У х в а л а

іменем україни

13 липня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Закропивного О.В., Коротуна В.М.,

Мазур Л.М., Писаної Т.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» до ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_5, про стягнення заборгованості, за зустрічним позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» про визнання договору іпотеки недійсним, виключення запису про обтяження нерухомого майна, за касаційною скаргою ОСОБА_4, поданою представником ОСОБА_6, на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2014 року публічне акціонерне товариство «Банк Кредит Дніпро»(далі - ПАТ «Банк Кредит Дніпро»; банк) звернулось до суду з указаним позовом; у вересні 2015 року банк змінив предмет позову та остаточно просив:

- стягнути із ОСОБА_4 на свою користь заборгованість за кредитним договором від 29 березня 2011 року № 290311-UАН у сумі 3 783 104 грн 66 коп., що складається з: суми несплаченої частки кредиту - 1 500 000 грн; суми несплачених відсотків за користування кредитними коштами - 1 467 563 грн 32 коп.; суми пені за несвоєчасне погашення часток кредиту - 219 000 грн; суми пені за несвоєчасне погашення нарахованих процентів - 167 909 грн 66 коп.; 3 % річних за несвоєчасну сплату нарахованих відсотків за користування кредитними коштами (п. 2 ст. 625 ЦК України) - 55 884 грн 29 коп.; суми інфляційної заборгованості за наданим кредитом - 210 000 грн; суми інфляційної заборгованості за несплаченими відсотками - 162 747 грн 39 коп.

На обґрунтування позовних вимог банк посилався на те, що 29 березня 2011 року між ним та ОСОБА_4 було укладено вказаний вище кредитний договір, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у сумі 1 500 000 грн на споживчі цілі, а позичальник зобов'язався прийняти, належним чином використати та повернути кредит у сумі 1 500 000 грн зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 19 % річних та кінцевим терміном повернення до 05 липня 2012 року (в редакції договору № 1 від 28 березня 2012 року про зміну кредитного договору); при цьому у разі порушення п. 4.3 кредитного договору плата за користування одержаним кредитом в період, який починається на наступний день за днем погашення кредиту і до дня фактичного повернення кредиту позичальником, встановлюється у розмірі 38 % річних.

Посилаючись на те, що банк виконав свої зобов`язання належним чином, надавши відповідачу грошові кошти, проте ОСОБА_4 у порушення умов договору свої зобов`язання належним чином не виконував, у зв'язку із чим станом на 01 жовтня 2014 року утворилась заборгованість у сумі 3 783 104 грн 66 коп., яку позивач просив стягнути з відповідача.

У серпні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду із зустрічним позовом, прийнятим судом до спільного розгляду з первинним позовом за ухвалою від 28 серпня 2015 року, в якому просив визнати недійсним договір іпотеки від 29 березня 2011 року № 290311-UAH-ІП, виключити з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис щодо заборони відчуження нерухомого майна за договором та про реєстрацію іпотеки нерухомого майна - котеджу літ. «Л», загальною площею 66,60 кв. м, що складає 1/50 частини від бази відпочинку «ІНФОРМАЦІЯ_1», та розташований за адресою: АДРЕСА_1.

На обґрунтування зустрічного позову ОСОБА_4 посилався на те, що у забезпечення виконання ним зобов`язань за вказаним вище кредитним договором між сторонами було укладено договір іпотеки від 29 березня 2011 року № 290311-UАН-ІП, згідно з яким відповідач передав в іпотеку вказане вище нерухоме майно, а саме: котедж літ. «Л», загальною площею 66,60 кв. м (в т. ч. навіс «л» та ганок), що складає 1/50 частини від бази відпочинку «ІНФОРМАЦІЯ_1».

Посилаючись на те, що договір іпотеки укладено без наявності згоди всіх співвласників, за відсутності доказів реєстрації безпосередньо за відповідачем майна, визначеного в договорі іпотеки, вважав, що такий договір має бути визнаний недійсним, оскільки укладений з порушенням ст. ст. 5, 6 Закону України «Про іпотеку».

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 грудня 2015 року первинний позов задоволено частково.

Стягнуто із ОСОБА_4 на користь ПАТ «БанкКредит Дніпро» заборгованість за кредитним договором від 29 березня 2011 року № 290311-UAH, що утворилась станом на 01 жовтня 2014 року та становить 3 465 685 грн 36 коп., яка складається з: 1 500 000 грн - простроченого кредиту, 1 467 563 грн 32 коп. - прострочених відсотків за користування кредитними коштами, 181 200 грн - пені за несвоєчасне погашення кредиту, 119 993 грн 09 коп. - пені за несвоєчасне погашення нарахованих відсотків та 196 928 грн 95 коп. - індексу інфляції.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 лютого 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 грудня 2015 року залишено без змін.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4 - ОСОБА_6, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати судові рішення першої та апеляційної інстанцій і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні первинного позову та задовольнити зустрічний позов.

Інші співвласники бази відпочинку «ІНФОРМАЦІЯ_1» не оскаржують та не заперечують проти вказаних вище рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги та заперечення ПАТ «Банк Кредит Дніпро» на неї, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно із ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції, частково задовольняючи первинний позов, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що відповідач порушив умови кредитного договору, внаслідок чого утворилася заборгованість, яка підлягає стягненню з останнього за розрахунком банку з урахуванням пені в межах строку позовної давності та інфляційних втрат.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суди попередніх інстанцій врахували згоду ОСОБА_5 на укладання та підписання кредитного договору, договору іпотеки та договору № 1 про зміну договору іпотеки, а також виходили з того, що здійснення відповідачем права розпорядження своєю часткою у праві спільної часткової власності не припинить спільну власність і не потягне за собою жодних змін у правовому статусі нового учасника у порівнянні з колишнім, адже предметом розпорядження виступає конкретне, чітко визначене та виділене в натурі майно, а не частка у праві спільної часткової власності, що поширюється на усе майно і в такому випадку власник майна має право самостійно вирішити питання про передачу цього майна в іпотеку, а отримання згоди від будь-якої особи на розпорядження своєю власністю в такий спосіб законом не вимагається.

Колегія суддів суду касаційної інстанції вважає, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені із дотриманням норм матеріального і процесуального права з огляду на наступне.

Судами попередніх інстанцій установлено та підтверджується матеріалами справи, що 29 березня 2011 року між ПАТ «Банк Кредит Дніпро» та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір № 290311-UАН, за умовами якого позивальник отримав споживчий кредит у сумі 1 500 000 грн на споживчі цілі зі сплатою за користування кредитом 19 % річних, а у разі порушення п. 4.3 кредитного договору щодо своєчасного погашення кредиту - у розмірі 38 % річних, з кінцевим терміном повернення до 05 липня 2012 року (в редакції договору № 1 від 28 березня 2012 року про зміну кредитного договору).

Пунктом 4.3 кредитного договору передбачено термін виконання грошового зобов'язання, а пунктом 1.4 кредитного договору - збільшення плати за користування кредитом у період, який починається на наступний день за днем погашення кредиту, визначеного п. 4.3 договору, з 19 до 38 % річних.

Відповідно до п. 8.1 кредитного договору за несвоєчасне погашення частки одержаного кредиту відповідно до графіку погашення кредиту, а також відсотків за користування кредитом, позичальник сплачує банку за кожен день прострочення пеню у розмірі 0,04 %, але не більше подвійної ставки НБУ від суми простроченої заборгованості за кредитом та відсотками (а. с. 9-13, т. 1).

Також судами установлено, що 29 березня 2011 року на забезпечення виконання відповідачем зобов`язань за кредитним договором між сторонами укладено договір іпотеки № 290311-UАН-ІП, а 28 березня 2012 року договір № 1 про зміну договору іпотеки, згідно з яким відповідач передав в іпотеку позивачу нерухоме майно: котедж літ. «Л», загальною площею 66,60 кв. м (в т. ч. навіс «л» та ганок), що складає 1/50 частини від бази відпочинку «ІНФОРМАЦІЯ_1», що розташована за адресою: АДРЕСА_1, вартістю 2 070 978 грн 26 коп. (а. с. 31-35, т. 1).

Обґрунтовуючи позовні вимоги, банк посилався на те, що відповідач свої зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконував, у зв'язку із чим виникла заборгованість, яка станом на 01 жовтня 2014 року за розрахунками позивача становила 3 783 104 грн 66 коп. та складалася з: суми несплаченої частки кредиту - 1 500 000 грн; суми несплачених відсотків за користування кредитними коштами - 1 467 563 грн 32 коп.; суми пені за несвоєчасне погашення частки кредиту - 219 000 грн; суми пені за несвоєчасне погашення нарахованих процентів - 167 909 грн 66 коп.; 3 % річних за несвоєчасну сплату нарахованих відсотків за користування кредитами (п. 2 ст. 625 ЦК України) - 55 884 грн 29 коп.; суми інфляційної заборгованості за наданим кредитом - 210 000 грн; суми інфляційної заборгованості за несплаченими відсотками - 162 747 грн 39 коп.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За приписами ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч. 2 ст. 625 ЦК України).

Колегія суддів суду касаційної інстанції погоджується з висновком судів попередніх інстанцій про відсутність доказів повернення відповідачем у встановлений договором строк суми кредиту та відсотків за користування кредитним коштами, у зв'язку із чим наявні підстави для стягнення з відповідача суми кредиту та відсотків за користування кредитом в розмірі 1 500 000 грн та 1 467 563 грн 32 коп. відповідно, а також інфляційних втрат у розмірі 196 928 грн 95 коп. та пені за несвоєчасне повернення кредиту у розмірі 181 200 грн і пені за несвоєчасне повернення відсотків за користування кредитом у розмірі 119 993 грн 09 коп., розрахунок якої було здійснено судами з урахуванням заяви відповідача про застосування строку позовної давності.

При цьому судом апеляційної інстанції вмотивовано відхилено доводи заявника ОСОБА_4 щодо неправомірного стягнення з нього інфляційних втрат, оскільки за змістом ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4, суди попередніх інстанцій врахували вимоги ст. ст. 355, 356, 361 ЦК України, ст. ст. 5, 6 Закону України «Про іпотеку» в редакції, чинній на час укладення договору іпотеки, а також нотаріально засвідчені заяви дружини ОСОБА_4 - ОСОБА_5 про згоду на укладання та підписання кредитного договору, договору іпотеки та договору № 1 про зміну договору іпотеки, дійшовши обґрунтованого висновку, що предметом розпорядження виступає конкретне, чітко визначене та виділене в натурі майно, а не частка у праві спільної часткової власності, а тому отримання згоди від усіх співвласників бази відпочинку «ІНФОРМАЦІЯ_1» на розпорядження своєю власністю в такий спосіб законом не вимагається.

При цьому, як зазначалося вище, інші співвласники бази відпочинку «ІНФОРМАЦІЯ_1» не оскаржують та не заперечують проти вказаних вище рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

Докази та обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі, спростовуються матеріалами справи та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами першої та апеляційної інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів першої та апеляційної інстанцій щодо їх оцінки.

Зважаючи на вищевикладене та керуючись ст. ст. 336, 337, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргуОСОБА_4, подану представником ОСОБА_6, відхилити.

Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська

Судді: О.В. Закропивний

В.М. Коротун

Л.М. Мазур

Т.О. Писана