Справа №478/1316/16-ц 22.07.2016 22.07.2016
Провадження №22-ц/784/1770/16
Справа №478/1316/16-ц
Провадження № 22-ц/784/1770/16 Головуючий першої інстанції: Сябренко І.П.
Категорія 23 Суддя-доповідач апеляційного суду: Базовкіна Т.М.
У Х В А Л А

Іменем України

22 липня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого: Базовкіної Т.М..,

суддів: Кушнірової Т.Б., Яворської Ж.М.,

із секретарем судового засідання: Лептугою С.С.

за участю: позивача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Казанківського районного суду Миколаївської області від 15 червня 2016 року за позовом ОСОБА_2 до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Відродження» Казанківського району Миколаївської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Відділ Держгеокадастру у Казанківському районі Миколаївської області, про визнання договору оренди недійсним,

в с т а н о в и л а:

У травні 2016 р. ОСОБА_2 звернувся з позовом до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Відродження» Казанківського району Миколаївської області (далі - СТОВ «Відродження») про визнання договору оренди недійсним.

В обґрунтування своїх вимог позивач вказував, що 14 березня 2008 р. на підставі рішення Казанківської районної державної адміністрації Миколаївської області №574 від 05 жовтня 2007 р. на ім'я ОСОБА_3, яка є його бабусею, видано державний акт про право приватної власності на земельну ділянку площею 6,63 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва в межах території Казанківської селищної ради Казанківського району Миколаївської області.

Відповідно до договору оренди від 01 грудня 2008 р. між ОСОБА_3 та СТОВ «Відродження» був укладений договір оренди земельної ділянки на 5 років, який зареєстровано в Казанківському секторі Миколаївської філії ДЗК за №54.

21 липня 2015 р. право власності на вищезазначену земельну ділянку зареєстровано за ним в порядку спадкування на підставі рішення Казанківського районного суду Миколаївської області від 08 червня 2015 р. На його звернення до відповідача з попередженням про наміри самостійно обробляти успадковану земельну ділянку, оскільки термін дії договору оренди землі закінчився 16 лютого 2014 р. останній повідомив про наявність існуючого договору оренди земельної ділянки, укладеного 01 грудня 2008 р. з ОСОБА_3 строком на 49 років, зареєстрованого в Казанківському секторі Миколаївської філії ДЗК за №54 16 лютого 2009 р. як і договір оренди, укладений на 5 років.

Посилаючись на те, що відповідно до витягу із Книги реєстрації договорів оренди землі за вказаним реєстраційним номером зареєстровано лише договір оренди земельної ділянки, укладений 01 грудня 2008 р. строком на 5 років, а договір строком на 49 років не пройшов державної реєстрації, а також, що відсутня додаткова угода про зміну договору, укладеного ОСОБА_3 на 5 років та відсутні відомості про реєстрацію такої угоди, з урахуванням уточнених позовних вимог, позивач просив суд визнати недійсним договір оренди земельної ділянки, укладений між ОСОБА_3 та СТОВ «Відродження» 01 грудня 2008 р. строком на 49 років недійсним, стягнути з відповідача на його користь судові витрати.

У судовому засіданні в суді першої інстанції позивач ОСОБА_2 та його представник підтримали уточнені позовні вимоги і просили їх задовольнити.

Представник відповідача СТОВ «Відродження» в суді першої інстанції посилався на те, що між ОСОБА_3 та СТОВ «Відродження» був укладений договір оренди землі строком на 49 років, який зареєстровано у Казанківському секторі реєстрації Миколаївської філії центру ДЗК 16 лютого 2009 р. за №54, і просив відмовити в задоволенні позову ОСОБА_2

Рішенням Казанківського районного суду Миколаївської області від 15 червня 2016 р. в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 вказує, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, оскільки ухвалено на підставі неповно з'ясованих обставин справи, й просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Заслухавши доповідь судді, пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із таких підстав.

З матеріалів справи вбачається на судом встановлено, що ОСОБА_3 відповідно до Державного акту на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1 від 14 березня 2008 р. є власником земельної ділянки площею 6,63 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Казанківської селищної ради Миколаївської області.

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 40953805 від 21 липня 2015 р. власником земельної ділянки площею 6,63 га, кадастровий номер НОМЕР_2, розташованої на території Казанківського району Миколаївської області, є ОСОБА_2 на підставі рішення Казанківського районного суду Миколаївської області від 08 червня 2015 р.

Згідно договору оренди землі від 01 грудня 2008 р., зареєстрованого 16 лютого 2009 р. у Казанківському секторі реєстрації Миколаївської філії центру ДЗК за №54, власник земельної ділянки ОСОБА_3 передала її в оренду СТОВ «Відродження» строком на 5 років.

Відповідно до тексту договору оренди землі від 01 грудня 2008 р., наданого відповідачем та також зареєстрованого 16 лютого 2009 р. у Казанківському секторі реєстрації Миколаївської філії центру ДЗК за №54, власник земельної ділянки ОСОБА_3 передала її в оренду СТОВ «Відродження» строком на 49 років. Факт державної реєстрації вказаного договору засвідчений гербовою печаткою та підписом уповноваженої посадової особи на оригіналі тексту договору.

У Книзі записів державної реєстрації договорів оренди під № 98 проведено запис про державну реєстрацію 16 лютого 2009 р. за №4 договору оренди землі укладеного між ОСОБА_3 та СТОВ «Відродження» строком на 5 років (а.с.17-18).

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Як роз'яснено в пунктах 7, 8 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочину недійсним», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено.

У зв'язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205-210, 640 ЦК тощо).

Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Згідно із статтями 210 та 640 ЦК не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації.

Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено.

Згідно ст. ст. 13-15 Закону України „Про оренду землі" від 6 жовтня 1998 р. N 161 -XIV (у редакції, чинній на день укладення договору) (далі - Закон N 161-XIV) договором оренди землі є договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Договір оренди укладається у письмовій формі та відповідно до ст. 18 Закону N 161-XIV набуває чинності після його державної реєстрації.

Відповідно до п. 2 Порядку державної реєстрації договорів оренди землі, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 1998 р. № 2073, державна реєстрація договорів оренди є офіційним визнанням і підтвердженням державою факту виникнення або припинення права оренди земельних ділянок.

Пунктом 12 цього ж Порядку визначено, що факт державної реєстрації засвідчується гербовою печаткою та підписом уповноваженої посадової особи, які ставляться на договорі оренди. Книзі записів державної реєстрації договорів оренди цей правочин згідно з п.13 названого Порядку реєструється після засвідчення факту його державної реєстрації.

Згідно із ч. З ст. 640 ЦК України договір, який підлягає державній реєстрації, є укладеним з моменту державної реєстрації.

Звертаючись з позовом, ОСОБА_2 вказував як на підставу недійсності договору оренди земельної ділянки від 01 грудня 2008 р., укладеною між ОСОБА_3 та відповідачем на 49 років на відсутність належне проведеної державної реєстрації вказаного договору в цілому, а також відсутність проведення такої реєстрації змін до договору, укладеного між тими ж сторонами щодо оренди тієї ж земельної ділянки від 01 грудня 2008 р. строком на 5 років.

Як зазначене вище, непроведення державної реєстрації договору оренди земельної ділянки або проведення її неналежним чином не є підставою недійсності такого правочину, але впливає на визначення його чинності.

Про таке зазначено і у правовій позиції Верховного Суду України, висловленої у постанові від 25 грудня 2013 р. у справі № 6-118 цс13, в якій йдеться про те, що одностороння незгода сторони з реєстрацією раніше підписаного нею договору не може визнаватися обставиною для визнання його недійсним із підстав, передбачених частиною третьою статті 203 та частиною першою статті 215 ЦК України. Зазначена постанова, в силу вимог ст. 360-7 ЦПК України, є обов'язковою для суду, який вирішує справи пов'язані з орендою землі.

За такого доводи апеляційної скарги щодо відсутності належної державної реєстрації оспорюваного договору оренди землі не спростовують правильність висновків суду, оскільки ці обставини не впливають на дійсність правочину.

Посилання в апеляційній скарзі на відсутність волевиявлення ОСОБА_3 при вчиненні угоди не можна взяти до уваги, враховуючи таке.

В силу ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Звертаючись з позовом та уточнивши в подальшому позовні вимоги, ОСОБА_2 посилався як на підставу недійсності договору оренди земельної ділянки від 01 грудня 2008 р. строком на 49 років лише на неналежно проведену державну реєстрацію цього договору, але не на відсутність волевиявлення ОСОБА_3, а тому такі вимоги судом не розглядались.

За такого колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, рішення Казанківського районного суду Миколаївської області від 15 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованому суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий Судді: