У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Закропивного О.В., Коротуна В.М.,

МазурЛ.М., Писаної Т.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський банк розвитку» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за касаційною скаргою Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський банк розвитку» на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 12 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 22 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2015 року публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський банк розвитку» (далі - ПАТ «ВБР») звернулося до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що 7 листопада 2013 року між ПАТ «ВБР» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір, за умовами якого боржник отримав 100 тис. грн терміном користування до 6 травня 2015 року із сплатою 20 % річних та 1 % щомісячної комісії від суми кредиту. Період сплати кредитної заборгованості відповідно до графіка погашення кредиту - з 1-го по 5-те число кожного поточного місяця починаючи з дати підписання кредитного договору.

У рахунок забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 7 листопада 2013 року між ПАТ «ВБР» та ОСОБА_4 укладено договір поруки.

Оскільки ОСОБА_3 взяті на себе кредитні зобов'язання належним чином не виконував, тому за ним утворилась кредитна заборгованість станом на 13 лютого 2015 року у розмірі 47 057 грн 67 коп. Таким чином, банк просив задовольнити позов та стягнути кредитну заборгованість з боржника та поручителя.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 12 червня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 22 грудня 2015 року, позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь ПАТ «ВБР» 23 557 грн 67 коп. заборгованості.

Додатковим рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 18 вересня 2015 року вирішено питання про розподіл судових витрат.

У поданій касаційній скарзі Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «ВБР» просить скасувати судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно із ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, задовольняючи частково позовні вимоги, виходив із того, що ОСОБА_3 на підставі кредитного договору від 7 листопада 2013 року банком надавалася послуга з надання споживчого кредиту, що полягала в передачі коштів на умовах поворотності та сплати відсотків за користування кредитними коштами. У зв'язку із цим, на підставі ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», п. п. 1.1.5 кредитного договору, яким передбачено сплату комісії за надання кредитних ресурсів, є нікчемним з моменту укладення кредитного договору, а тому у позивача не було правових підстав зараховувати частину сплачуваних відповідачем коштів на сплату тіла кредиту та відсотків в рахунок сплати комісії.

Колегія суддів вважає, що такі висновки судів є правильними, ґрунтуються на нормах матеріального права та узгоджуються з нормами процесуального права.

Судами установлено, що 7 листопада 2013 року між ПАТ «ВБР» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір, за умовами якого банк надав боржнику у тимчасове користування на умовах повернення, строковості, платності та цільового використання грошові кошти в розмірі 100 тис. грн. Термін користування кредитом встановлений до 6 травня 2015 року. Процентна ставка за кредитом 20 % річних. Позичальник повинен сплачувати банку щомісячно комісію за надання кредитних ресурсів у розмірі 1,00 % від суми кредиту, що зазначено в п. 1.1.1 кредитного договору.

Також 7 листопада 2011 року з метою забезпечення виконання кредитних зобов'язань боржника між банком та ОСОБА_4 укладено договір поруки.

На виконання зазначеної умови кредитного договору позивач при кожному випадку сплати відповідачем кредиту, відсотків із сплачуваної ним суми 1 тис. грн зараховувалися як сплата комісії у відповідності до п. 1.1.5 кредитного договору.

У розумінні ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» послуга означає діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб.

Згідно із п. 1.1.5 кредитного договору позичальник сплачує банку щомісячно комісію за надання кредитних ресурсів у розмірі 1 % від суми кредиту, що зазначений у п. 1.1.1, щомісяця у період сплати. Сплата комісії здійснюється у гривні. Розрахунок та нарахування здійснюється одноразово щомісяця в перший робочий день місяця за поточний місяць. Комісія за видачі кредиту не нараховується. Розрахунок комісії здійснюється до повного погашення заборгованості за кредитом, на суму кредиту, що зазначений у п. 1.1.1. При несплаті комісії у зазначений строк вона вважається простроченою.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Не вважається пропонуванням споживчого кредиту застереження про можливість надання його під час придбання продукції. Надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України забороняється.

Частиною 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач не зобов'язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Відповідно до п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що судам відповідно до ст. 215 ЦК України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом, та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом. Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом.

Таким чином, у зв'язку з нікчемністю кредитного договору в частині п. 1.1.5 судами правильно зазначено, що безпідставно зараховані позивачем кошти відповідача ОСОБА_3 в розмірі 1 тис. грн щомісячно як комісія підлягають зарахуванню відповідно до п. 2.9 кредитного договору у рахунок погашення заборгованості у визначеній цією умовою черговості.

Доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судом повно та всебічно з'ясовано дійсні обставини справи, надано належну оцінку зібраним у ній доказам, ухвалено законні й обґрунтовані рішення, подану касаційну скаргу слід відхилити, а оскаржувані рішення залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський банк розвитку» відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 12 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 22 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська

Судді: О.В. Закропивний

В.М. Коротун

Л.М. Мазур

Т.О. Писана