були відсутні, проектна документація на обєкті відсутня, що у свою чергу не може свідчити про законність проведення будівельних робіт. Відповідач активно здійснює будівельні роботи, зведено пять поверхів, тобто існує очевидна небезпека заподіяння шкоди правам позивача, а в подальшому необхідно буде докласти значних зусиль для збереження земель рекреаційного призначення у м. Львові.

Крім того, судом першої інстанції залишено поза увагою та не надано оцінки тому факту, що рішенням Виконавчого комітету ОСОБА_4 міської ради від 23 вересня 2011 року скасовано наказ директора департаменту містобудування від 18.10.2010 року № А-355 «Про затвердження гр. ОСОБА_2 вимог до архітектурно-планувальної частини проекту реконструкції офісних приміщень на вул. Лижвярській, 42 з розширенням за рахунок надбудови» та зобовязано ОСОБА_2 привести до попереднього стану земельну ділянку площею 0,1022 га по вул. Лижвярській, 42, надану їй в оренду терміном на 10 років для обслуговування адміністративного будинку.

Посилання в оскаржуваній ухвалі на те, що предметом позову являється розірвання, укладеного договору оренди, а не законність здійснення будь-якого будівництва, відтак вимоги позивача виходять за межі заявлених позовних вимог, - не ґрунтуються на законі.

Також в порушення вимог ч. 1 ст. 153 ЦПК України вказану заяву розглянуто районним судом лише через 13 (тринадцять) місяців з дня її надходження.

Отже заява про забезпечення позову судом першої інстанції розглянута з порушенням норм процесуального права, що є підставою для скасування ухвали суду з передачею питання на новий розгляд.

Згідно ч. 1 п. 3 ст. 312 ЦПК України апеляційний суд скасовує ухвалу і передає питання на новий розгляд до суду першої інстанції, якщо останній порушив порядок, встановлений для його вирішення.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 305 ч. 2, 307 ч. 2, 312 ч. 1 п. 3, 313, 314 ч. 1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 міської ради задовольнити частково.

Ухвалу Галицького районного суду м. Львова від 24 березня 2016 року скасувати, передати питання на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та в силу ст. 324 ЦПК України оскарженню не підлягає, оскільки не перешкоджає подальшому провадженню у справі.

Головуючий: Монастирецький Д.І.

Судді: Кабаль І.І.

ОСОБА_6