печерський районний суд міста києва
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 квітня 2016 року Печерський районний суд м. Києва у складі:

головуючого - судді Гладун Х.А.,

при секретарі - Кулаковій І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про визначення суми боргу,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить ухвалити рішення про розірвання кредитного договору №002-20540-191112 від 19.11.2012 року, укладеного з Відповідачем. Також Позивач просив суд визначити реальну суму його боргу за договором перед банком з 01.01.2015 року по теперішній час, з урахуванням наданих йому пільг (без штрафів, пені та процентів тощо) за періоди з 01.04.2014 року до 20.03.2015 року і з 22.04.2015 року по теперішній час та здійснених ним виплат 24.06.2014 рок, 19.08.2014 року, 27.09.2014 року на суму 3500 грн. Крім того, Позивач просив суд визнати його боржником перед банком на встановлену суму боргу. У подальшому позивач доповнив позов додатковою вимогою про визначення порядку погашення заборгованості, шляхом здійснення Позивачем на користь банку платежу в сумі 2000 грн. щомісяця до повного погашення боргу визначеного судом.

В обґрунтування пред'явлених вимог вказав на те, що між позивачем та ПАТ «Дельта Банк» було укладено кредитний договір №002-20540-191112 від 19.11.2012 року, згідно з умовами якого позивачеві було видано кредитну картку №1 «Еволюція» та відкрито рахунок, на який банком були перераховані певні кошти. Під час користування кредитом кредитний ліміт збільшувався 29.04.2013 року до 18000 грн. та 07.10.2013 року до 21600 грн. З початку користування кредитними коштами позивачем здійснювались платежі, передбачені умовами договору на загальну суму 3500 грн. Однак із січня 2015 року у зв'язку із скрутним матеріальним становищем позивачем було припинено здійснення платежів. 15.11.2014 року позивачем було отримано лист від банку, в якому зазначено що його борг за кредитом перед банком станом на 07.11.2014 року склав 26183 грн. 47 коп. З вказаним у листі позивач не погодився посилаючись на те, що 01.04.2014 року відповідно до Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17.03.2014 року його було призвано на військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період. З вказаного часу позивач почав проходити військову службу у Державній прикордонній службі України. З 27.06.2014 року по 30.08.2014 року позивач знаходився у відрядженні в Луганській області, виконуючи завдання в зоні проведення антитерористичної операції за що отримав статус Учасника бойових дій. У подальшому з 23.12.2014 року позивач черговий раз був відряджений до Луганської області, після чого 06.03.2015 року повернувся до м. Харкова, де надав банку документи, які підтверджують його пільговий статус з метою перерахування наявної заборгованості. Однак виявилось, що банк не працює та в ньому введена тимчасова адміністрація. 20.03.2015 року позивача було демобілізовано, а 22.04.2015 року на підставі Указу Президента України №15/2015 призвано на військову службу за попереднім місцем її проходження. Протягом вказаного часу позивачеві постійно телефонують особи, які представляються працівниками банку з вимогою сплатити борг в розмірі 30600 грн. Посилаючись на вищевикладені обґрунтування, позивач просив суд задовольнити пред'явлені ним вимоги у повному обсязі.

У судовому засіданні позивач позов підтримав у повному обсязі.

Представник відповідача проти задоволення позову заперечував.

Суд заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, дослідивши письмові докази у справі, дійшов наступного висновку.

Судом встановлено, що 19.11.2012 року між Сторонами укладений кредитний договір №002-20540-191112.

Пунктом 1.1. договору вказаного договору встановлено, що банком позивачеві відкривається поточний рахунок з використанням платіжної картки. До договору №002-20540-191112 від 19 листопада 2012 року існують Умови надання кредитної картки Тарифний пакет № Кредитна картка №1 «Еволюція».

Факт укладення договору на відповідних умовах підтверджується матеріалами справи та сторонами в ході розгляду справи не заперечувався.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язаний вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до п. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з п. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

У відповідності до ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) відповідно до ст. 610 ЦК України.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлені договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки.

В той же час у відповідності до ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів.

Обґрунтовуючи свої вимоги позивач посилається на те, що він являється учасником бойових дій у зв'язку з виконанням бойових завдань в зоні проведення антитерористичної операції, а з нарахованою заборгованістю за кредитним договором не погоджується та вважає її такою що нарахована необґрунтовано.

Враховуючи наведене позивачем обґрунтування судом встановлено, що 01.04.2014 року відповідно до Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17.03.2014 року його було призвано на військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період. З вказаного часу позивач почав проходити військову службу у Державній прикордонній службі України. З 27.06.2014 року по 30.08.2014 року позивач знаходився у відрядженні в Луганській області, виконуючи завдання в зоні проведення антитерористичної операції за що отримав статус Учасника бойових дій. У подальшому з 23.12.2014 року позивач черговий раз був відряджений до Луганської області. 20.03.2015 року позивача було демобілізовано, а 22.04.2015 року на підставі Указу Президента України №15/2015 призвано на військову службу за попереднім місцем її проходження.

Факт проходження позивачем військової служби у вищевказаний період підтверджується наявною в матеріалах справи копією військового квитка позивача.

Законом України від 20 травня 2014 року № 1275-VII "Про внесення змін до законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації" статтю 14 доповнено пунктом 15 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" наступного змісту: «Військовослужбовцям з початку і до закінчення особливого періоду резервістам та військовозобов'язаним - з моменту призову під час мобілізації: закінчення особливого періоду штрафні санкції, пеня за невиконання зобов'язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються».

Відповідно до наявного в матеріалах справи розрахунку та з урахуванням вищенаведеної норми Закону, банком було зупинено нарахування процентів за користування кредитними коштами.

Як вбачається з виписки по рахунку позивача, останній знімав готівку в банкоматі, а також здійснював погашення заборгованості по договору, а саме: 24.06.2014 року - 1000 грн.; 19.08.2014 року - 2000 грн. та 29.09.2014 року - 500 грн.

Згідно наданої представником відповідача довідки від 28.01.2016 року та виписки по рахунку заборгованість позивача перед відповідачем за кредитним договором складає: тіло кредиту - 21121,47 гривень; відсотки - 0,00 гривень та пеня - 225,00 гривень, яка нарахована за періоди: 31.01.2014 року; 28.02.2014 та 31.03.2014 року.

Пункт 15 ст. 14 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" визначено, що не здійснюється нарахування процентів за користування кредитом; штрафних санкцій; пені за невиконання зобов'язань перед банками військовослужбовців (військовозобов'язаних) з початку і до закінчення особливого періоду з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду.

При цьому норма вказаного Закону не звільняє військовослужбовців (військовозобов'язаних) з початку і до закінчення особливого періоду з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду від погашення основної заборгованості по тілу кредиту і не списує таку заборгованість.

У відповідності до ч. 2 ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом; договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Отже, за приписами норм вказаної статті для розірвання договору за рішенням суду однією із необхідних умов є істотне порушення цього договору, для підтвердження якого необхідно довести, що внаслідок такого порушення другій стороні договору було завдано шкоду та внаслідок цієї шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Проте позивач в обґрунтування своїх вимог не зазначив такі обставини, які можуть слугувати підставою для розірвання договору. Також позивачем не доведено наявності істотності порушень договору та наявності у зазначених порушеннях характеру таких, що значною мірою позбавили сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Під час судового розгляду не знайшли свого підтвердження доводи позивача, які б давали підстави для розірвання договору. Також позивачем не доведено повного виконання зобов'язань перед банком за договором №002-20540-191112 від 19.11.2012 року, які б могли стати підставою для розірвання договору. Вказане зокрема підтверджується довідкою від 28.01.2016 та випискою по рахунку позивача.

Втрата платоспроможності, та інші фактори не можуть слугувати підставами для розірвання договору, оскільки відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливістю виконання ним грошового зобов'язання.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, сторони при підписанні договору не визначали такі обставини, як втрата платоспроможності позивача та інші обставини на які позивач посилається у своєму позові. При цьому під час укладення договору, позивач був ознайомлений з його умовами, і висловив своє волевиявлення шляхом підписання вказаного договору.

Отже доводи позивача не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду, що є підставою для відмови в задоволенні позову.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 15, 16, 625, 627, 651, 652 ЦК України, ст.ст. 8, 10, 60, 88, 208, 212, 213, 214, 215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про визначення суми боргу - залишити без задоволення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано у строк, встановлений ст. 294 ЦПК України. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду м. Києва через Печерський районний суд м. Києва протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Х.А. Гладун