Справа № 303/4500/16ц
Номер рядка стат.звіту - 4
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2016 року м. Мукачево

Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області у складі:

головуючого-судді Заболотного А.М.

при секретарі Штець І.І.

за участю позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі засідань в м. Мукачево цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Новодавидківської сільської ради про визнання права власності,-

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Новодавидківської сільської ради про визнання права власності в порядку спадкування на житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Свої вимоги мотивує тим, що спірний будинок належав його батьку, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року. Після його смерті відкрилася спадщина на житловий будинок знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. За життя його батько заповіту не залишив, однак вважає, що спадщину він фактично прийняв, оскільки вступив у володіння та користування належним спадкодавцю житловим будинком, в якому він фактично проживає разом із сім'єю. Звернувшись до Мукачівської районної державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, позивачу було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на будинок. У зв'язку з цим просить визнати за ним право власності на житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав повністю, позов просив задовольнити з наведених в позові підстав. Одночасно додатково пояснив, що в будинку за адресою АДРЕСА_1 не проживає з 1990-их років.

Представник Новодавидківської сільської ради Мукачівського району в судове засідання не з'явився, подав до суду заяву про розгляд справи у їх відсутності, проти задоволення позову не заперечив.

Суд, заслухавши пояснення позивача, дослідивши та перевіривши зібрані у справі докази, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.ч. 3-4 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджає про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених ЦПК України.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 18.06.1971 року, батьками ОСОБА_1 є ОСОБА_2 та ОСОБА_3 При цьому встановлено, що згідно з свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 від ІНФОРМАЦІЯ_2 року мати позивача ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року. Також встановлено, що відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 батько позивача ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

Згідно з ст. 328 ЦК України громадянин набуває права власності на майно на підставах, що не заборонені законом.

Обґрунтовуючи заявлений позов, позивач вказує на положення Книги шостої Спадкове право ЦК України. Разом з тим слід врахувати наступне.

Згідно з ч. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, ЦК України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності (з 1 січня 2004 року). Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Спадкові відносини виникають з моменту відкриття спадщини. Як ч. 2 ст. 1220 ЦК України, так і ст. 525 ЦК України 1963 визначають, що часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.

Також як роз'яснено в п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» відносини спадкування регулюються правилами ЦК, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК УРСР), у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом.

Отже за змістом указаних норм відносини спадкування регулюються нормами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати (строк на прийняття якої закінчився до 1 січня 2004 року) або якщо вона була прийнята хоча б одним із спадкоємців, до таких спадкових відносин застосовуються норми ЦК України 1963 року.

Як вже було зазначено, що батько позивача помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, а тому саме цей момент слід вважати часом відкриття спадщини.

За таких обставин суд приходить до висновку, що відносини у цій справі регулюються зокрема нормами чинного на момент відкриття спадщини законодавства в тому числі ЦК України 1963 року.

При цьому суд враховує, що підставами позову є фактичні обставини, що мають місце і наведені у заяві, а предметом доказування під час судового розгляду є факти, якими обґрунтовуються заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення, то зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору.

Відповідно до ст. 524 ЦК України 1963 року спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Згідно з ст. 525 ЦК України 1963 року часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця. Статтею ст. 527 ЦК України 1963 року визначено, що спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті.

Згідно з ч. 1 ст. 529 ЦК України 1963 року при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті.

Таким чином судом встановлено, що ОСОБА_1 є сином померлого ОСОБА_2, а відтак в силу ч. 1 ст. 529 ЦК України 1963 року позивач є спадкоємцем першої черги за законом за померлим батьком.

Обґрунтовуючи заявлений позов, позивач також зазначає, що прийняв спадщину за померлим батьком ОСОБА_2 в порядку та у спосіб визначених законом. При цьому вказує на те, що на цей час проживає у спірному будинковолодінні, доглядає за ним, сплачує поточні платежі, обробляє земельну ділянку, здійснює ремонтні роботи, тобто на законних підставах володіє та користується нерухомим майном.

Статтею 548 ЦК України 1963 року визначено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Аналогічні норми також містить і ЦК України. При цьому для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій. Згідно з ст. 549 ЦК України 1963 року визнавалося, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Вищевказані дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 553 ЦК України 1963 року спадкоємець за законом або за заповітом вправі був відмовитися від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Вважалося, що відмовився від спадщини той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчить про прийняття спадщини.

Слід заначити, що Верховний Суд України висловив правову позицію в постанові від 06.02.2013 року в справі № 6-167цс12 відповідно до якої прийняття спадщини як за заповітом, так і за законом було правом спадкоємця й залежало виключно від його власного волевиявлення. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій. Неприйняття спадкоємцем спадщини може бути виражено фактично, коли спадкоємець протягом строку, встановленого для прийняття спадщини, не здійснює дій, що свідчать про намір прийняти спадщину, або може бути виражено явно, коли спадкоємець шляхом подачі заяви в нотаріальну контору виражає свою незгоду прийняти спадщину.

Таким чином для встановлення тієї обставини, чи прийняв спадкоємець спадщину, необхідно встановити чи фактично такий вступив в управління або володіння спадковим майном протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

У зв'язку з цим судом встановлено наступне. Відповідно до довідки № 581 від 13.05.2016 року, виданої виконкомом Новодавидківської сільської ради, згідно з погосподраської книги № 11 за 2001-2005 р.р. на день смерті ОСОБА_2, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, за адресою АДРЕСА_1 такий був зареєстрований та проживав один. Крім того, відповідно до копії паспорта громадянина України, позивач ОСОБА_1 з 16.12.2006 року зареєстрований за адресою АДРЕСА_2.

Вирішуючи спір суд також вважає за необхідне звернути і на наступне. Відповідно до п. 113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 18.06.94 року, чинною на момент виникнення спірних правовідносин, свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто таким, які фактично вступили в управління або володіння спадковим майном. Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути зокрема довідка, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку (квартирі) в період шести місяців після смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном.

З огляду на зазначене, оцінюючи наявні в справі докази суд приходить до однозначного висновку про відсутність підстав вважати, що позивач фактично вступив в управління або володіння спадковим майном чи подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини у визначений законом строк, а відтак в силу ст. 549 України 1963 року не може вважатися таким, що спадщину прийняв. Зазначене також безпосередньо визнано позивачем в судовому засіданні.

Одночасно суд звертає увагу на те, що передбачений ст. 549 ЦК УРСР шестимісячний строк для прийняття спадщини може бути продовжений судом за заявою заінтересованої особи при доведеності поважності причин його пропуску. У разі продовження зазначеного строку суд одночасно вирішує питання про визнання за позивачем права на належне йому майно, що збереглося в натурі, або на грошові суми, коли воно реалізоване. Така практика узгоджується із роз'ясненнями, що містяться в пунктах 3, 4 ППВСУ від 24 червня 1983 року № 4 «Про практику розгляду судами України справ про спадкування» (п. 2 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування»).

До того ж згідно з роз'яснень, що містяться в 3.1. листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини. Якщо спадкоємець не прийняв спадщину, його вимоги про визнання права власності на спадкове майно не підлягають задоволенню судом. Прийняття спадщини спадкоємцем, який звертається з вимогою про визнання права власності на спадкове майно, має встановлюватись належними доказами: копіями документів із спадкової справи, якщо така справа заводилася нотаріусом, довідками з житлово-експлуатаційних організацій, сільських, селищних рад за місцем проживання спадкодавця.

Таким чином в 3.5. листа від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ зробив висновок, що у справах про спадкування права власності на нерухоме майно суди не повинні задовольняти позовні вимоги про визнання права власності в порядку спадкування за законом чи за заповітом за відсутності спору між спадкоємцями стосовно спадщини, оскільки реалізація прав позивачів має інші механізми: звернення до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, встановлення факту прийняття спадщини, продовження строку прийняття спадщини (у разі відкриття спадщини до 01 січня 2004 року), про визначення додаткового строку для прийняття спадщини, про встановлення факту постійного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем щодо правовідносин, які виникли після набрання чинності ЦК.

При цьому суд звертає увагу на те, що ч. 4 ст. 10 ЦПК України встановлено обов'язок суду сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, зокрема шляхом роз'яснення особам їхніх прав та обов'язків, попередження про наслідки вчинення чи не вчинення певних процесуальних дій і сприянню здійснення їхніх прав у певних випадках. Разом з тим виходячи з принципів диспозитивності та змагальності цивільного процесу, суд не вправі з власної ініціативи встановлювати якісь обставини, що мають значення для справи, зокрема шляхом забезпечення доказів. У зв'язку з цим, судом створені усі необхідні умови для реалізації позивачем своїх прав на подання та забезпечення доказів. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 59 ЦПК України). Однак будь-яких належних, допустимих та таких, які б підтверджували заявлені вимоги докази, позивач суду не надав. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Вирішуючи спір також суд також врахувує наступне. До суду представником відповідача було скеровано заяву про визнання позову. Поряд з тим, ч. 4 ст. 174 ЦПК України передбачено, що якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Враховуючи вищевикладене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, із врахуванням обраного способу захисту, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено факту прийняття ним спадкового майна, жодних доказів на підтвердження вчинення ним дій, що свідчать про прийняття спадщини не представлено, будь-яких інших позовних вимог, пов'язаних з обставинами щодо прийняття спадщини позивачем не заявлялося, а відтак ОСОБА_1 спадщину за померлим батьком не прийняв, що в свою чергу свідчить про відсутність підстав для задоволення позову, а тому суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 14, 57-60, 209, 212-215, 218, 223, 294 ЦПК України, ст.ст. 524, 525, 548, 549 ЦК УРСР, суд,-

в и р і ш и в:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Новодавидківської сільської ради про визнання права власності відмовити.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Закарпатської області через Мукачівський міськрайонний суд протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя А.М.Заболотний