АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

6 липня 2016 року Апеляційний суд м. Києва

у складі:

головуючого Вербової І.М.

суддів Білич І.М.

ПоливачЛ.Д.

при секретарі Литвиненку Р.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу збільшеного на індекс інфляції з урахуванням трьох процентів річних, за апеляційною скаргою ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Подільського районного суду м. Києва від 24 лютого 2016 року, -

у с т а н о в и в :

У квітні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом (у подальшому із заявами про збільшення позовних вимог) до ОСОБА_3 про стягнення боргу збільшеного на індекс інфляції з урахуванням трьох процентів річних.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 24 лютого 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, на невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов.

Представник позивача, зокрема, посилається на ті обставини, що суд першої інстанції дійшов помилково висновку про необґрунтованість позовних вимог, оскільки наявність судового рішення про стягнення боргу не скасовує передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК України наслідки порушення грошового зобов'язання.

В суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_2 - ОСОБА_5 апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_6 у задоволенні апеляційної скарги просив відмовити, рішення Подільського районного суду м. Києва від 24 лютого 2016 року залишити без змін.

Перевіривши законність оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів не знаходить підстав для її задоволення виходячи з наступного.

Під час розгляду справи судом встановлено, що 16 липня 2008 року ОСОБА_3 взяв в борг у ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 155000,00 грн., які зобов'язався повернути до 1 жовтня 2008 року, що підтверджується розпискою.

_____________________________________________________

Справа № 758/4762/15-ц

№ апеляційного провадження 22-ц/796/6863/2016

Головуючий у суді першої інстанції: Декаленко В.С.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Вербова І.М.

Заочним рішенням Подільського районного суду м. Києва від 16 лютого 2012 року, що набрало законної сили, частково задоволено позов ОСОБА_2 та стягнуто з відповідача ОСОБА_3 суму у розмірі 219 648,14 грн., судовий збір в розмірі 1700,00 грн., витрати на

інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в суді в розмірі 120,00 грн., а всього стягнуто 221468,14 грн. (а. с. 3).

За правилом ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

9 квітня 2012 року Подільським районним судом м. Києва видано виконавчий лист у справі № 2-4587/11 на примусове виконання заочного рішення від 16 лютого 2012 року (а. с. 114-115).

Постановою ВДВС Подільського РУЮ у м. Києві від 6 березня 2013 року відкрито виконавче провадження ВП № 36823504 (а. с. 5, 112).

Постановою ВДВС Подільського РУЮ у м. Києві від 11 листопада 2014 року виконавче провадження ВП № 36823504 приєднано до виконавчого провадження № 45426098 (а. с. 105).

Як вбачається з відповіді ВДВС Подільського РУЮ у м. Києві від 2 жовтня 2015 року № 32729, по виконавчому листу № 2-4587/11 від 9 квітня 2012 року Подільського районного суду м. Києва борг не стягнуто, кошти не внесено, залишок боргу по виконавчому листу № 2-4587/11 від 9 квітня 2012 року Подільського районного суду м. Києва становить 221468,14 грн. (а. с. 33).

Невиконання заочного рішення Подільського районного суду м. Києва від 16 лютого 2012 року підтверджується копією матеріалів зведеного виконавчого провадження № 45426098 (а. с. 45-118).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд виходив з того, що правовідносини між сторонами по справі виникли через невиконання відповідачем рішення суду та регулюються Законом України «Про виконавче провадження», що виключає застосування до даного спору положення ст. 625 ЦК України.

Колегія суддів вважає такі висновки суду першої інстанції законними та обґрунтованими з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 1 ЦК України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

До майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена в розділі «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 цього Кодексу і визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов'язання та поширює свою дію на всі види зобов'язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні правовідносини з виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов'язань.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При розгляді справ про передбачену ст. 625 ЦК України відповідальність за порушення грошового зобов'язання слід з'ясувати: чи існує зобов'язання між сторонами, чи це зобов'язання є грошовим, чи доведено наявність прострочення у виконанні зобов'язання, чи існують спеціальні норми, що регулюють ці правовідносини та виключають застосування цієї статті.

Передбачена ст. 625 ЦК України норма не застосовується до трудових правовідносин (заборгованості із заробітної плати, відшкодування шкоди працівникові внаслідок трудового каліцтва), сімейних та інших правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством.

Правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов'язання (ст. 625 ЦК України).

Відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, яка в силу ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися судами. Підстав для відступлення від такої правової позиції апеляційний суд не вбачає.

Таким чином, суд дійшов обґрунтованого висновку про безпідставність вимог ОСОБА_2 про стягнення з відповідача ОСОБА_3 на його користь суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від суми 221468,14 грн., стягнутої по рішенню суду.

Посилання представника позивача на правові позиції, викладені у постановах Верховного Суду України від 2 вересня 2015 року у справі № 6-369цс15 та від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1206цс15, колегія суддів не бере до уваги, оскільки стягнення з відповідача боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, у розмірі 221468,14 грн. за заочним рішенням Подільського районного суду м. Києва від 16 лютого 2012 року є юридичним фактом, який носить разовий характер, а тому правовідносини, які виникають з приводу виконання цього судового рішення, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження».

Цей спеціальний Закон визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення.

Таким чином, у розумінні закону, суб'єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру з метою поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Приблизний перелік способів захисту цивільних прав наведено в ст. 16 ЦК України.

Зміст зазначених і інших способів захисту та порядок їх застосування конкретизується в нормах діючого законодавства, а також у договірних угодах.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права. За захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Розглядаючи спір суд виходить з предмету і підстав позову.

Натомість предметом позову ОСОБА_2 та його підставами є стягнення з відповідача боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, яку останній розраховував від суми боргу, стягнутої за рішенням суду у розмірі 221468,14 грн., а не від прострочення грошового зобов'язання, яке і далі продовжується.

Інші доводи апеляційної скарги, які зводяться до неналежної оцінки зібраних у справі доказів та необхідності задоволення позову, не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді оскаржуваного рішення, є безпідставними та такими, що не можуть вплинути на правильність висновків суду по суті спору.

Підстав до скасування рішення суду, передбачених статтею 309 ЦПК України, при апеляційному розгляді не встановлено.

З огляду на викладене та у зв'язку з тим, що суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права, апеляційна скарга має бути відхилена на підставі п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України.

Керуючись статтями 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 24 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.М. Вербова

Судді: І.М. Білич

Л.Д.Поливач