Справа № 372/803/16-ц Головуючий у І інстанції Кравченко М. В.
Провадження № 22-ц/780/2889/16 Доповідач у 2 інстанції Воробйова Н. С.
Категорія 9 11.07.2016
РІШЕННЯ

Іменем України

11 липня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого судді Воробйової Н.С.

суддів: Березовенко Р.В., Голуб С.А.

при секретарі Якимчук Ю.С.

розглянула у відкритому судовому засіданні у м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Обухівського районного суду від 24 березня 2016 року у справі за заявою ОСОБА_2 про встановлення факту смерті особи, заінтересована особа відділ державної реєстрації актів цивільного стану Обухівського міськрайонного управління юстиції у Київській області.

встановила :

У березні 2016 року ОСОБА_2 звернулась до суду з заявою про встановлення факту смерті.

Заявлені вимоги мотивувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер її чоловік ОСОБА_3 в АДРЕСА_1.;

Зазначала, що її чоловік проживав як переселенець у Обухівському районі, у лютому 2016 року він поїхав до м.Зимогір»я, де помер при невстановлених обставинах від травми голови. Встановлення цього факту їй потрібно для отримання державної допомоги на поховання останнього.

На підтвердження факту смерті чоловіка вона має свідоцтво про смерть від 09 лютого 2016 року та лікарське свідоцтво про смерть №14 від 04.02.2016 року. У зв'язку з тим, що на даний момент територія м. Луганська є зоною проведення АТО, вищевказані довідки посвідчені печатками так званої «ЛНР». З метою реєстрації факту смерті та отримання свідоцтва про смерть чоловіка вона звернулась до Обухівського міськрайонного управління юстиції реєстраційної служби відділу державної реєстрації актів цивільного стану. Проте листом від 22 березня 2016 року їй відмовлено у державній реєстрації факту смерті із посиланням на те, що свідоцтво про смерть чоловіка виданий на території, де органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження.

Просила встановити факт того, що громадян ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 у м. Зимогір»я, Слов»янського району, Луганської області, Україна.

Рішенням Обухівського районного суду від 24 березня 2016 року в задоволенні заяви ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просила скасувати рішення суду з підстав його необґрунтованості та невідповідності нормам матеріального і процесуального права та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її заяву.

Апеляційна скарга підлягає до задоволення частково з таких підстав.

Відповідно до ч.ч. 1 і 2 ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст. 214 цього Кодексу під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу.

По справі встановлено, що 22 жовтня 1977 року було зареєстровано шлюб ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, який народився в селі Зимогір'я Слов'яносербського району Ворошиловградської області, та заявниці ОСОБА_2, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу.

ОСОБА_3 перемістився із тимчасово окупованої території в місто Обухів Київської області, де був взятий на облік 22 грудня 2014 року, що підтверджується довідками.

В матеріалах справи міститься свідоцтво про смерть серія НОМЕР_1 від 09 лютого 2016 року із печаткою «Луганської народної республіки», згідно яких ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, помер ІНФОРМАЦІЯ_2 у м. Зимогір»я, Слов»янського району, Луганської області, Україна.

22 березня 2016 року заявниці ОСОБА_2 відділом державної реєстрації актів цивільного стану Обухівського міськрайонного управління юстиції у Київській області було відмовлено у проведенні державної реєстрації смерті ОСОБА_3, із посиланням на те, що свідоцтво про смерть видано на території, де органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження .

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров'я або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою.

Згідно положень ст. ст. 256, 258 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. У заяві повинно бути зазначено: який факт заявник просить встановити та з якою метою; причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт; докази, що підтверджують факт.

Відповідно до ч. 1 ст. 257-1 ЦПК України заява про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана батьками, родичами, їхніми представниками або іншими законними представниками дитини до будь-якого суду за межами такої території України незалежно від місця проживання заявника. Заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України.

Пунктом 3 Наказу Міністерства юстиції України від 17 червня 2014 року № 953/5 «Про невідкладні заходи щодо захисту прав громадян на території проведення антитерористичної операції» тимчасово призупинено проведення державної реєстрації актів цивільного стану, внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, повторну видачу свідоцтв про державну реєстрацію актів цивільного стану та видачу витягів з Державного реєстру актів цивільного стану громадян відділами державної реєстрації актів цивільного стану, що знаходяться на території Луганської області, в тому числі у м. Луганськ. Проведення зазначених дій здійснюється будь-яким відділом державної реєстрації актів цивільного стану, що знаходиться за межами вказаної території.

Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ у інформаційному листі «Про окремі питання застосування Закону України від 04 лютого 2016 року № 990-VIII «Про внесення змін до Цивільного процесуального кодексу України щодо встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України» надано роз'яснення, що у контексті визначення того, які райони та населені пункти Донецької та Луганської областей є тимчасово окупованою територією України для цілей застосування зазначених норм ЦПК України, статтею 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» чітко закріплено, що тимчасово окупованою територією є Автономна Республіка Крим та м. Севастополь. Натомість Постанова Верховної Ради України від 17 березня 2015 року № 252-VIII «про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» не містить чіткого та вичерпного переліку назв населених пунктів Донецької та Луганської областей, які визнаються тимчасово окупованою територією України. Враховуючи те, що норми ст. 257-1 ЦПК України спрямовані на забезпечення прав осіб, які проживають на території, де не здійснюють діяльність органи державної реєстрації актів цивільного стану, для застосування цієї норми тимчасово окупованими територіями Донецької та Луганської областей слід вважати населені пункти, визначені розпорядженням Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 року № 1085 «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення». Цей нормативно-правовий акт містить чіткий перелік населених пунктів Донецької та Луганської областей, на території яких органи державної влади (у тому числі органи реєстрації актів цивільного стану) тимчасово не здійснюють свої повноваження, що фактично і зумовлює необхідність застосування передбаченого ст. 257-1 ЦПК України порядку встановлення фактів народження та смерті.

Таким чином, у порядку ст. 275-1 ЦПК України мають розглядатись заяви про встановлення факту народження або смерті як на території Автономної Республіки Крим, так і на території населених пунктів Донецької та Луганської областей, визначених у розпорядженні Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 року № 1085.

Пунктом 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» роз'яснено, що заяви про встановлення факту смерті особи в певний час приймаються до провадження суду і розглядаються за умови подання заявниками документів про відмову органів реєстрації актів громадянського стану в реєстрації події смерті. Заявник зобов'язаний обґрунтувати свою заяву посиланнями на докази, що достовірно свідчать про смерть особи у певний час і за певних обставин.

Дійшовши висновку про неприйняття як належних та допустимих доказів свідоцтва про смерть, виданих «ЛНР», суд першої інстанції послався на те, що відповідно до вимог ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом.

Питання щодо можливості використання як доказів у справі про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України документів, які видані органами та установами (зокрема, лікарняними закладами), що знаходяться на такій території, має вирішуватися з урахуванням загальних положень цивільного процесуального законодавства України щодо належності та допустимості доказів (ст. ст. 58, 59 ЦПК України). Зокрема, належними відповідно до ч. 1 ст. 58 ЦПК України є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Допустимими за змістом ч. 1 цієї статті є докази, одержані в порядку, встановленому законом.

Даючи оцінку допустимості таких доказів, як документи, що видані органами та установами на тимчасово окупованій території України, слід керуватись положенням ч. 2 ст. 19 Конституції України, якою передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», норми якого стосуються тимчасово окупованої території Автономної Республіки Крим та Севастополя, передбачено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими ч. 2 цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків.

Разом із тим, під час вирішення питання щодо оцінки доказів у справах про встановлення факту народження та смерті особи на тимчасово окупованій території України необхідно брати до уваги практику Європейського суду з прав людини, яка відповідно до українського законодавства має застосовуватися судами при розгляді справ як джерело права. Так, під час розгляду згаданої категорії справ необхідно враховувати висновки Європейського суду з прав людини у справах проти Туреччини (зокрема, «Loizidou v. Turkey», «Cyprus v. Turkey»), а також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v. the Republic of Moldova and Russia», «Ilascu and Others v. Moldova and Russia»), де, ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), Європейський суд з прав людини наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної сторони.

Такий висновок Європейського суду з прав людини слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», Європейський суд з прав людини, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать.

Враховуючи наведену практику Європейського суду з прав людини, а також ключове значення, яке має встановлення факту народження або смерті особи для реалізації майнових та особистих немайнових прав заявників, рішення суду у такій категорії справ має ґрунтуватись на дотриманні вимог ст. 213 ЦПК України щодо повного і всебічного з'ясування обставин справи на підставі всіх поданих особами, які беруть участь у справі, доказів у їх сукупності, в тому числі з урахуванням документів, які видані органами та установами, що знаходяться на такій території.

Таким чином, документи, видані органами та установами (зокрема, лікарняними закладами), що знаходяться на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, як виняток можуть братись до уваги судом та оцінюватись разом з іншими доказами в їх сукупності та взаємозв'язку під час розгляду справ у порядку ст. 257-1 ЦПК України.

Виходячи із вищевикладеного, суд першої інстанції не взяв до уваги практику Європейського суду з прав людини і помилково відхилив надану в якості доказу довідку про смерть, видану медичним закладом «ЛНР», яка, хоча і не є документом встановленої форми про смерть, водночас вважається доказом, який достовірно свідчить про смерть особи у певний час і за певних обставин, а саме у м. Зимогір»я, Луганська обл.. ІНФОРМАЦІЯ_2, оскільки судом не встановлено іншого.

Факт смерті ОСОБА_3 підтвердила також свідок ОСОБА_4, яка показала, що ОСОБА_3 є її родичем, він дійсно перемістився з тимчасово окупованої території (району проведення АТО) , а саме м. Зимогір»я, Луганської обл. в м. Обухів-2, перебував на обліку в управлінні соціального захисту населення виконавчого комітету Обухівської міської ради, у лютому 2016 року поїхав до м. Зимогір»я, мав передати грошові кошти для його доньки, якій було необхідно проведення операції, але до Обухова не повернувся, оскільки помер ІНФОРМАЦІЯ_2 при невстановлених обставинах від травми голови. На поховання померлого вона з чоловіком не їздили, але її чоловік був присутній при поминанні останнього на 40-й день.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що заявником під час розгляду справи доведено факт, який вона просить встановити, а тому висновки суду першої інстанції про відсутність достатніх, належних та допустимих доказів, не відповідають дійсним обставинам справи і рішення суду про відмову в задоволенні заяви підлягає скасуванню.

За таких обставин рішення суду першої інстанції ухвалене за неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи та зроблені із порушенням та неправильним застосуванням судом норм матеріального та процесуального права, що відповідно до вимог ст. 309 ЦПК України є підставами для його скасування із ухваленням нового рішення про задоволення заяви.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

Вирішила :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Обухівського районного суду від 24 березня 2016 року скасувати. Ухвалити нове рішення.

Заяву ОСОБА_2 про встановлення факту смерті її чоловіка- ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, задовольнити.

Встановити юридичний факт, що громадянин України ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився в с.Замогір»я, Луганської області, помер ІНФОРМАЦІЯ_2 у м.Зимогір»я, Луганської області.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді