Справа №469/796/14-ц 19.07.2016 19.07.2016
Провадження №22-ц/784/1581/16
Справа №469/796/14-ц
Провадження № 22-ц/784/1581/16 Головуючий першої інстанції: Старчеус О.П.
Категорія: 50 Суддя-доповідач апеляційного суду: ОСОБА_1
У Х В А Л А

Іменем України

19 липня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого: Базовкіної Т.М..,

суддів: Кушнірової Т.Б., Яворської Ж.М.,

із секретарем судового засідання: Лептугою С.С.

за участю: позивачки ОСОБА_2, її представника ОСОБА_3, відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4

на рішення Березанського районного суду Миколаївської області від 29 квітня 2016 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання договору дарування недійсним,

в с т а н о в и л а :

У липні 2014 р. ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання договору дарування недійсним.

В обґрунтування своїх вимог позивачка вказувала, що після смерті сестри ОСОБА_5, яка померла 11 грудня 2012 р. вона звернулася до нотаріуса з приводу прийняття спадщини за заповітом після її смерті, від якого їй стало відомо, що сестра в жовтні 2002 р. подарувала належний їй житловий будинок в с. Коблеве по вул. Шкільна, 20, Березанського району Миколаївської області відповідачу.

Посилаючись на те, що сестра на момент укладення договору тяжко хворіла і перебувала у стані, коли не могла розуміти значення своїх дій або керувати ними, позивачка просить визнати недійсним договір дарування житлового будинку № 20 по вул. Шкільній в с. Коблеве Березанського району Миколаївської області, укладений 25 жовтня 2002 р. між ОСОБА_5 та ОСОБА_4, посвідчений державним нотаріусом Березанської державної нотаріальної контори Миколаївської області ОСОБА_6 та зареєстрований в реєстрі № 2216.

Рішенням Березанського районного суду Миколаївської області від 29 квітня 2016 р., у якому ухвалою того ж суду від 26 травня 2016 р. виправлено описку, позов задоволено.

Визнано договір дарування житлового будинку №20 по вул. Шкільній в с. Коблеве Березанського району Миколаївської області, укладений 25 жовтня 2002 р. між ОСОБА_5 та ОСОБА_4, який посвідчено державним нотаріусом Березанської державної нотаріальної контори ОСОБА_6 та зареєстровано в реєстрі за №2216 недійсним.

В апеляційній скарзі відповідач вказує, що при ухваленні рішення суд неповно зясував обставини, що мають значення для справи, рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, у звязку з чим просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, представника позивача, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із таких підстав.

З матеріалів справи вбачається та судом встановлено, що ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 на праві приватної власності належав житловий будинок з надвірними спорудами № 20 по вул. Шкільній в с. Коблеве Березанського району Миколаївської області на підставі свідоцтва про право власності на житловий будинок, виданого виконавчим комітетом Коблівської сільської ради Миколаївської області 08 жовтня 2002 р. за № 513.

25 жовтня 2002 р. за нотаріально посвідченим договором дарування ОСОБА_5 подарувала, а ОСОБА_4 прийняв у дар житловий будинок з надвірними спорудами № 20 по вул. Шкільній в с. Коблеве Березанського району Миколаївської області.

11 грудня 2012 р. ОСОБА_5 померла, залишився заповіт на все належне їй на час смерті майно на ім'я її рідної сестри ОСОБА_2, яка звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, а тому в силу ст. ст. 1268, 1269, 1270 ЦК України є такою, що прийняла спадщину.

За життя 05 серпня 2011 р. ОСОБА_5 звернулась до суду із позовом про визнання недійсним договору дарування від 25 жовтня 2002 р., посилаючись на те, що не мала наміру укладати договір дарування на користь ОСОБА_4, який є сторонньою особою, і його не підписувала.

Після смерті ОСОБА_5 за заявою її правонаступника ОСОБА_2 позовну заяву було залишено без розгляду.

Звертаючись з даним позовом, ОСОБА_2 посилалась на те, що через важкий стан здоров'я ОСОБА_5 не усвідомлювала значення своїх дій під час укладання договору дарування на користь ОСОБА_4, не розуміла свої дії та не могла ними керувати.

Оскільки оспорюваний договір було укладено до 01 січня 2004 р. (тобто до набрання чинності новим ЦК України), спірні правовідносини регулюються ЦК УРСР 1963 р., а тому суд помилково при вирішенні спору керувався нормами ЦК України.

За договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність (ч. 1 ст. 243 ЦК УРСР 1963 р.).

Недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей (ч. 1 ст. 48 ЦК УРСР).

Частиною 1 ст. 55 ЦК УРСР 1963 р. передбачено, що угода, укладена громадянином, хоч і дієздатним, але який в момент її укладення перебував у такому стані, коли він не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цього громадянина.

З огляду на викладене підставою для визнання правочину недійсним за ч. 1 ст. 55 ЦК УРСР 1963 р. (аналогічні положення містяться у ч. 1 ст. 225 ЦК України) є встановлена судом повна (беззастережна) неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

В пункті 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо); для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК України зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін; справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК.

Якщо у справі необхідно встановити психічний стан здоров'я, призначення експертизи є обовязковим за клопотанням хоча б однієї із сторін (.п. 2 ст. 145 ЦПК України).

По справі судом двічі призначалася посмертна судова психіатрична експертиза.

Як зазначено у висновку судово-психіатричної експертизи № 134-К (т. 1 а.с. 172-177), ОСОБА_5 страждала розладом здоров'я у вигляді гострого порушення мозкового кровообігу з лівостороннім геміпарезом верхньої та нижньої кінцівок, парезу лицевого нерву з порушенням мови, гіпертонічної хвороби 2-3 ступеню з кризовим перебігом, дісциркуляторної енцефалопатії з кризами, загального генералізованого атеросклерозу, церебрального атеросклерозу 2 ступеню з гіпертонією (кризовий перебіг), ішемічної хвороби серця, атеросклеротичного кардіосклерозу, серцевої недостатності 2 ступеню, наслідком чого було порушення когнітивних функцій головного мозку. Ці патологічні зміни призводять до психічних розладів, на підставі чого зроблений висновок, що на момент укладення угоди, 25 жовтня 2002 р., ОСОБА_5 не могла керувати своїми діями та розуміти їх значення.

Згідно висновку комісійної судово-медичної експертизи № 366 (т. 2 а.с. 26-36), проведеної експертами Комунальної установи «Одеське обласне бюро судово-медичних експертиз», незважаючи на те, що даних щодо наявності у ОСОБА_5 психічної хвороби немає, вона на момент укладення договору дарування житлового будинку 25 жовтня 2002 р. страждала на таку соматичну патологію, яка, безсумнівно, перешкоджала можливості правильно сприймати ті чи інші події та оцінці їх значення, таким чином, ОСОБА_5 на момент укладення угоди, тобто 25 жовтня 2002 р., не могла розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Дані висновки експертів узгоджуються також з поясненнями свідків ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, які були допитані в суді першої інстанції, та підтверджували, що внаслідок хвороби ОСОБА_5 на час укладання оспорюваного договору не могла керувати своїми діями та не розуміла події, які відбувалися.

З урахуванням викладених обставин суд правильно дійшов висновку про доведеність позову.

Те, що суд помилково керувався при вирішенні спору нормами ЦК України не вплинуло на правильність висновків суду, оскільки норми ЦК УРСР 1963 р., які регулюють спірні правовідносини, є, в більшості, ідентичними положенням ЦК України щодо недійсності угод, вчинених особою, яка не визнана недієздатною, але в момент вчинення правочину перебувала у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій (або) не могла керувати ними.

Доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу.

Так, посилання в апеляційній скарзі на наявність підстав для залишення позовної заяви без розгляду через неявку позивача є помилковим, оскільки, як вбачається із журналів судових засідань, позивачка ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_3 були присутні в останньому судовому засіданні в суді першої інстанції 29 квітня 2016 р., а тому помилкове зазначення про їх повторну неявку у рішенні суду було виправлено ухвалою суду від 26 травня 2016 р.

Щодо доводів відносно підроблення медичної картки на ім'я ОСОБА_5 у звязку з невідповідністю наявної на ній дати її заведення та записів за 2002-2003 роки відомостям з Березанської ЦРЛ, то такі твердження не можуть бути взяті до уваги, оскільки призначена судом для зясування обставин щодо справжності цієї медичної картки та наявних в ній записів щодо стану здоровя ОСОБА_5 за вказаний період часу не була проведена через непроведення оплати, а встановити такі обставини без висновку фахівців за наявними у справі доказами не є можливим.

Також помилковим є доводи апеляційної скарги щодо відсутності у ОСОБА_2 права на звернення до суду, оскільки з витребуваної апеляційним судом копії спадкової справи вбачається, що ОСОБА_2 18 грудня 2012 р. звернулася до Березнаської державної нотаріальної контори Миколаївської області із заявою про прийняття спадщини, яка відкрилася після смерті ОСОБА_5 Посилання при цьому в апеляційній скарзі на те, що судом не перевірено наявність у позивача оригіналу заповіту ОСОБА_5 (у справі є лише копія його дублікату) не заслуговує на увагу, оскільки перевірка справжності дублікату заповіту ОСОБА_5 не було предметом даного спору.

З урахуванням викладеного колегія суддів не вбачає підстав для скасування оскаржуваного рішення суду.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити, рішення Березанського районного суду Миколаївської області від 29 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий Судді: