АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/6140/16 Справа № 185/7676/14-ц Головуючий у 1 й інстанції - Головін В. О. Доповідач - Лаченкова О.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2016 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - Лаченкової О.В.

суддів - Варенко О.П., Городничої В.С.

при секретарі - Порубай М.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі

апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 червня 2016 року

по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, -

ВСТАНОВИЛА:

В липні 2014 року до Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області надійшов позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 червня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, про поділ майна подружжя - відмовлено повністю.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 червня 2016 року та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що сторони з 15 вересня 2007року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 серпня 2014року.

Згідно довідки №548 від 29.10.2015року, позивач навчалася в Новомосковському кооперативному коледжі економіки та права ім.С.В. Литвиненка з 01 вересня 2004 року по 21 червня 2007року.

Згідно акту обстеження матеріально-побутових умов за адресою: АДРЕСА_3, ОСОБА_3 проживав за вказаною адресою з грудня 2006року по вересень 2007року. Акт складено депутатом селищної ради у присутності свідків.

Як визначено ч.2 ст.3 СК України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Подружжя вважається сім'єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв'язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно.

Предметом доказування при розгляді справ про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу, передусім складає сукупність обставин, що є згідно із законом основними ознаками сім'ї: спільне проживання, пов'язаність спільним побутом, наявність взаємних прав та обов'язків.

Згідно роз'яснень наданих у п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» при застосуванні ст.74 Сімейного Кодексу України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині встановлення факту проживання однією сім'єю як чоловіка та жінки, суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку, що позивачем не доведено обставин, які свідчать про те, що у період з 01 січня 2006року по 15 вересня 2007року між сторонами склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Також з матеріалів справи встановлено, що відповідно до кредитного договору № 014/125434/3186/74 від 06 березня 2007року ОСОБА_3 отримав кредит в розмірі 13 000 доларів США зі сплатою 13,25% річних строком до 05 березня 2017року в ПАТ "Райффайзен Банк Аваль". У забезпечення виконання зазначеного договору, між банком та позичальником було укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1, яку згідно договору купівлі-продажу від 14 березня 2007року придбав ОСОБА_3

Згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, право власності на квартиру АДРЕСА_2 за ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 14 березня 2007року.

У відповідності до п.1 ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу.

Відповідно до ст.74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюється положення глави 8 цього Кодексу.

Правила ст.74 СК України поширюються на правовідносини між чоловіком та жінкою, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, і для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім'ї.

Аналогічну правову позицію висловлено Верховним Судом України у постанові від 12 грудня 2012року у справі №6-148цс12, яка в силу ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Таким чином, відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині визнання квартири спільною сумісною власністю та про визнання за позивачем права спільної часткової власності на 1/2 частину квартири, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку, що встановлення належності майна на праві спільної сумісної власності на підставі ст.74 СК України залежить від встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім'єю без шлюбу, за відсутності правових підстав для задоволення позовної вимоги про встановлення факту проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в період з 01 січня 2006року до 15 вересня 2007року однією сім'єю без реєстрації шлюбу, позовні вимоги ОСОБА_2 про визнання квартири спільною сумісною власністю та про визнання за нею права спільної часткової власності на 1/2 частину квартири не підлягають задоволенню.

17 серпня 2012 року ОСОБА_3 придбав автомобіль марки «Деу Сенс», державний номер НОМЕР_1.

Відповідно до ст.60, ч.1 ст.61 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Враховуючи, що транспортний засіб було придбано у період перебування сторін у шлюбі, він вважається спільною сумісною власністю сторін.

На підставі довідки-рахунку серії ВІА від 06 серпня 2014року спірний автомобіль було продано відповідачу ОСОБА_4 за 30000 грн.

Як визначено ч. 2,4 ст.65 СК України, при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Правомірність правочину щодо відчуження транспортного засобу позивачем не оспорювалася.

Твердження відповідача про спрямування коштів на погашання кредитних зобов'язань сім'ї підтверджуються письмовими доказами. Так, згідно виписки по рахунку НОМЕР_2 на ім'я ОСОБА_3, протягом 2013-2014років з карткового рахунку знімалися кошти готівкою, здійснювалися покупки, а 07 липня 2014року в рахунок погашення заборгованості за вказаним рахунком, внесено 20000 грн.

Згідно квитанцій до прибуткового касового ордера КС "Союз Дніпро" 27 червня 2014 року сплатив 4441,20 грн. Зазначені кошти сплачено КС "Союз Дніпро" з метою погашення зобов'язання за кредитом від 26 липня 2012року, який було отримано на придбання автомобіля.

Також ,відповідачем було надано квитанції від 07.07.2014 року та від 11.08.2014 року про поповнення рахунку за кредитом на загальну суму 6000 грн. Тобто, відповідачем, до розірвання шлюбу з позивачем, було внесено кошти на погашення кредитів, які бралися на потреби сім'ї, у сумі більше ніж вартість проданого автомобіля.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача ОСОБА_3 компенсації вартості 1/2 частини автомобіля у сумі 38472,10 грн, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку, що автомобіль відчужено у період шлюбу, правомірність угоди щодо відчуження транспортного засобу позивачем не оспорюється, а кошти від продажу автомобіля спрямовано на погашення кредитних зобов'язань, які виникли у період шлюбу.

Приведені в апеляційній скарзі доводи ОСОБА_2 про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст.212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ч. 1 ст. 218, ст.ст. 303, 307, 308, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2- відхилити.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 червня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді О.П.Варенко

В.С.Городнича