У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 липня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

СитнікО.М., Завгородньої І.М., Парінової І.К.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за договором позики та відшкодування моральної шкоди; за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання договору позики недійсним, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 01 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 26 квітня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2014 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом, у якому зазначала, що 30 липня 2011 року ОСОБА_5 отримала від неї грошові кошти у розмірі 436 тис. грн, які зобов'язалась повернути до 30 листопада 2011 року, що підтверджується розпискою.

Частину боргу, а саме 232 500 грн з ОСОБА_5 стягується виконавчою службою Тернопільського районного управління юстиції. Іншу частину коштів - 203 500 грн відповідачка відмовляється повернути у добровільному порядку.

Просила стягнути з відповідачки заборгованість за договором позики у розмірі 203 500 грн, 3 % річних та інфляційні у розмірі 21 590 грн 50 коп., а також 10 тис. грн на відшкодування моральної шкоди.

У серпні 2014 року ОСОБА_5 звернулася до суду з зустрічним позовом, у якому зазначала, що протягом 2006−2011 років вона працювала продавцем у фізичної особи підприємця ОСОБА_4 на підставі трудового договору та договору про повну матеріальну відповідальність.

У 2011 року ОСОБА_4 провела інвентаризацію товарно-матеріальних цінностей та виявила недостачу у розмірі 436 тис. грн. Свою провину у привласненні 232 500 грн вона визнала. Зазначала, що у кримінальній справі проти неї ОСОБА_4 заявляла до ОСОБА_5 про стягнення 436 тис. грн, тобто суми недостачі. Проте вироком Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03 жовтня 2012 року стягнуто з неї 232 500 грн, тобто дійсну підтверджену суму недостачі.

Вказувала, що розписку про отримання грошових коштів у розмірі 436 тис. грн написала під примусом ОСОБА_4 і грошових коштів при цьому від останньої не отримувала, тому просила визнати розписку недійсною.

Справа переглядалася судами неодноразово.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 29 грудня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 09 квітня 2015 року, позов ОСОБА_4 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 заборгованість за договором позики від 30 липня 2011 року у розмірі 203 500 грн, 3 % річних від простроченої суми у розмірі 14 468 грн та інфляційні втрати у розмірі 7 122 грн 50 коп., а всього на загальну суму 225 090 грн 50 коп. У задоволенні іншої частини позову ОСОБА_4 відмовлено. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 вересня 2015 року рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 29 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 09 квітня 2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 01 березня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 26 квітня 2016 року, у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено, у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції, ухвалу апеляційного суду у частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики у розмірі 203 500 грн скасувати, справу у цій частині передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга не може бути задоволена з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що 30 липня 2011 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 укладено договір позики, згідно з умовами якого ОСОБА_5 отримала у ОСОБА_6 грошові кошти у розмірі 436 тис. грн, які зобов'язалась повернути кількома сумами до 30 листопада 2011 року, що підтверджується розпискою (а. с. 10).

Згідно з ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Такі висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 18 вересня 2013 року № 6-63цс13, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України.

Із матеріалів справи вбачається, що з 2006 по 2011 рік ОСОБА_5 працювала продавцем кіоску у фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 і була матеріально-відповідальною особою.

Вироком Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03 жовтня 2012 року ОСОБА_5 визнано винною за ч. ч. 1, 3 ст. 191 КК України, у тому, що працюючи у фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 продавцем у кіоску НОМЕР_1 по АДРЕСА_1 і будучи матеріально-відповідальною особою, за період з 2007 по 2011 роки привласнила кошти на суму 232 500 грн. ОСОБА_5 засуджено до 5 років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади, пов'язані з обслуговуванням товарно-матеріальних цінностей строком на 3 роки. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 завдану матеріальну шкоду у розмірі 232 500 грн (а. с. 32−36).

Із вироку вбачається, що у зазначеній кримінальній справі ОСОБА_4 заявляла позов до ОСОБА_5 про стягнення суми недостачі у розмірі 436 тис. грн. Проте сума недостачі підтверджена у розмірі 232 500 грн, яку стягнуто з останньої на користь ОСОБА_4

10 червня 2014 року до Єдиного реєстру досудових рослідувань внесено запис про те, що 10 червня 2014 року до Тернопільського МВ УМВС України у Тернопільській області надійшла заява ОСОБА_5 щодо примушення її ОСОБА_4 до виконання цивільно-правових відносин (а.с. 55).

Відповідно до протоколу допиту свідка від 19 червня 2014 року, проведеного по матеріалах досудового розслідування, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань від 10 червня 2014 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 355 КК України ОСОБА_4 повідомила про те, що грошові кошти у розмірі 436 тис. грн ОСОБА_5 привласнила за час її відсутності. Також ОСОБА_4 під час допиту зазначила, що грошей ОСОБА_5 не позичала (а. с. 57).

Відмовляючи у позові ОСОБА_4 про стягнення з ОСОБА_5 заборгованості за договором позики у розмірі 203 500 грн, суди правильно встановили справжню правову природу розписки від 30 липня 2011 року, а саме, що сума боргу за розпискою ототожнюється із сумою виявленої недостачі, яку на думку ОСОБА_4 допустила ОСОБА_5 при виконанні своїх трудових обов'язків, договір позики сторони фактично не укладали, грошей за ним не передавали, а розписка написана з метою погашення заборгованості, яку на думку ОСОБА_4 допустила ОСОБА_5 внаслідок привласнення грошових коштів за період з 2007 по 2011 роки.

В іншій частині судові рішення не оскаржено.

Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, на правильність висновків судів вони не впливають та їх не спростовують.

Згідно ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судами першої й апеляційної інстанцій при розгляді справи дотримано вимоги закону, у зв'язку з чим колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити, а судові рішення залишити без змін.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 01 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 26 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:

СитнікО.М., Завгородня І.М., Парінова І.К.