провадження № 2/243/4204/2016
справа № 243/8561/16-ц
Слов'янський міськрайонний суд Донецької області у складі:
головуючого - судді Ільяшевич О.В.,
при секретареві Куцик Н.Є.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Слов'янського міськрайонного суду Донецької області (вул. Добровольського, 2, м. Слов'янськ, Донецької області) цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу дитині на виїзд за кордон малолітньої дитини без згоди батька,-
11 жовтня 2016 року ОСОБА_1 звернулась до Слов'янського міськрайонного суду Донецької області із позовом до ОСОБА_2 про надання дозволу на виїзд за кордон малолітньої дитини без згоди батька. В обґрунтування своїх вимог зазначила, що 23 серпня 2012 року між нею та відповідачем ОСОБА_2 міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Горлівського міського управління юстиції у Донецькій області був зареєстрований шлюб. Зазначає, що з початком проведення антитерористичної операції вона ( ще вагітна) разом з чоловіком виїхали зі свого постійного місця проживання м. Горлівка Донецької області та переїхали до м. Харкова, де вона і проживає по теперішній час. ІНФОРМАЦІЯ_2 в них з відповідачем народилася донька - ОСОБА_3. До сьогоднішнього дня вони з відповідачем перебувають у зареєстрованому шлюбі. Проте, починаючи з березня 2016 року відповідач разом із нею та їхньою донькою не мешкає та практично не спілкується з ними, оскільки, як зазначає позивачка, у нього нова родина. Ні її ні їхню дитину відповідач не утримує. Вихованням та оздоровленням дитини не займається. Зазначає, що відповідач за специфікою своєї роботи проживає у м. Києві. Також позивачка зазначає, що на тимчасово окупованій території у м. Горлівка у неї проживають дідусь та бабуся, батьки, а також мати з дідусем відповідача(з якими вона спілкується і хоче щоб спілкувалася її дитина), які є рідними бабусями, прабабусями та прадідами їхньої спільної з відповідачем дитини. Зазначає, що родичі бачаться з дитиною лише по скайпу. Вже більше півроку вона не може потрапити до м. Горлівка, оскільки не має довіреності від чоловіка на перетин кордону між підконтрольною та непідконтрольною територією України. У зв'язку із складними стосунками між нею та відповідачем, відповідач відмовляється надати їй довіреність у добровільному порядку. Вважає, що для того, щоб дитина могла бачитися з родичами, які через похилий вік та стан свого здоров'я не можуть приїжджати до м. Харкова, вона має бажання виїжджати до м. Горлівка, яке є окупованою територією України. Крім того, у м. Горлівка знаходиться квартира, яка належить їй на праві приватної власності, розташована за адресою: АДРЕСА_1. Зазначає, що з метою перевірки стану її нерухомості їй необхідно час від часу відвідувати її. Поїхати туди без дитини вона не може, бо вона ще маленька і повністю від неї залежить, а дорога потребує кілька днів її відсутності, тому вона змушена брати доньку з собою. Також позивачка зазначає, що вона з метою оздоровлення дитини, хотіла б поїхати із нею за кордон: Чорногорію (де у неї мешкають родичі), Туреччину, Єгипет, тощо, не будучи при цьому залежною від примх свого чоловіка, якій, як вона вважає на зло їй в останню мить відмовиться надати відповідну довіреність на перетин з дитиною кордону. Зазначає, що батько дитини не бажає приймати участі в оздоровленні дитини, коштів на це не надає, хоча за цей рік вже не один раз був за кордоном ( у Іспанії, Франції).
У зв'язку із викладеним, позивачка вимушена була звернутися до суду із даним позовом та просити суд ухвалити рішення яким надати дозвіл малолітній ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, ІПН НОМЕР_1, на тимчасовий виїзд в район проведення антитерористичної операції на тимчасово неконтрольовану територію України через лінію зіткнення у межах Донецької області у м. Горлівка, а також за кордон до країн ближнього та дальнього зарубіжжя з обов'язковим поверненням на територію України у супроводі матері ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, ІПН НОМЕР_2, без згоди та супроводу батька ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, ІПН НОМЕР_3, строком від дня набрання рішенням законної сили до досягнення дитиною шістнадцятирічного віку.
Позивачка та її представник ОСОБА_4, яка діє на підставі довіреності від 05 липня 2016 року, у судове засідання не з'явились, подали до суду заяви з проханням розгляд справи проводити у їх відсутності, на задоволенні позовних вимог наполягали, проти вирішення справи у заочному порядку не заперечували.
Відповідач ОСОБА_2, будучи належним чином повідомленим про місце, дату та час розгляду справи, у судове засідання не з'явився, про причини своєї неявки суд не повідомив, заяв про відкладення судового засідання чи розгляд справи у його відсутності від нього до суду не надходило.
У своїх письмових запереченнях, які були надані на адресу суду, відповідач зазначив, що вимоги позивачки є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню виходячи з наступного. Позивач і їхня спільна дитина - ОСОБА_3 перебувають на обліку у органі соціального захисту населення, як особи, які були переміщені з району проведення антитерористичної операції - м. Горлівка, Донецької обл., у зв'язку з чим мають видану відповідну довідку про це.
Адресою фактичного місця перебування та проживання ОСОБА_1 і ОСОБА_3 є АДРЕСА_2. На підконтрольній території України - в м. Харків вони перебувають з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, а також порушень прав людини. М. Горлівка, Донецької обл. відноситься до тимчасово окупованої території, як окреме місто Донецької області, в якому запроваджено особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань та відновлення повного контролю України за державним кордоном України, де в жодному випадку не можуть бути забезпечені належним чином права і найвищі інтереси дитини.
Ст.8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров'ю чи розвитку дитини. Вважає, що на підставі викладеного, як батько дитини - ОСОБА_3, він категорично проти виїзду в район проведення АТО, на неконтрольовану територію України через лінію зіткнення у межах Донецької області у м. Горлівка його доньки, оскільки це створює пряму небезпеку і загрозу життю, здоров'ю та розвитку його дитини. Зазначає, що родичі дитини (які мешкають в м. Горлівка, Донецької обл. і були згадані у позовній заяві), зокрема: дідусь і бабуся з боку батька або матері, інші родичі, які бажають побачитись з дитиною, мають приїхати до її фактичного місця проживання, яке розташоване у безпечному місці - на контрольованій території України. А проведення перевірки стану нерухомості ОСОБА_1, що розташована за адресом: АДРЕСА_1, ставити в залежність або пріоритет перед загрозою життю, здоров'я та розвитку - найвищім інтересам їхньої доньки, неможливо і є цинізмом. Перевірити стан цієї нерухомості може будь-хто з родичів або знайомих позивача, які там проживають. В цьому він твердо переконаний і наполягає на взяття до уваги цих тверджень з боку суду.
Вважає, що з позовної заяви та доданих до неї документів не вбачається жодних доказів того, що він ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків по вихованню його неповнолітньої дитини без поважних причин тривалий час - не спілкується з дитиною або її матір'ю, не утримує дитину, не займається її вихованням та оздоровленням. Вважає, що це не відповідає дійсності. Зазначає, що лише у квітні 2016 року, він залишив дружині близько 7 000 доларів США на проживання її та дочки. У зв'язку з тим, що шлюбні відносини між ним та позивачем фактично припинені, він як чоловік, (який до того ж є переселенцем) , має заробляти гроші на проживання і утримання в тому числі їхньої спільної дитини. На теперішній час він працює в м. Києві, де намагається заробити гроші, тому він майже не має змоги достатньо (як того б хотілося) спілкуватися та приймати участь у вихованні доньки, проте сильно цього бажає. Зазначає, що він не байдужий до виховання, оздоровлення, а також утримання дитини. Зазначає, що він відправляв гроші і зимові речі дитині 03 жовтня 2016 року. А останній раз він бачився з дитиною 15 вересня 2016 року. Після того часу ОСОБА_1 не відповідала на його дзвінки, не давала йому бачитися з дитиною і навіть зустріла у дверях з газовим балончиком. Вважає, що вона провокує його на скандали і сварки, оскільки дуже агресивно налаштована щодо нього.
Вважає, що позивачка бажає виїхати в м. Горлівка для постійного проживання, забравши з собою їхню спільну дитину, а такими діями вона порушить його права на спілкування з дитиною та його участь у вихованні доньки, як і права дитини, які завжди є пріоритетом.
Зазначає, що згідно позовних вимог мова йде про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон саме до країн ближнього та дальнього зарубіжжя (поряд з вимогами на виїзд в район проведення антитерористичної операції - на тимчасово неконтрольовану територію України через лінію зіткнення у межах Донецької області у м. Горлівка), з обов'язковим поверненням на територію України у супроводі матері - ОСОБА_1, без згоди та супроводу батька - ОСОБА_2, строком від дня набрання чинності рішенням законної сили до досягнення дитиною шістнадцятирічного віку. Тобто за змістом резолютивної частини позову - надання дозволу на виїзд взагалі без визначення держави прямування, оскільки поряд з містом в районі проведення антитерористичної операції позивачем поверхнево зазначені країни ближнього та дальнього зарубіжжя.
Просить суд звернути увагу на те, що позов та додані до нього матеріали не містять належних доказів звернення позивачки до нього з проханням надання згоди на виїзд дитини за кордон та його обізнаності про таке бажання позивача, як батька.
Зазначає, що резолютивна частина позову в порушення вимог чинного законодавства не містить визначення держави прямування.
Таким чином, у разі відсутності нотаріально посвідченої згоди одного з батьків на виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, дозвіл на виїзд з України неповнолітнього без згоди та супроводу другого з батьків може бути наданий рішенням суду з обов'язковим зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі.
Вважає , що позивач - ОСОБА_1, виклавши свої вимоги у позові про надання дозволу на виїзд за кордон малолітньої дитини без згоди батька, не вказує державу (держави) прямування, а також часовий проміжок перебування, що не відповідає зазначеним вище вимогам закону. Фактично, не зазначивши держави (державу) прямування, позивач тим самим хоче отримати дозвіл виїзд дитини за кордон у будь-які країни світу, що є не припустимим з точки зору закону та не відповідає інтересам дитини, в тому числі й щодо безпечної подорожі в ту чи іншу країну (не обумовлюючи у цій частині перебування дитини у районі проведення антитерористичної операції - на тимчасово неконтрольованій території України).
Звертає увагу на те, що надання дозволу на виїзд дитини за кордон без дозволу одного з батьків у будь-які країни (за позовом - до країн ближнього та дальнього зарубіжжя) є надмірним. При цьому, Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України» №57 від 27 січня1995 року, які регулюють правила виїзду, в тому числі неповнолітніх громадян України, вказують, що неповнолітня дитина може здійснювати виїзд за умови наявності згоди із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску.
Наполягає, що однією із істотних умов самостійного виїзду неповнолітньої особи є згода або інший дозвіл обох батьків або іншого з батьків, в якому повинно зазначатися держава прямування та часовий проміжок перебування.
Вважає, що у зв'язку із викладеним, задоволення позовної вимоги про надання дозволу на виїзд за кордон малолітньої дитини без згоди батька та без конкретизації держави прямування, не відповідає положенням, визначеним Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України» № 57 від 27 січня 1995 року, та ставить під загрозу порушення прав дитини та одного із батьків, в даному випадку його - ОСОБА_2, як батька дитини. Керуючись викладеним просив відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у повному обсязі.
Представник відповідача ОСОБА_5, яка діє на підставі довіреності від 28 листопада 2016 року, будучи повідомленою про місце, дату та час розгляду справи, у судове засідання не з'явилась, подала до суду письмову заяву в якій просила розгляд справи відкласти, оскільки з 05 грудня 2016 року по 30 грудня 2016 року вона перебуватиме у відрядженні. Проти розгляду справи у її відсутності категорично заперечувала.
З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що оскільки відповідачем та його представником не було надано суду жодного документу, який би свідчив про поважність їх неявки у судове засідання, суд не може визнати поважними причини неявки сторони відповідача ОСОБА_2 у судове засідання,а тому у суду відсутні підстави для відкладення розгляду справи в межах строку, передбаченого ст. 157 ЦПК України, і суд зі згоди позивача вирішує справу на підставі наявних у справі доказів відповідно ст. 224-228 ЦПК України.
Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з огляду на такі встановлені у судовому засіданні обставини та відповідні ним норми чинного законодавства.
В судовому засіданні встановлено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі, який було зареєстровано міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Горлівського міського управління юстиції, 23 серпня 2012 року, про що було зроблено відповідний актовий запис за № 527, про що свідчить свідоцтво про шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1, серії НОМЕР_5
Від шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_1 мають дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2, що стверджується свідоцтвом про народження дівчини Серія: НОМЕР_6 (а.с. 9).
У зв'язку із проведенням антитерористичної операції на території Донецької області, місто Горлівка опинилася на території непідконтрольній владі Україні у зв'язку із чим, позивачка вимушена була переїхати на територію, контрольовану Українською владою, про що свідчить, зокрема довідка № НОМЕР_4 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, видана на ім'я ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3. Фактичним місцем проживання позивачки стало: АДРЕСА_2.
Згідно із договором купівлі - продажу квартири № 2481 від 19 липня 2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Горлівського міського нотаріального округу Донецької області ОСОБА_6, позивачці на праві приватної власності належить трикімнатна квартира АДРЕСА_1, загальною площею 71,69 кв. м.. Це також підтверджується витягом про державну реєстрацію прав, витягом з Державного реєстру правочинів, технічним паспортом квартири.
На даний час позивачці необхідно поїхати до м. Горлівки Донецької області, щоб дитина могла бачитися з родичами, які постійно проживають в м. Горлівка та які через похилий вік та стан свого здоров'я не можуть приїжджати до м. Харкова, а також провідати квартиру, яка належить їй на праві власності.
Також позивачка зазначає, що хоче вивезти дитину за кордон, а саме до Туреччини, Єгипту, Чорногорії (зазначає, що в Чорногорії проживають її рідні) тощо. Відповідач не дбає про оздоровлення дитини, ухиляється від надання їй довіреності на виїзд дитини за кордон, хоча сам неодноразово вже відвідував закордон.
З роздруківки квитків вбачається, що ОСОБА_2 на своє ї'мя у період з вересня по жовтень 2016 по бронював авіаквитки до Парижу, Казахстану, Барселони.
Суд зазначає, що згідно із статтею 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності.
Суд виходить з вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України відповідно яких цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості і кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Згідно зі ст.153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.
Відповідно ст.157 СК України визначено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.
Відповідно ст.9 Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада1989 року - держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.
Аналізуючи заперечення проти позову, представлені відповідачем, суд зазначає, що відповідач, заперечуючи проти позову в тій їх частині, що він приймає участь у вихованні та утриманні дитини та неодноразово посилав гроші на утримання дитини, цікавився її життям, турбувався про неї, однак жодних доказів на такі свої доводи суду не надав, у судове засідання жодного разу не з'явився, неодноразово направляв суду клопотання про відкладення розгляду справи.
Разом з тим, як видно із представлених суду представником скріншотів із зображенням смс-повідомлень на паперовому носії , позивачка неодноразово зверталася до відповідача з тим, щоб обговорити ситуацію по вихованню дитини та можливості здійснити виїзд з дитиною, однак відповідач перестав спілкуватися з нею, на зв'язок не виходить. Отже відповідач заперечуючи проти задоволення позову, як батько дитини не здійснив жодного кроку для того, щоб дитина могла бачитися зі своїми найближчими родичами як по лінії дружини так і по лінії чоловіка, а позивачка опинилася у ситуації, в якій вона не може виконати свій обов'язок повнолітньої дитини щодо догляду за своїми батьками, або надання їм допомоги, оскільки їй немає з ким залишити свою дитину на території, підконтрольній владі України, до того ж як власник, вона позбавлена можливості здійснити нагляд за майном, яке їй належить. За таких підстав, із встановлених в суді обставин, поведінки відповідача, який до суду не з'явився жодного разу, лише подавав клопотання про розгляд справи без його участі, видно, що заперечення відповідача носять лише декларативний характер, та не підтверджені жодним доказом. Щодо можливості оздоровлення дитини за кордоном, суд також не може прийняти до уваги доводи відповідача в тій їх частині, що позивачкою не зазначено конкретну країну виїзду, оскільки нею вказано три країни, в одній з яких проживають родичі позивачки. При цьому суд зважає, що наявність можливості виїзду може з часом змінитися, отже за таких підстав, визначення трьох країн на думку суду не суперечать нормам чинного законодавства. Суд приймає до уваги надані позивачкою докази щодо того, що відповідач у 2016 році здійснював поїздки за кордон.
Відповідно положень статей 10 та 11 ЦПК України цивільне судочинство в Україні здійснюється на засадах змагальності сторін та диспозитивності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Принцип 7 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року передбачає безумовний пріоритет інтересів дитини для тих, на кому лежить відповідальність за його освіту і виховання.
Оскільки сторони однією сім'єю не проживають і фактичне місце проживання малолітньої доньки визначене за позивачкою, то цей обов'язок покладено перш за все на матір - позивачку по справі, яка повинна постійно доглядати дитину, піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, як це і передбачено положеннями статті 150 Сімейного кодексу України.
Аналізуючи встановлені фактичні обставини по справі і надані докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги є обґрунтованими, оскільки інтереси позивачки повністю відповідають інтересам її малолітньої доньки.
Оскільки батько дитини - відповідач ОСОБА_2 добровільно не бажає надати дозвіл на виїзд на неконтрольовану Українською владою територію через лінію зіткнення у межах Донецької області до міста Горлівка Донецької області, як і не бажає взяти дитину до своєї нової сім'ї з тим, щоб позивачка могла навідати самостійно своїх батьків, та по можливості допомогти їм виїхати на територію, підконтрольну владі України, суд вважає за необхідне частково задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1.
Суд зазначає, що з метою підтримання родинних зв'язків, і оскільки у такому випадку у дитини буде можливість оздоровитися, позов в частині виїзду із дитиною за кордон також підлягає частковому задоволенню.
Суд вважає, що зазначений виїзд на неконтрольовану територію України, та у країну Чорногорія, де у позивачки проживають родичі, не буде порушенням будь-яких прав відповідача відносно доньки, який в свою чергу не зробив жодного кроку з тим, щоб вирішити проблеми, які виникають у позивачки. Суд не приймає до уваги доводи відповідача в тій їх частині, що позивачка не допускає його до дитини, коли він приїздить до дитини, то чинить перешкоди йому у спілкуванні, оскільки такі його доводи не підтверджені будь-якими доказами. Так відповідачем не представлено суду будь-яких відомостей про те, що він з приводу його участі у вихованні дитини звертався із пропозиціями до позивачки, чи до органу опіки та піклування, чи до суду.
Згідно абз. 2 частини 3 статті 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.
Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну і оформлення документів для зарубіжних поїздок визначається Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року.
Відповідно п.2 частини 2 статті 4 вказаного Закону України за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.
Згідно із п.2 статті 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, передбачено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16- річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним із батьків без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків здійснюється у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.
Метою виїзду на тимчасово неконтрольовану Українською владою територію через лінію зіткнення у межах Донецької області до міста Горлівка Донецької області з малолітньою дитиною позивачка зазначила необхідність допомоги рідним батькам, зустрічі із родичами малолітньої дитини, нагляду за нерухомим майном.
Метою виїзду за кордон, позивачка зазначає необхідність оздоровлення дитини.
Необхідність у виїзді дитини не є безтерміновою, а тому її існування має супроводжуватися розумними термінами, у зв'язку із чим суд вважає за необхідне частково задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 а саме надати їй дозвіл на тимчасовий виїзд з неповнолітньою ОСОБА_3, без згоди та супроводу її батька ОСОБА_2, на тимчасово неконтрольовану Українською владою територію через лінію зіткнення у межах Донецької області до міста Горлівка Донецької області, а також за кордон до Чорногорії, оскільки як встановлено у судовому засіданні саме в цій країні проживають родичі позивачки, і відповідачем ця обставина не спростованан, на строк з моменту набрання даним рішенням законної сили до 31 березня 2016 року включно.
За приписами п. 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року передбачається, що «…малолітнє дитя не повинне, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучений зі своєю матір'ю».
Згідно із ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.
Відповідно положень статей 10 та 11 ЦПК України цивільне судочинство в Україні здійснюється на засадах змагальності сторін та диспозитивності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Принцип 7 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року передбачає безумовний пріоритет інтересів дитини для тих, на кому лежить відповідальність за його освіту і виховання.
Оскільки сторони однією сім'єю не проживають і фактичне місце проживання малолітньої доньки визначене за позивачкою, то цей обов'язок покладено на матір - позивачку по справі, яка повинна постійно доглядати дитину, піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, як це і передбачено положеннями статті 150 Сімейного кодексу України.
Аналізуючи встановлені фактичні обставини по справі і надані докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги в частині надання дозволу на виїзд до м. Горлівки та країни Чорногорія у визначений вище термін, є обґрунтованими, оскільки інтереси позивачки повністю відповідають інтересам її малолітньої доньки. В решті вимог, слід відмовити за безпідставністю.
Керуючись п.2 Декларації прав дитини, Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 57 від 27.01.1995 року, ст.ст. 11,16, 313 ЦК України, ст.ст. 141, 150 СК України, ст.ст. 10, 11, 212-215, 224-226 ЦПК України, суд,-
Позов задовольнити частково.
Надати, ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, ідентифікаційний номер НОМЕР_2, дозвіл на тимчасовий виїзд з неповнолітньою дитиноюОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, ІПН НОМЕР_1 без згоди та супроводу її батька ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, ідентифікаційний номер НОМЕР_3, на тимчасово неконтрольовану Українською владою територію через лінію зіткнення у межах Донецької області до міста Горлівка Донецької області, та до країни Чорногорії з обов'язковим повернення на територію України у період з моменту набрання даним рішенням законної сили до 31 березня 2017 року включно.
В решті позову відмовити.
До суду відповідачем може бути подана заява про перегляд заочного рішення протягом десяти днів з дня отримання його копії.
На рішення суду позивачем може бути подано апеляційну скаргу до Апеляційного суду Донецької області через Слов'янський міськрайонний суд Донецької області протягом десяти днів з дня його проголошення, а відповідачем, в такий же строк з дня залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення складено у нарадчій кімнаті у єдиному екземплярі.

Повний текст рішення суду виготовлений 12 грудня 2016 року.

Головуючий - суддя: О.В. Ільяшевич