РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2016 року Володимир-Волинський міський суд Волинської області в складі:

головуючої судді Пікули Н.В.

за участю секретаря Грабовської Г.О.

відповідача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Володимир-Волинський цивільну справу за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

ВСТАНОВИВ:

ПАТ Приватбанк звернулось в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обгрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що 14.09.2006 року відповідач уклала з позивачем кредитний договір № VOJWRK11011771, відповідно до умов якого позивач надав відповідачу кредит в сумі 4905,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 24 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Відповідач порушила умови кредитного договору і має прострочену заборгованість, яка станом на 04.08.2015 року становить 35610,49 грн., яка складається з: заборгованість за кредитом 4447,70 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом 12094,24 грн., заборгованість по комісії за користування кредитом 750,42 грн., пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором- 18318,13 грн., і просить стягнути з відповідача в їхню користь зазначену заборгованість та судові витрати в сумі 1218 грн.

В судове засідання представник позивача не зявився, направив до суду заяву в якій просить розгляд справи проводити у його відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_1 в судовому засіданні позов не визнала, пояснила, що жодних договорів з банком не укладала, кредит не одержувала, а підписи в анкеті позичальника та на кредитному договорі їй не належать. Крім того, з 2006 року позивач не предявляв до неї претензій щодо непогашеного кредиту.

Заслухавши пояснення відповідача, перевіривши матеріали справи та оцінивши їх в сукупності, суд приходить до висновку, що даний позов є необґрунтований і задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав.

Як вбачається з позовної заяви, що 14.09.2006 року ОСОБА_1 було отримано кредит в сумі 4905 грн. . зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 24 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Однак, відповідач від виконання умов кредитного договору відмовилась у звязку з чим виникла заборгованість на загальну суму 35610,49 грн., яка складається з: заборгованість за кредитом 4447,70 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом 12094,24 грн., заборгованість по комісії за користування кредитом 750,42 грн., пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором- 18318,13 грн., яку позивач просить стягнути з відповідача, а також судові витрати в сумі 1218 грн.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_1 пояснила, що кредитного договору з позивачем не укладала, коштів по ньому не отримувала. На кредитному договорі та заяві про надання кредиту підписи не її. Вважає, що хтось скориставшись копією її паспорта та ідентифікаційного номеру, які були в банку, отримав на її імя кредит. Також, нею не отримувалась меблева система «Віктор» на ТзОВ «Гербор-Холдинг» за даний кредит.

Судом встановлено, що на адресу відповідача у 2009 році було надіслано рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська про стягнення з неї заборгованості за кредитним договором.

Згідно відповіді голови Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська таке рішення даним судом не виносилось.

Як пояснила відповідач, з цього приводу нею 18.06.2009 року було надіслано відповідне звернення до прокуратури м. Дніпропетровська.

Дані про повідомлення відповідача про наявність у неї заборгованості за кредитним договором позивачем не надані.

За клопотанням відповідача, судом було призначено почеркознавчу експертизу для визначення достовірності підпису ОСОБА_1 в кредитному договорі.

Згідно висновку експерта № 60 від 21.03.2016 року, який виконаний завідувачем сектору технічних досліджень документів та почерку відділу криміналістичних видів досліджень Волинського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України, підпис, розміщений в рядку «Підпис» в графі «Позичальник» в розділі «7 Юридичні адреси сторін» на зворотній стороні другого аркуша кредитного договору № VOJWRK11011771 від 14.09.2006 року виконаний не ОСОБА_1, а іншою особою з наслідуванням підпису ОСОБА_1

Згідно статей 10, 60 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) цивільне судочинство здійснюються на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Відповідно до вимог частини 3 статті 11 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно статті 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, висновків експертів.

Висновок судової криміналістичної (почеркознавчої) експертизи у суду не викликає сумнівів у його достовірності, оскільки він не протирічить іншим даним, які встановлені в судовому засіданні під час розгляду даної справи та не спростовані будь-якими іншими доказами, наданими сторонами.

В силу статті 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори й інші правочини.

Відповідно до статті 626 ЦК України - договір є домовленість двох або більше сторін спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

В силу статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу.

Частиною 3 статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Угодами є вольові акти поведінки людей, при цьому вольовий характер угод виявляється у тому, що сторони, укладаючи угоду, мають намір досягнути певного правового результату. Внутрішнє бажання особи укласти ту чи іншу угоду й тим самим досягнути певного правового результату іменується волею. Однак наявність внутрішньої волі особи недостатньо для укладання угоди. Зовнішнє вираження внутрішнього бажання особи є волевиявлення.

Відповідно до частини 2 статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Статтею 1051 ЦК України передбачено, що позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеному у постанові від 11.03.2015 № 6-16цс15, який є обовязковим для застосування за правилами ст. 360-7 ЦПК України, відсутність позову про визнання кредитного договору недійсним як оспорюваного правочину не може бути перешкодою для неврахування інтересів позичальника при вирішенні справи за позовом банку до позичальника про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Таким чином, під час судового розгляду встановлено, що підпис в договорі від 14.09.2006 року виконаний не відповідачем ОСОБА_1, що в свою чергу свідчить відсутність її волевиявлення на укладення даного договору та невідповідність вимогам статтям 203, 1051 ЦК України. Зазначена обставина спростовує доводи позивача про те, що договір позики між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 був укладений та грошові кошти були передані позичальнику.

Позивачем не надано суду безперечних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог.

Аналізуючи досліджені в судовому засіданні докази у їх сукупності, суд приходить до висновку про недоведеність позовних вимог, у звязку з чим відмовляє позивачу у задоволенні позову, так як відповідач не підписувала кредитний договір, та позивач не надав суду доказів про те що саме ОСОБА_2 отримувала у банку грошові кошти.

Відповідно до статей 79, 88 ЦПК України з позивача на користь відповідача підлягають стягненню документально підтвердженні витрати на залучення експерта в сумі 900 грн. 28 коп.

На підставі викладено та відповідно до статей 11, 203, 207, 215, 626, 1051, 1054 ЦК України, керуючись статтями 10, 11, 60, 88, 212-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором в сумі 35610,49 грн., яка складається з: 4447,70 заборгованість за кредитом; 12094,24 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом, 750,42 грн. заборгованість по комісії за користування кредитом, 18318,13 грн. пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором, та судовий в сумі 1218,00 грн. відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Волинської області через Володимир-Волинський міський суд Волинської області шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Головуюча /-/ підпис

Згідно з оригіналом

Суддя Н.В. Пікула