Ухвала

іменем україни

07 липня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Фаловської І.М., Кафідової О.В., Колодійчука В.М.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» в особі філії «Слобожанське регіональне управління» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на заочне рішення Київського районного суду м. Харкова від 19 вересня 2014 року та рішення апеляційного суду Харківської області від 22 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2015 року публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» в особі філії «Слобожанське регіональне управління» (далі - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» в особі філії «Слобожанське РУ») звернулося до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що відповідно до укладеного між сторонами кредитного договору від 27 лютого 2007 року ОСОБА_4 отримав кредит у розмірі 100 000 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 11 % річних зі строком користування до 27 лютого 2023 року. В порушення умов договору відповідач зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконав. У зв'язку з порушенням зобов'язань за кредитним договором відповідач в період з 17 січня 2012 року по 13 березня 2014 року має заборгованість перед банком у розмірі 20 817,99 доларів США (що еквівалентно 201 922,01 грн. за офіційним курсом Національного банку України (далі - НБУ) станом на 03 березня 2014 року) та 2 070 468,20 грн., яка складається з наступного: 19 988,48 доларів США - прострочена заборгованість по сплаті процентів за кредитом; 2 052 086,20 грн. - пеня за прострочення погашення процентів по кредиту, процентам, комісії; 707 грн. - сума строкової заборгованості по щомісячній комісії; 17 675 грн. - сума простроченої заборгованості по щомісячній комісії; 829,51 доларів США - строкова заборгованість по сплаті процентів за кредитом.

Враховуючи викладене, ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» в особі філії «Слобожанське РУ» просило стягнути вказану заборгованість з ОСОБА_4 на свою користь.

Заочним рішенням Київського районного суду м. Харкова від 19 вересня 2014 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» в особі філії «Слобожанське РУ» АТ «Банк «Фінанси та Кредит» заборгованість за кредитним договором у розмірі 20 817,99 доларів США (що еквівалентно 201 922,01 грн. за офіційним курсом НБУ станом на 03 березня 2014 року) та 2 070 468,20 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 22 грудня 2015 року заочне рішення суду першої інстанції в частині визначення розміру пені, яка підлягає стягненню змінено. Зменшено розмір стягнутої з ОСОБА_4 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» пені з 2 070 468,20 грн. до 202 000 грн. У решті рішення місцевого суду залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, мотивуючи свою вимогу неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням нормпроцесуального права, просить скасувати рішення місцевого й апеляційного судів та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга не може бути задоволені з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що 27 лютого 2007 року між сторонами укладено кредитний договір, відповідно до умов якого ОСОБА_4 отримав кредит у розмірі 100 000 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 11 % річних. Строк користування кредитом до 27 лютого 2023 року.

27 лютого 2007 року між банком та ОСОБА_4 був укладений іпотечний договір, згідно умов якого ОСОБА_4 передав банку в іпотеку у якості забезпечення повернення кредитних коштів за кредитним договором нерухоме майно: трикімнатну квартиру, яка йому належить на праві власності.

Взяті на себе зобов'язання за кредитним договором ОСОБА_4 належним чином не виконував, внаслідок чого утворилася кредитна заборгованість, у рахунок погашення якої ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» зверталося до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Рішенням суду звернуто стягнення на нерухоме майно - трикімнатну квартиру, яка належить боржнику, з метою погашення кредитної заборгованості.

Проте, позичальник і надалі не виконував умови кредитного договору, а з 17 січня 2012 року по 03 березня 2014 року в останнього утворилася нова заборгованість у розмірі 20 817,99 доларів США по простроченим зобов'язанням, що за курсом НБУ складає 201 922,01 грн., та 2 070 468,20 грн. пені.

Так, з матеріалів справи вбачається, а відповідач та його представник не заперечували, що остаточно з банком ОСОБА_4 не розрахувався.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1054 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених законом або договором.

Відповідно до вимог ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Припинення зобов'язання передбачено також статтями 600, 601, 604-609 ЦК України.

Судами вірно встановлено, що жодної з підстав, передбачених вказаними вище нормами, щодо припинення кредитних зобов'язань відповідачем не доведено.

Відповідно до ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Частиною 1 ст. 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції в незміненій частині, з висновком якого погодився й апеляційний суд, відповідно до вимог статей 10, 11, 60 ЦПК України дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності та надавши їм належну оцінку, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, обґрунтовано виходив із того, що позичальник зобов'язаний повернути банку кредит на умовах та в строки, визначені кредитним договором. Наявність судового рішення про задоволення позовних вимого кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору та не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум передбачених умовами кредитного договору.

Змінюючи рішення місцевого суду, апеляційний суд провів обґрунтований розрахунок суми боргу, з урахуванням рішення апеляційного суду Харківської області від 01 квітня 2015 року, та вірно визначив період виникнення заборгованості з 17 січня 2012 року по 03 березня 2014 року, а також її розмір, зменшивши розмір пені з 2 070 468,20 грн. до 202 000 грн., що відповідає вимогам ч. 3 ст. 551 ЦК України.

При цьому, суд апеляційної інстанції вірно врахував, що експертом не надано відповіді на поставлені запитання по розрахунку відсотків, тому обґрунтовано погодився з наданим банком розрахунком та відхилив розрахунок, наданий відповідачем, а також дав відповідну правову оцінку цим обставинам справи у повному обсязі.

Таким чином, судом першої інстанції в незміненій частині та апеляційним судом при розгляді справи дотримано вимоги закону, у зв'язку з чим колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити, а рішення місцевого суду в незміненій частині та рішення апеляційного суду залишити без змін.

Крім того, апеляційний суд розглянув апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції відповідно до вимог та в межах, встановлених ст. 303 ЦПК України.

Докази та обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні місцевим судом в незміненій частині та апеляційним судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргуОСОБА_4 відхилити.

Заочне рішення Київського районного суду м. Харкова від 19 вересня 2014 року в незміненій частині та рішення апеляційного суду Харківської області від 22 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: І.М. Фаловська

О.В. Кафідова

В.М. Колодійчук