У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

суддів: Кадєтової О.В., Ізмайлової Т.Л., Мостової Г.І.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи: державний нотаріус Другої київської державної нотаріальної контори Шершун Н.К,, громадська організація садівниче товариство «Вишеньки-2», про визнання права власності у порядку спадкування за законом, за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи: державний нотаріус Другої київської державної нотаріальної контори Шершун Н.К., громадська організація садівниче товариство «Вишеньки-2», про визнання права власності у порядку спадкування за законом, за касаційною скаргою ОСОБА_1, в інтересах якої діє ОСОБА_6, на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 30 листопада 2015 року та рішення апеляційного суду Київської області від 28 січня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2014 року ОСОБА_1 звернулась до суду з указаним позовом, із урахуванням уточнених позовних вимог станом на 3 вересня 2015 року просила визнати за нею право власності на 1/8 частину земельної ділянки в садовому товаристві «Вишеньки-2», право власності на яку оформлено на ОСОБА_2, а також на 1/8 частину житлового будинку по АДРЕСА_1 право власності на який оформлено за ОСОБА_2, у порядку спадкування за законом після смерті матері.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що вказана земельна ділянка та житловий будинок було набуто її матір'ю ОСОБА_2 та батьком ОСОБА_2 за час перебування у шлюбі, тому таке майно є спільним сумісним майном подружжя. Після смерті матері ІНФОРМАЦІЯ_1 вона та ще три спадкоємці своєчасно звернулись до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, проте нотаріус відмовив їй у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно.

У грудні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом, із урахуванням уточнених позовних вимог станом на 3 вересня 2015 року просив визнати за нею право власності на 1/8 частину земельної ділянки по АДРЕСА_2 право власності на яку оформлено на ОСОБА_2, а також на 1/8 частину житлового будинку по АДРЕСА_1

Вказаний позов ОСОБА_1 пред'явлено з тих самих підстав, що і позов ОСОБА_1

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 30 листопада 2015 року позов задоволено частково. Визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за законом по 1/8 частині житлового будинку по АДРЕСА_1 Вирішено питання про розподіл судових витрат. В іншій частині позовів ОСОБА_1 та ОСОБА_1 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 28 січня 2016 року рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в первісному та зустрічному позовах у цій частині. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_1, в інтересах якої діє ОСОБА_6, просить скасувати судові рішення у справі, мотивуючи свої вимоги порушенням норм процесуального права і неправильним застосуванням норм матеріального права, та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга не містить доводів щодо незаконності рішення апеляційного суду в частині відмови в первісному та зустрічному позовах про визнання права власності на 1/8 частину житлового будинку по АДРЕСА_1 тому воно в цій частині не переглядається судом касаційної інстанції відповідно до ст. 335 ЦПК України.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та вивчивши обставини, необхідні для ухвалення судового рішення судом касаційної інстанції, вважає, що підстави для скасування рішення апеляційного суду відсутні.

Відповідно до ст. 22 КпШС (чинного на час отримання ОСОБА_2 у власність спірної земельної ділянки) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

За змістом ст. 6 ЗК України 1992 року громадяни України мають право на одержання у власність земельних ділянок, зокрема, для садівництва. Передача земельних ділянок у власність громадян провадиться місцевими Радами народних депутатів відповідно до їх компетенції за плату або безплатно. Безплатно земельні ділянки передаються у власність громадян, зокрема, для садівництва.

Порядок передачі земельних ділянок, зокрема, у приватну власність громадян Радами народних депутатів, визначено ст. 17 ЗК України 1992 року, Декретом Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року № 15 «Про приватизацію земельних ділянок» та Порядком передачі земельних ділянок у приватну власність громадян, затвердженим наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 15 лютого 1993 року № 10.

Положення ст. ст. 6, 17 ЗК України 1992 року, Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року № 15 «Про приватизацію земельних ділянок» та Порядку передачі земельних ділянок у приватну власність громадян, затвердженого наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 15 лютого 1993 року № 10, які були чинними на час приватизації ОСОБА_2 спірної земельної ділянки, дають підстави для висновку про те, що земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність для садівництва, є його власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку у земельному фонді.

Відповідний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду України від 22 лютого 2012 року (справа № 6-99цс11) та 16 грудня 2015 року (справа № 6-2710цс15).

Відмовляючи в позові в частині визнання права власності на 1/8 частину земельної ділянки в садовому товаристві «Вишеньки-2», право власності на яку оформлено на ОСОБА_2, суди першої та апеляційної інстанції виходили з того, що вказана земельна ділянка отримана у власність ОСОБА_2 у порядку безоплатної приватизації у 1997 році, є його особистою приватною власністю і не відноситься до спільного майна подружжя із ОСОБА_8, на яку спадщина не відкривалась.

Такі висновки судів відповідають нормам матеріального і процесуального закону, правовим висновкам Верховного Суду України, а також встановленим обставинам справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Доводи касаційної скарги про те, що земельне законодавство, чинне на час отримання ОСОБА_2 спірної земельної ділянки у приватну власність, не відносило такі земельні ділянки до особистого приватного майна одного із подружжя, а чинний на той час КпШС поширював правовий режим спільної сумісної власності на будь-яке майно, нажите подружжям за час шлюбу, ґрунтуються на неправильному тлумаченні норм матеріального права та суперечать вищевказаним правовим висновкам Верховного Суду України.

Доводи касаційної скарги, перевірені вивченням матеріалів справи, висновків судів не спростовують та не дають підстав вважати, що при розгляді справи було неправильно застосовано норми матеріального права або порушено норми процесуального права, які призвели до неправильного вирішення спору.

Згідно з ч. 3 ст. 332, п. 1 ч. 1 ст. 336 ЦПК України, за наслідками розгляду касаційної скарги суд касаційної інстанції має право постановити ухвалу про відхилення касаційної скарги і залишення оскаржуваних судових рішень в оскаржуваній частині без змін, оскільки судами не було допущено неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

З огляду на викладене, керуючись ч. 3 ст. 332, п. 1 ч. 1 ст. 336 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и в :

Касаційну скаргу ОСОБА_1, в інтересах якої діє ОСОБА_6, відхилити.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 30 листопада 2015 року та рішення апеляційного суду Київської області від 28 січня 2016 року в частині відмови у позовах ОСОБА_1 та ОСОБА_4 про визнання права власності на частину земельної ділянки у порядку спадкування залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.В. Кадєтова
Т.Л. Ізмайлова
Г.І. Мостова