ухвала

іменем україни

20 липня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Іваненко Ю.Г., Ситнік О.М., Фаловської І.М.,
розглянувши в попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_4, яка діє від свого імені та від імені неповнолітніх дітей ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7, третя особа - Служба у справах дітей Мукачівської районної державної адміністрації, про виселення, за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення апеляційного суду Закарпатської області від 25 січня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2014 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з указаним вище позовом, свої вимоги обґрунтовуючи тим, що на забезпечення виконання кредитного договору від 30 жовтня 2007 року № MKZ0GA00000045, укладеним між Закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4, 30 жовтня 2007 року було укладено договір іпотеки № MKZ0GA00000045.

ОСОБА_4 в іпотеку передано житловий будинок АДРЕСА_1, загальною площею 51,70 кв. м, а житловою площею 19,80 кв. м.

Заочним рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 24 березня 2010 року в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернуто стягнення на предмет іпотеки, шляхом продажу предмета іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладенням від імені ОСОБА_4 договору купівлі-продажу, будь-яким способом з іншою особою. Відповідачам надіслано письмові повідомлення про звільнення предмета іпотеки протягом одного місяця, але на час звернення з позовом до суду, відповідачі не виселились із квартири, а тому, підлягають примусовому виселенню. За таких обставин, ПАТ КБ «ПриватБанк» і просив задовольнити позов.

Заочним рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 31 січня 2015 року позов задоволено частково.

Виселено ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, які зареєстровані та/або проживають у житловому будинку (предмет іпотеки), розташованого за адресою: АДРЕСА_1.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_7 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» сплаченого судового збору в розмірі 243 грн 60 коп.

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 25 січня 2016 року заочне рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 31 січня 2015 року скасовано, ухвалено нове рішення про відмову Публічному акціонерному товариству комерційному банку «ПриватБанк» у задоволенні позову до ОСОБА_4, яка також діє як законний представник дітей: ОСОБА_5, 2000 р.н. і ОСОБА_6, 2008 р.н., а також, ОСОБА_7 про виселення з предмета іпотеки.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_4 267,96 гривень у відшкодування судового збору.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати рішення апеляційного суду Закарпатської області від 25 січня 2016 року, залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача у справі, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову, апеляційний суд виходив з того, що як указано в п. 33.3 договору іпотеки, предмет іпотеки на праві власності належить ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про спадщину за заповітом, посвідченого Мукачівською райдержконторою за реєстром № 3-475 від 05 травня 2006 року, тобто в іпотеку передано житловий будинок, який був придбаний не за рахунок отриманих кредитних коштів.

Оскільки, відсутні передбачені законом підстав для виселення мешканців із зазначеного будинку без надання їм іншого постійного житла, а тому, позовна вимога про виселення відповідачів із предмета іпотеки не підлягає задоволенню.

Доводи касаційної скарги про те, що відповідачі не відносяться до тих осіб, яким має бути надано тимчасове житло є необґрунтованими.

Так, частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку жилий будинок чи жиле приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного жилого приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку жилий будинок чи жиле приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити жилий будинок чи жиле приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють жилий будинок або жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Отже особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки і придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При цьому за положенням частини другої статті 109 ЖК УРСР постійне житло вказується в рішенні суду.

При виселенні в судовому порядку з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

Виселення громадян з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредитних коштів, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання (частина четверта статті 109 ЖК УРСР).

Указана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 03 лютого 2016 року у справі № 6-1449цс15.

З огляду на вищевикладене, доводи касаційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» відхилити.

Рішення апеляційного суду Закарпатської області від 25 січня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Ю.Г. Іваненко О.М. Ситнік І.М. Фаловська