Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 липня 2016 року Шевченківський районний суд м. Львова в складі:

головуючої судді Глинської Д.Б.

при секретарі Чичерській М.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні власністю, стягнення моральної шкоди, -

в с т а н о в и в :

11 грудня 2015 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_2, який в процесі розгляду справи було уточнено, в якій остаточно просила суд ухвалити рішення, яким зобовязати відповідача ОСОБА_2 не чинити перешкод в користуванні власністю та виселити його із займаного житлового приміщення, а саме з квартири №2 в будинку№45 по вулиці Незалежності України в смт. Брюховичі - Львів.

Заяву мотивує тим, що вона, позивачка ОСОБА_1 зареєстрована та проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1 та є співвласником даної квартири. Вищевказана квартира перебуває у спільній частковій власності. Відповідач ОСОБА_2, який проживає у вказаній квартирі без реєстрації, постійно чинить їй перешкоди в користуванні даним житловим приміщенням. Відповідач вселився у вищезгадану квартиру без згоди усіх співвласників. Протягом 2014-2015 р.р. між нею та відповідачем виникали конфлікти з приводу користування вищевказаною квартирою, відповідач зайняв кімнату, яка є прохідною, й не дає їй, позивачці ОСОБА_1 доступу до кухні та туалету. В звязку з вищенаведеним просить позов задовольнити.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник позов підтримали, посилаючись на викладені в позовній заяві мотиви, просили його задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник в судовому засіданні проти позову заперечили, просили відмовити в задоволенні позовних вимог.

Заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши зібрані по справі докази, зясувавши дійсні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення.

Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 18.02.2016 року № 17768120 обєкт, що знаходиться за адресою: м.Львів, с.м.т. Брюховичі, АДРЕСА_1 перебуває на праві спільної сумісної власності у ОСОБА_3, ОСОБА_1, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7.

Згідно технічного паспорту загальна площа квартири складає 53,4 кв.м.

Відповідно до долученої до матеріалів справи копії довідки № 1635 від 23.10.2014 року з місця проживання про склад сімї та прописку зазначено, що в квартирі прописані три особи: ОСОБА_1, ОСОБА_3 та ОСОБА_6

Крім цього рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 22 січня 2016 року задоволено позов ОСОБА_3, ОСОБА_1, ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_7 про виділ часток із майна, що є у спільній сумісній власності та припинено право спільної сумісної власності на квартиру № 2 у буд.45, що на вул.Незалежності України у м.Львові смт.Брюховичі, виділено кожному по 1/6 частці вказаної квартири.

Як встановлено в судовому засіданні відповідач зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, однак фактично проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3 на підставі договору позички (безоплатного найму) частки квартири від 03 лютого 2016 року, що укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_8 власницею 1/6 частки вищевказаної квартири № 2 в смт.Брюховичі на вул.Незалежності України, 45.

Відповідно до п. 1.1. вищевказаного договору позички позикодавець (ОСОБА_8І.) передає користувачу (ОСОБА_2С.) у безоплатне користування 1/6 частку квартири № 2 у буд № 45 за адресою: м.Львові смт.Брюховичі вул.Незалежності України.

Статтями 10, 12 та 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Суд розглядає цивільні справи не інакше, як в межах заявлених вимог та на підставі наданих сторонами доказів.

Відповідно до ст. 317, ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.

На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Таким чином, власник 1/6 частини квартири № 2 в смт.Брюховичі на вул.Незалежності України, 45, ОСОБА_8 розпорядилася належним їй майном уклавши договір позички.

У п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22 грудня 1995 року N 20 встановлено, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.

Відповідно до ст. 827 ЦК України за договором позички одна сторона (позичкодавець) безоплатно передає або зобов'язується передати другій стороні (користувачеві) річ для користування протягом встановленого строку.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

У відповідності до ст. 155 ЖК України, жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законом. Статтею 391 ЦК України врегульовано, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Суд не бере до уваги показання свідків, оскільки вони є суперечливими та не знаходяться в обєктивному звязку з матеріалами справи.

Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити оскільки суду не надано належних та допустимих доказів в підтвердження позову.

Згідно ч. 2 ст. 84 ЦПК України граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Відповідно до ст. 1 ЗУ «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Враховуючи час перебування представника ОСОБА_2 ОСОБА_9 в судових засіданням, та розмір мінімальної заробітної плати станом на 2016 рік (1378 грн.) суд вважає, що з позивача на користь відповідача слід стягнути 2248,90 грн. судових витрат.

Керуючись ст.ст. 3, 8, 10, 11, 57, 58, 60,61, 84, 88, 209 , 212, 213, 214, ЦПК України, суд ,-

в и р і ш и в :

в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні власністю, стягнення моральної шкоди відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 2248 (дві тисячі двісті сорок вісім) грн. 90 коп. судових витрат.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду через Шевченківський районний суд м. Львова шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Суддя ОСОБА_10