Справа №474/272/16-ц 20.07.2016 20.07.2016 20.07.2016
Провадження №22-ц/784/1750/16
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 липня 2016 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючої: Буренкової К.О.,

суддів: Крамаренко Т.В., Ямкової О.О.,

із секретарем судового засідання: Лівшенком О.С.,

за участі: ОСОБА_1 представника відповідача,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

ПАТ «Миколаївобленерго»

на рішення Врадіївського районного суду від 09 червня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ПАТ «Миколаївобленерго» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И Л А :

В квітні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ПАТ «Миколаївобленерго» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

ОСОБА_2 зазначав, що з 17 липня 2014 року він працював на посаді електромонтера з експлуатації розподільних мереж ІІІ кваліфікаційної групи з ремонту та технічного обслуговування підстанцій № 35/10кВ і трансформаторних підстанцій 10/04 кВ філії Врадіївського району Західного округу ПАТ «Миколаївобленерго».

У зв`язку з врученням йому повістки про виклик до Первомайсько - Врадіївського райвійськкомісаріату він пройшов медичну комісію та був визнаний придатним для проходження військової служби.

Отримавши мобілізаційне розпорядження він повідомив за місцем своєї роботи про призив його до військової служби. Наказом директора ПАТ «Миколаївобленерго» № 519-к від 17 квітні 2015 року його було звільнено з роботи у зв`язку з призивом на військову службу на підставі п. 3 ст. 36 КЗпП України. З 22 квітня 2015 року він перебуває на військовій службі, яку проходить у військовій частині № НОМЕР_1 .

06 лютого 2016 року він звернувся до ПАТ «Миколаївобленерго» щодо допущеного порушення з приводу його звільнення з роботи, а саме вимог ст. 119 КЗпП України та просив добровільно поновити його на роботі, виплатити йому середній заробіток за період вимушеного прогулу.

23 лютого 2016 року ПАТ «Миколаївобленерго» на його адресу направило лист за вихідним № 01/35-1424, згідно якого йому було відмовлено в поновленні на роботі та виплаті середнього заробітку.

Посилаючись на наведене, позивач просив, а саме: визнати незаконним та скасувати наказ ПАТ «Миколаївобленерго» №519-к від 17 квітня 2015 року про звільнення його з посади електромонтера з експлуатації розподільних мереж ІІІ кваліфікаційної групи з ремонту та технічного обслуговування підстанцій № 35/10кВ і трансформаторних підстанцій 10/04 кВ філії Врадіївського району Західного округу ПАТ «Миколаївобленерго»; поновити його на роботі з 17 квітня 2015 року, стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 59852 грн.03 коп. та 10000 грн. моральної шкоди.

16 травня 2016 року ОСОБА_2 зменшив позовні вимоги та остаточно просив визнати незаконним та скасувати наказ ПАТ «Миколаївобленерго» №519-к від 17 квітня 2015 року про звільнення його з роботи; поновити його на роботі з 17 квітня 2015 року; стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 18 квітня 2015 року по 23 травня 2016 року у розмірі 62966 грн.61 коп.

30 травня 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду із заявою про зменшення позовних вимог в частині щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 18 квітня 2015 року по 30 травня 2016 року і просив визначити його в розмірі 60106 грн. 38 коп. із врахуванням отриманої ним вихідної допомоги при звільненні.

Рішенням Врадіївського районного суду від 09 червня 2016 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Постановлено:

- поновити строк звернення до суду, визнати незаконним та скасувати наказ директора ПАТ «Миколаївобленерго» № 519 - к від 17 квітня 2015 року про звільнення ОСОБА_2 з посади електромонтера з експлуатації розподільних мереж ІІІ кваліфікаційної групи з ремонту та технічного обслуговування підстанцій № 35/10кВ і трансформаторних підстанцій 10/04 кВ філії Врадіївського району Західного округу ПАТ «Миколаївобленерго»;

- поновити ОСОБА_2 на посаді електромонтера з експлуатації розподільних мереж ІІІ кваліфікаційної групи з ремонту та технічного обслуговування підстанцій № 35/10кВ і трансформаторних підстанцій 10/04 кВ філії Врадіївського району Західного округу ПАТ «Миколаївобленерго» з 18 квітня 2015 року;

- стягнути з ПАТ «Миколаївобленерго» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 58 288 грн. 54 коп.;

- стягнути з ПАТ «Миколаївобенерго» в дохід Державного бюджету України судовий збір в сумі 1 378 грн.;

- стягнути з ПАТ «Миколаївобленерго» на користь ОСОБА_2 понесені ним витрати на оплату правової допомоги в розмірі 4 206 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ПАТ «Миколаївобленерго» просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову. Відповідач посилається на те, що висновки суду не відповідають положенням ч. 3 ст. 119 КЗпП України, в редакції яка була чинною на час розірвання трудового договору з позивачем.

Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія вважає, що її слід відхилити із таких підстав.

Як вбачається із матеріалів справи, позивач з 17 липня 2014 року працював на посаді електромонтера з експлуатації розподільних мереж ІІІ кваліфікаційної групи з ремонту та технічного обслуговування підстанцій № 35/10кВ і трансформаторних підстанцій 10/04 кВ філії Врадіївського району Західного округу ПАТ «Миколаївобленерго» (а.с. 5-6,13).
Згідно повістки Первомайсько - Врадіївського райвійськкомісаріату (далі - військовий комісаріат), ОСОБА_2 був призваний на строкову військову службу (а.с. 30).
В зв`язку з призовом на військову службу позивача було звільнено з роботи наказом відповідача № 519-к від 17 квітні 2015 року (призов працівника на військову службу), на підставі п. 3 ч. 1 ст. 36 КЗпП України (а.с.31).
Відповідно до ч. 3 ст. 119 КЗпП України (в редакції на квітень 2015 року), за працівниками, призваними на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року, зберігаються місце роботи, посада і компенсується із бюджету середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, в яких вони працювали на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності. Виплата таких компенсацій із бюджету в межах середнього заробітку проводиться за рахунок коштів Державного бюджету України в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Між тим, Указом Президента України від 14 січня 2015 року «Про часткову мобілізацію», який набрав чинності 20 січня 2015 року, оголошено проведення часткової мобілізації, в тому числі на території Миколаївській області.

Законом України від 27 березня 2014 року № 1169- VIІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо забезпечення проведення мобілізації» (набрав чинності з 01 квітня 2014 року) внесено зміни до КЗпП України, законів України «Про військовий обов`язок і військову службу», «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Статтею 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» визначено, що мобілізація це комплекс заходів, які здійснюються в мирний час з метою підготовки національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, підприємств, організацій, установ на функціонування в умовах особливого періоду.

Таким чином, згідно чинним законодавством після оголошення Президентом мобілізації в Україні наступає особливий період.

Особливий період це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію.

Згідно ч. 2 ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», за громадянами України, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, але не більше одного року, зберігаються місце роботи (посада), середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, незалежно від підпорядкування та форм власності.

Пунктом 2 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації» від 20 травня 2014 року № 1275 -VII поширено дію частин другої і третьої статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», частини третьої статті 2 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» на громадян України, які були призвані на військову службу на підставі Указу Президента України «Про часткову мобілізацію».

Таким чином, працівники, які були звільнені з роботи на підставі п. 3 ч. 1 ст. 36 КЗпП України у зв`язку із призивом на військову службу під час мобілізації, на особливий період мають бути поновлені роботодавцем на роботі у зв`язку із набуттям чинності Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації» від 20 травня 2014 року № 1275-VII.
Із матеріалів справи вбачається, що після звільнення позивач звернувся з заявою до відповідача про поновлення на роботі, в задоволенні якої було відмовлено, про що свідчить лист останнього від 23 лютого 2016 року (а.с.10).
Отже, висновок суду першої інстанції щодо поновлення позивача на роботі є обгрунтованним та відповідає вимогам діючого законодавства.
Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Середній заробіток за час вимушеного прогулу, який підлягає стягненню на користь позивача, судом визначено відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати».

Тому є обґрунтованим висновок суду і щодо стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Посилання в апеляційній скарзі на порушення судом положень ч. 3 ст. 119 КЗпП України є безпідставними, оскільки відповідно до ст. 4 КЗпП України законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Пунктом 2 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації» від 20 травня 2014 року № 1275 -VII поширено дію частин другої і третьої статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», частини третьої статті 2 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», які були призвані на військову службу на підставі Указу Президента України «Про часткову мобілізацію».

Доводи апеляційної скарги про те, що звільнення позивача є законним, тому що трудовий договір з ним розірвано на підставі його заяви про звільнення, теж не спростовують висновків суду тому, що після звільнення позивач звертався з заявою до відповідача про поновлення його на роботі, що свідчить про відсутність його волевиявлення на подачу заяви про звільнення.

Помилковими є аргументи представника відповідача і стосовно того, що при визначені розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу не правильно враховано розмір вихідної допомоги, отриманої позивачем при звільненні. Із змісту рішення видно, що при визначенні розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу судом зменшена сума, яка підлягає стягненню, на користь позивача на 2034 грн. 06 коп. фактично отриманої останнім допомоги, що підтверджується довідкою відповідача від 21 квітня 2016 року № 03/261, підписаною головним бухгалтером (а.с.32).

Враховуючи наведені обставини, колегія суддів не вбачає підстав для скасування оскаржуваного рішення
Керуючись статтями 303, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ПАТ «Миколаївобленерго» відхилити, а рішення Врадіївського районного суду від 09 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий К.О. Буренкова

Судді Т.В. Крамаренко

О.О. Ямкова