АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 липня 2016 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Савчук М.В.

суддів: Бреславського О.Г., Яремка В.В.

секретар Тодоряк Г.Д.

за участю позивача ОСОБА_1, його представника Спіжавки Т.Г., представникам відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Веренчанської сільської ради Заставнівського району Чернівецької області, ОСОБА_3, відділу Держгеокадастру у Заставнівському районі Чернівецької області про визнання недійсним та скасування рішення Веренчанської сільської ради Заставнівського району Чернівецької області, визнання недійсним та скасування державного акту на право власності на земельну ділянку, за апеляційною скаргою ОСОБА_1, інтереси якого представляє адвокат Спіжавка Тарас Георгійович, на рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 17 травня 2016 року,

встановила:

В листопаді 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Веренчанської сільської ради Заставнівського району Чернівецької області, ОСОБА_3, відділу Держгеокадастру у Заставнівському районі Чернівецької області про визнання недійсним та скасування рішення Веренчанської сільської ради Заставнівського району Чернівецької області, визнання недійсним та скасування державного акту на право власності на земельну ділянку.

Посилався на те, що він зареєстрований та проживає в АДРЕСА_1.

Рішенням ХVІІІ сесії Веренчанської сільської ради народних депутатів ХХІ-го скликання від 24 грудня 1993 року вирішено приватизувати землі громадянам сіл Веренчанка та Яблунівка. Даним рішенням №734 йому було відведено 0,23 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та 0,17 га для ведення особистого підсобного господарства.

Земельною ділянкою ОСОБА_1 користується близько сорока років.

_________________________________________________________________

22ц-1020/2016 р. Головуючий у 1нстанції Пухарєва О.В.

Категорія 47 доповідач Савчук М.В.

На підставі рішення виконавчого комітету Веренчанської сільської ради №11/09 від 22 грудня 2007 року на ім'я позивача видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 від 17 січня 2008 року, а саме: на житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, який розташований за вказаною адресою.

З метою приватизації земельної ділянки, на якій розташований його будинок, ОСОБА_1 звернувся до приватного підприємця ОСОБА_6 для розробки технічної документації,про що був укладений договір № 2082 від 16 червня 2015 року.

Під час проведення топографо-геодезичних, картографічних робіт ОСОБА_6 вияв, що межа, якою користувались зазвичай вже понад 40 років ОСОБА_1 та ОСОБА_3, яка проходила по багаторічних насадженнях, знаходиться на ділянці ОСОБА_3

В подальшому позивач дізнався, що актом обстеження земельних ділянок між ним та ОСОБА_3 від 13 травня 2011 року вільна від обробітку частина землі між його земельною ділянкою та земельною ділянкою ОСОБА_3 земельною комісією, шириною один метр, була поділена між землекористувачами навпіл. Встановлено межові знаки.

Рішенням Веренчанської сільської ради№404-08/20 11 від 26 жовтня 2011 року затверджено акт обстеження земельних ділянок від 13 травня 2011 року.

15 листопада 2012 року ОСОБА_3 отримала державний акт про право власності на земельну ділянку площею 0,1368 га для будівництва та обслуговування житлового будинку (присадибна ділянка).

Позивач вважає, що при виготовленні та видачі Державного акту на право власності на земельну ділянку ОСОБА_3 не були дотримані положення Інструкції «Про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі», затвердженої наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 04 травня 1999 року

№43, порушено п. 3.12 «Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками», порушені норми ч.3 ст. 158, ч. 2 ст. 159, ст. 160 та ч. 2 ст. 198 Земельного кодексу України щодо вирішення наявного спору виконавчими органами сільської ради про встановлення в натурі меж земельної ділянки та погодження з суміжними землекористувачами, внаслідок чого земельна ділянка ОСОБА_3 перевищує фактичну площу користування та захоплює

частину земельної ділянки ОСОБА_1, що призвело до порушення його права на володіння, користування земельною ділянкою та позбавляє його можливості приватизувати земельну ділянку.

Згідно заяви про уточнення позовних вимог від 2.02.2016 року ОСОБА_1 просив визнати незаконними та скасувати:

акт обстеження земельних ділянок від 13 травня 2011 року в АДРЕСА_1, виданий Веренчанською сільською радою Заставнівського району Чернівецької області;

рішення Веренчанської сільської ради Заставнівського району Чернівецької області №404-08/2011 від 26 жовтня 2011 року;

державний акт на право власності на земельну ділянку ОСОБА_3;

зобов'язати відділ Держтеокадастру у Заставнівському районі Чернівецької області скасувати запис в поземельній книзі про державну реєстрацію земельної ділянки шляхом внесення до Державного земельного кадастру відомостей про його скасування.

Рішенням Заставнівського районного суду Чернівецької області від 17 травня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким визнати незаконним та скасувати державний акт на право власності на земельну ділянку ОСОБА_3 серії НОМЕР_2. В решті рішення не оскаржує.

Посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду - залишенню без змін .

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відмовляючи в задоволенні позову про визнання незаконним та скасування державного акту на право власності на земельну ділянку ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що підстави для визнання недійсним зазначеного державного акту як такого, що порушує визначені ст. 155 ЗК України права позивача, відсутні.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням ХVІІІ сесії Веренчанської сільської ради ХХІ скликання від 24 грудня 1993 року позивачу ОСОБА_1 було відведено відведено 0,23 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та 0,17 га для ведення особистого підсобного господарства ( а.с. 16-17), якою користується по даний час.

Цим же рішенням Веренчанської сільської ради від 24 грудня 1993 року

покійному батькові відповідачки ОСОБА_3- ОСОБА_8 було надано земельну ділянку площею 0,13 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та 0,17 га для ведення особистого підсобного господарства.

Згідно Акту виносу земельних ділянок в натурі комісією Веренчанської сільської ради у 1999 році були встановлені межі суміжних земельних ділянок ОСОБА_1 та ОСОБА_8 (шляхом забиття бетонних стовпчиків). З даною межею погодилися обидві сторони (а.с.49).

Після смерті ОСОБА_8 31 грудня 2000 року (а.с.50) відкрилася

спадщина, яка складалася з будинковолодіння в АДРЕСА_2.

Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 13 серпня 2001 року відповідачка ОСОБА_3 успадкувала вказане нерухоме майно.

На підставі рішення виконавчого комітету Веренчанської сільської ради №11/09 від 22 грудня 2007 року на ім'я ОСОБА_1 видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 від 17 січня 2008, а саме: на житловий будинок з належними до нього господарськими

будівлями та спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 ( а.с.15).

25 грудня 2007 року Заставнівським РБТІ виготовлений технічний паспорт на вищевказаний житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями та спорудами (а.с. 11-14).

Відповідно до рішення ХХХ сесії V скликання від 02 грудня 2009 року

відповідачу ОСОБА_3 надано дозвіл на виготовлення технічної документації для передачі у власність земельної ділянки орієнтовною площею 0,38 га із них 0,13 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд в АДРЕСА_1 (а.с.55).

Під час виготовлення технічної документації із землеустрою на зазначену земельну ділянку між позивачем та відповідачкою ОСОБА_3 виник спір щодо межі суміжних земельних ділянок, у зв'язку з чим відповідачка ОСОБА_3 звернулася до Веренчанської сільської ради про вирішення даного спору.

Із дослідженого судом акту обстеження земельних ділянок від 13 травня 2011 року вбачається, що земельною комісією в складі голови землевпорядника ОСОБА_9, членів комісії: ОСОБА_10 та ОСОБА_11 склали даний акт проте, що цього числа було зроблено обміри земельних ділянок в присутності землекористувачів ОСОБА_1 та ОСОБА_3

Згідно записів земельно-кадастрової книги за ОСОБА_1 числиться

земельна ділянка для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель орієнтовною площею 0,23 га, а за ОСОБА_3 - 0.13 га.

При обмірі встановлено наступне: земельна ділянка ОСОБА_1 становить орієнтовну площу 0,19 га, а земельна ділянка ОСОБА_3 становить орієнтовну площу 0,13 га.

Обидві земельні ділянки не відповідають картотрафічним даним та записам в земельно-кадастровій книзі. При обстеженні також виявлено, що між земельними ділянками ОСОБА_1 та ОСОБА_3 була вільна від обробітку земельна ділянка шириною в 1 м. Дану земельну ділянку будо поділено між землекористувачами навпіл. Межові знаки встановлено, про що складено акт.(.а.с56)

Посилання в апеляційній скарзі на відсутність ОСОБА_1 при обстеженні земельних ділянок та складення акту є безпідставними та спростовуються поясненнями свідків, які допитані судом першої інстанції, а його непогодження із способом визначення межі стало підставою для відмови від підпису акту обстеження земельних ділянок від 13.05.2011 року.

Судом встановлено, що в подальшому на підставі рішення ХІ сесії VІ скликання Веренчанської сільської ради №544-11/2012 від 30 березня 2012 року було затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання державного акту на право власності на земельну ділянку та внесені зміни до рішення ХХХ сесії V скликання від 02 грудня 2009 року, виклавши його в такій редакції: «передати у власність ОСОБА_3 земельну ділянку загальною площею 0, 1368 га в т.ч. 0,1368 га - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд в АДРЕСА_2. Надано дозвіл на виготовлення державного акта па право

власності на земельну ділянку (а.с.58)

15 листопада 2012 року на підставі вищезазначеного рішення Веренчанської сільської ради ОСОБА_3 видано державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,1368 га за вказаною вище адресою.

( а.с.52).

Як встановлено, між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 виник спір щодо встановлення межі між сусідними земельними ділянками, на яких знаходяться їх господарства, в частині вільної від обробітку земельної ділянки , засадженої багаторічними насадженнями ( деревами акації), які тривалий час вони вважали межею. Розмір вказаної земельної ділянки не встановлений належними доказами. У матеріалах справи відсутні будь-які докази, що посвідчують право позивача на спірну земельну ділянку.

Відповідно до ст. 22 ЗК України (в редакції 1991 року, який діяв на час виникнення правовідносин) право володіння або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Приступати до використання наданої земельної ділянки (в тому числі і на умовах оренди) до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право володіння або право користування землею, забороняється.

Відповідно до ст. 23 ЗК У країни (в редакції 1991 року, який діяв на час виникнення правовідносин) право володіння або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, районними, міськими Радами народних депутатів. Форми державних актів встановлюються Верховною Радою Української РСР.

Згідно з п.п. в, г ст. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» з січня 2002 року відповідно до ст. 125 ЗК України, право користування земельною ділянкою виникало після одержання її власником або землекористувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування або укладення договору оренди, їх державної реєстрації та встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), а з 2 травня 2009 року у відповідності із законом України

від 5 березня 2009 року № 1066- VІ право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Громадяни та юридичні особи зберігають право на земельні ділянки одержані ними до 1 січня 2002 року у власність, у тимчасове користування або на умовах оренди в розмірах, що були раніше передбачені чинним законодавством.

Відповідно до ст. 125 ЗК України (в редакції, чинній на момент спірних правовідносин від 05 березня 2009 року) право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з момент державної реєстрації цих прав.

Згідно зі ст. 126 ЗК України (в редакції від 07 липня 2011 року)

право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Відповідно до ч. І ст. 116 3К України (що діяв на час виникнення спору), громадяни та юридичні особи набувають право власності та право користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим кодексом, або за результатами аукціону.

Частиною 2 ст. 116 ЗК України передбачено, що набуття права на землю

громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Відповідно до п. а ч. 3 ст. 116 3К України передбачено, що безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян.

Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами встановлений приписами ст. 118 ЗК України.

Частиною 1 ст. 155 3К України передбачено, що у разі видання органом

виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Відповідно до ч 1 ст. 60 ЦПК У країни кожна особа зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що порядок набуття відповідачкою ОСОБА_3 право власності на земельну ділянку, суміжну з позивачем, відповідає вимогам ст. ст. 116, 11 ЗК України, належних та допустимих доказів на підтвердження того, що межі її земельної ділянки під час виготовлення технічної документації встановлені невірно, порушення межі, встановленої актом обстеження земельних ділянок від 30.05.2011 року не встановлено, а, отже, підстави для визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку ОСОБА_3 від 15.11.2012 року відсутні, що спростовує доводи апеляційної скарги в цій частині.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що судом першої інстанції не враховано при ухвалені рішення по справі порушення, що мали місце при

приватизації земельної ділянки ОСОБА_3 є безпідставними, оскільки порушення на які посилався позивач не доведені належними доказами та не знайшли підтвердження під час розгляду справи.

Апеляційна скарга не містить нових фактів чи засобів доказування, які б спростовували висновки суду першої інстанції.

З огляду на те, що рішення суду відповідає вимогам закону, зібраним по справі доказам, обставинам справи, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає.

Згідно ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, інтереси якого представляє адвокат Спіжавка Тарас Георгійович, відхилити.

Рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 17 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді: