22-ц/775/895/2016(м)
Головуючий у 1-й інстанції Мохов Є.І.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

07 грудня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області в м. Маріуполі у складі:

головуючої - Биліни Т.І.,

суддів Принцевської В.П., Сорока Г.П.,

при секретарі Зал Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Волноваського районного суду Донецької області від 20 жовтня 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про розподіл майна, -

в с т а н о в и л а:

Рішенням Волноваського районного суду Донецької області від 20 жовтня 2016 року вказаний позов задоволено. Квартира АДРЕСА_1, яка складається з трьох кімнат, жилою площею 29,30 кв.м., загальною площею 43,80 кв.м. визнана спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_2 За ОСОБА_3 визнано право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1. Вирішено питання щодо судового збору. З ОСОБА_2 на користь держави стягнуто судовий збір у сумі 551,20 грн.

Не погодившись з вказаним рішенням ОСОБА_2, посилаючись на його необґрунтованість, порушення норм матеріального та процесуального права, подала апеляційну скаргу в якій просила рішення Волноваського районного суду Донецької області від 20 жовтня 2016 року скасувати, постановити нове, яким відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що позивач не набув права на спірне нерухоме майно, оскільки він не був стороною договору довічного утримання. Позивач не давав своєї згоди на укладення нею договору довічного утримання та не надав належних доказів своєї участі в утриманні відчужувача. Суд першої інстанції не врахував, що спірна квартира була набута відповідачем в особистих інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей та дійшов помилкового висновку, що вона набувалася в інтересах сімї.

В судовому засіданні ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_4, діючий на підставі договору, підтримали доводи апеляційної скарги, просили їх задовольнити.

Позивач ОСОБА_3 та представник позивача ОСОБА_5 в судове засідання апеляційної інстанції не зявилися, про час та місце розгляду справи були попереджені належним чином, підтвердженням чого є телефонограми, зареєстровані в журналі телефонограм Апеляційного суду.(а.с.63-65)

За змістом ст. ст. 11, 27 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми процесуальними правами на власний розсуд.

Зважаючи на положення ч. 2 ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення відповідача та його представника, дослідивши письмові матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів апеляційної інстанції, дійшла висновків, що оскаржуване рішення відповідає вказаним вимогам в повній мірі.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 отримала у власність квартиру АДРЕСА_2, загальною площею 43,80 кв.м., житловою площею 29,30 кв.м у період шлюбу, внаслідок сумісних старань кожного, а тому є спільною власністю подружжя.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з вказаним висновком, оскільки відповідно до положень ст. 744 ЦК України договір довічного утримання це договір, за яким одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність жилий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобовязується забезпечувати відчужувача утриманням та доглядом довічно.

Тобто, цей договір є оплатним. Оплатність для набувача полягає в необхідності здійснювати майнове утримання замість отриманого житла. Для відчужувача в тому, що, після передачі у власність речі, він може вимагати від набувача вчинення певних дій надання матеріального забезпечення.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_6 та ОСОБА_2 25.12.2007 року уклали договір довічного утримання, відповідно якого остання зобовязалася довічно повністю утримувати гр. ОСОБА_6, забезпечувати харчуванням, одягом, доглядом, необхідною допомогою. Зберігати у безоплатному довічному проживанні усю квартиру. У обох сторін є право користування допоміжними приміщеннями та службами квартири. Грошова оцінка зазначених у цьому договорі видів матеріального забезпечення за згодою сторін визначається у сумі 50,00грн. у місяць.(а.с.2)

Згідно довідки характеристики, виданої КП Волноваським БТІ право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_7 на підставі договору довічного утримання від 25.12.2007 року. (а.с.3)

Згідно свідоцтва про шлюб позивач та відповідач уклали шлюб 27.11.1988 року, а розірвали за рішенням суду від 12.08.2016 року.(а.с.5, 29)

З наведеного вбачається, що спірна квартира була набута відповідачем під час шлюбу.

Відповідно до положень ч.ч.1, 2, 3 ст. 61 СК України, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Посилання відповідача, що договір довічного утримання був укладений нею з метою отримання квартири, яку в подальшому вона планувала подарувати одній із дочок, народжених у шлюбі із позивачем, свідчить, що договір був укладений в інтересах сім'ї.

З огляду на вказане доводи апеляційної скарги, що позивач не набув права на спірне нерухоме майно, так як він не був стороною договору довічного утримання та не давав своєї згоди на укладення нею вказаного договору непереконливі.

Доводи апеляційної скарги, що позивач не надав належних доказів своєї участі в утриманні відчужувача необґрунтовані.

Відповідач в свою чергу не надала доказів які б спростували пояснення свідків, допитаних в суді першої інстанції та що подружжя уклало між собою шлюбний договір яким змінено передбачений законом режим спільної сумісної власності.

Згідно п. 23 Постанови Пленуму ВСУ № 11 від 21.12.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства про права на шлюб, розірвання шлюбу та визнання його недійсним та поділ подружжя» спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобовязальними правовідносинами, тощо.

З аналізу зазначених норм цивільного та сімейного законодавства у сукупності колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновків, що, визначаючи правовий режим майна за договором довічного утримання (догляду), укладеного під час перебування набувача за цим договором у шлюбі, суд першої інстанції вірно встановив, що цей договір був укладений саме в інтересах сім'ї, а інший з подружжя, не зазначений у договорі довічного утримання (догляду) як набувач, виконував обов'язки за таким договором солідарно з набувачем.

Усі доводи апеляційної скарги щодо невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи колегія суддів переглянула і дійшла висновків, що судом першої інстанції фактичні обставини з`ясовані повно та всебічно, висновки суду відповідають встановленим фактам. Суд розглянув цивільну справу з дотриманням загальних засад цивільного судочинства - принципу змагальності сторін і диспозитивності цивільного судочинства, що передбачено ст. 11 ЦПК України.

Враховуючи вищенаведене, а також, те, що апеляційним судом не встановлено порушень судом першої інстанції при розгляді цієї справи вимог матеріального чи процесуального законів або неправильної оцінки досліджених по справі доказів, то підстав для задоволення апеляційної скарги і скасування судового рішення немає.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Волноваського районного суду Донецької області від 20 жовтня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга може бути подана безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили цією ухвалою.

Головуючий: Т.І. Биліна

Судді: В.П. Принцевська

ОСОБА_8