Справа № 153/128/16-ц Провадження № 22-ц/772/2299/2016Головуючий в суді першої інстанції ОСОБА_1
Категорія 5 Доповідач Луценко В. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 липня 2016 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Вінницької області в складі:

головуючого Луценка В.В.,

суддів Матківська М.В., Сопрун В.В.,

при секретарі Торбасюк О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань апеляційного суду Вінницької області цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про захист права власності, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ямпільського районного суду Вінницької області від 25 травня 2016 року,

ВСТАНОВИЛА:

В лютому 2016 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3 про захист права власності та стягнення моральної шкоди зазначивши в заяві, що 11.03.1993 року йому, як інваліду трудового каліцтва 2 групи (на даний час у нього 1 група інвалідності), ОСОБА_1 управлінням праці та соціального захисту населення у Вінницькій області був наданий у користування автомобіль ЗАЗ-968 МД, 1992 року випуску, двигун №889203, кузов №1795479, шасі №1748319, білого кольору, державний номерний знак А7607ВІ. В 2007 році позивач домовився з відповідачем про те, що останній буде возити його отриманим в управлінні соціального захисту населення автомобілем та надав відповідачу доручення на право керування автомобілем строк дії якого 3 роки. З метою повернення автомобіля він 14.02.2015 року звернувся з письмовою заявою до начальника ДАІ в Ямпільському районі, Вінницької області. Однак до цього часу відповіді на його звернення немає. Позивач вказав, що небажання відповідача ОСОБА_3 добровільно повернути йому автомобіль, позбавляє його можливості у повній мірі користуватися та розпоряджатися автомобілем за призначенням. Своїми діями відповідач порушує його права та законні інтереси. Також позивач зазначив, що своїми неправомірними діями відповідач ОСОБА_3 завдав йому моральної (немайнової) шкоди, яка полягає в тому, що він інвалід 1 групи, забезпечений державою автомобілем, тривалий час в результаті протиправної поведінки відповідача, був позбавлений права користування і розпорядження автомобілем за призначенням. Постійне переживання за автомобіль призводить до поганого сну та головного болю. Тому, протиправними діями відповідача йому завдано моральну шкоду в розмірі 5000 гривень.

Рішенням Ямпільського районного суду Вінницької області від 25.05.2016 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні та розпорядженні автомобілем ЗАЗ-968 МД, 1992 року випуску, д.н.з. А7607ВІ, шляхом витребування на користь ОСОБА_2 у відповідача ОСОБА_3 автомобіля ЗАЗ-968 МД, 1992 року випуску, двигун №889203, кузов №1795479, шасі №1748319, білого кольору, д.н.з. А7607 ВІ та стягнення моральної (немайнової) шкоди в розмірі 5000 гривень, відмовлено .

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовільнити в повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення вимог процесуального права.

Заслухавши доповідача, пояснення ОСОБА_2, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, судова колегія приходить до висновку про те, що скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які буди дослідженні в судовому засіданні.

Ухвалене судом першої інстанції рішення вимогам закону не відповідає.

За змістом ст.215 ЦПК України в мотивувальній частині рішення суду повинно бути зазначено мотиви, з яких суд вважає встановленою наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, бере до уваги або відхиляє докази, застосовує зазначені в рішенні нормативно-правові акти; чи були порушені, не визначені або оспорювані права, свободи чи інтереси, за захистом яких особа звернулась до суду, а якщо були, то ким.

Дійсно, відповідно до ч.3, 4 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення. Сплив позовної давності про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Разом з тим, в розясненнях п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено про те, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважних причин, суд у рішенні зазначає про відмову у позові з тих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Таким чином відмова в задоволенні позову внаслідок пропуску строку позовної давності є підставою для відмови в разі доведеності позовних вимог.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції в порушенні вимог закону не розглянув по суті заявлених ОСОБА_2 позовних вимог про захист права власності шляхом усунення перешкод у користуванні та розпорядженні автомобілем, відшкодування заподіяної моральної шкоди, а відмовив у задоволенні позову у звязку з пропуском строку позовної давності.

Матеріалами справи встановлено, що 11.03.1993 року ОСОБА_2, як інваліду трудового каліцтва 2 групи, ОСОБА_1 управлінням праці та соціального захисту населення у Вінницькій області був наданий у користування автомобіль ЗАЗ-968 МД, 1992 року випуску.

15.11.2006 року ОСОБА_2 в газеті «Ямпільські вісті» від імені співмешканки ОСОБА_4 розмістив оголошення про продаж автомобілів ЗАЗ.

27.12.2006 року Ямпільським МРЕВ ВДАІ на імя відповідача ОСОБА_3 був виданий тимчасовий реєстраційний талон, який оформлявся на підставі виданого ОСОБА_2 доручення та технічного паспорта ГВ №820131, відповідно до якого власником автомобіля ЗАЗ-968 МД, номерний знак НОМЕР_1 вказано позивача.

Згідно ст.6, 12, 14 існуючого «Порядку забезпечення інвалідів автомобілями», затвердженого постановою КМУ від 19.07.2006 року №999, інвалід, законний представник інваліда отримує автомобіль на 10-річний строк без права продажу, дарування, передачі (в тому числі за довіреністю) іншій особі.

Після закінчення строку інвалід може користуватись таким автомобілем до отримання нового або повернути його Головному управлінню соціального захисту населення чи управлінню виконавчої дирекції на умовах, згідно ст.14 цього Порядку.

Реєстраційні документи на автомобіль оформляються на інвалідів, а недієздатним інвалідам дітям-інвалідам - на їх законних представників.

У реєстраційних документах на автомобіль підрозділом МВС робиться позначка про видачу автомобіля головним управлінням соціального захисту або управлінням виконавчої дирекції, а також про заборону відчуження автомобіля та передачі права користування ним без дозволу головного управління соціального захисту або управління виконавчої дирекції.

Звертаючись з позовом про захист права власності позивач ОСОБА_2 не надав суду належних та допустимих доказів того, що він є власником спірного автомобіля і його право підлягає захисту з підстав, передбачених ст.ст.316, 317, 321, 386, 387 ЦПК України.

Позивач ОСОБА_2 також не надав суду належних доказів того, що спірний автомобіль протиправно вибув з його користування, і його право підлягає захисту на підставі ст.391 ЦК України.

Відповідно до ст.18 зазначеного вище «Порядку надання інвалідам автомобілів» непридатні для подальшої експлуатації автомобілі здаються головними, районними управліннями соціального захисту населення або управлінням виконавчої дирекції підприємствам, що здійснюють заготівлю та переробку металобрухту.

Позивач ОСОБА_2 заперечує факт продажу відповідачу ОСОБА_3 автомобіля ЗАЗ-968 МД, 1992 року випуску наданого йому у користування ОСОБА_1 управлінням соціального захисту населення. Разом з тим повністю підтвердив, що він добровільно надав доручення відповідачу на право керування спірним автомобілем.

З вказаного часу і до звернення до суду позивач ОСОБА_2 будь-яких вимог щодо незаконного вибуття з користування та розпорядження спірним автомобілем до ОСОБА_3 не предявляв. Заяви про скасування довіреності на право керування автомобілем до нотаріальної контори не подавав.

На вимогу суду про огляд та долучення до матеріалів справи копії доручення на право керування автомобілем позивач ОСОБА_2 заявив, що таке доручення у нього відсутня, окрім того він не памятає в якій нотаріальній конторі таке доручення оформлялось.

Суд критично оцінює пояснення позивача ОСОБА_2 про те, що між ним та відповідачем ОСОБА_3 була домовленість, що після видачі доручення, останній буде возити його на спірному автомобілі. Оскільки, як вбачається з матеріалів справи сторони не являються родичами, проживають в різних селах, познайомились особисто лише після розміщення ОСОБА_2 оголошення в газеті про продаж спірного автомобіля.

Відповідач ОСОБА_3 стверджує про те, що ніякої домовленості у нього з ОСОБА_2 не було, оскільки він купив у позивача спірний автомобіль, сплативши за нього ОСОБА_2 400 доларів США.

Не підлягають також задоволенню вимоги позивача ОСОБА_2 про відшкодування відповідачем заподіяної йому моральної шкоди в сумі 5000 гривень, оскільки такі вимоги є похідними від позовних вимог ОСОБА_2 про захист права власності шляхом усунення перешкод у користування та розпорядженні автомобілем, які позивачем не доведені в суді.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Приймаючи до уваги, що позивачем ОСОБА_2 на підтвердження заявлених ним вимог про захист права власності шляхом усунення перешкод у користуванні та розпорядженні автомобілем, відшкодування моральної шкоди, не надав суду належних та допустимих доказ, в задоволенні позову слід відмовити за недоведеністю позовних вимог.

Відповідно до ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є: неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

За таких обставин рішення суду в силі залишатись не може і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову у звязку з недоведеністю заявлених позовних вимог.

Розподіл судових витрат між сторонами провести у відповідності до вимог ст.88 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.303, 307, 309, 312-315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовільнити частково.

Рішення Ямпільського районного суду Вінницької області від 25 травня 2016 року скасувати.

Ухвалити нове рішення у справі, яким в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про захист права власності шляхом усунення перешкод у користуванні та розпорядженні автомобілем, відшкодування моральної шкоди відмовити за недоведеністю заявлених позовних вимог.

Рішення суду набуває законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ на протязі 20 днів.

Суддя-доповідач: _______ ОСОБА_5

Судді: _______ Матківська М.В.

_______ ОСОБА_6