Справа №489/3193/14-ц 22.07.2016 22.07.2016 22.07.2016
Провадження №22-ц/784/812/16
Справа №489/3193/14-ц
Провадження № 22ц/784/812/16 Головуючий у 1-й інстанції - Спінчевська Н.А.
Категорія 39 Доповідач апеляційної інстанції - Самчишина Н.В.
Рішення

Іменем України

22 липня 2016 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого Самчишиної Н.В.,

суддів: Галущенка О.І., Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання - Лівшенком О.С.,

за участю:

- позивача ОСОБА_2, її представника - ОСОБА_3,

- відповідачів ОСОБА_4, ОСОБА_5 та їх представника - ОСОБА_6,

- представника третьої особи ОСОБА_7 - ОСОБА_8,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами

ОСОБА_4 та ОСОБА_5

на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 25 січня 2016 року та додаткове рішення цього ж суду від 10 травня 2016 року, ухвалені за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_9, ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_7, про визнання права власності на частку житлового будинку,

установила:

У травні 2014 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_9, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання права власності на частку житлового будинку.

Позивач зазначала, що з серпня 1997 року проживала однією сім'єю з ОСОБА_10, а з 18 жовтня 2003 року в зареєстрованому шлюбі. Дітей від даного шлюбу вони не мали. Протягом вказаного часу, до реєстрації шлюбу, вони вели спільне господарство, мали спільний бюджет, разом виховували її неповнолітнього сина від іншого шлюбу, були пов'язані спільним побутом.

В період проживання однією сім'єю, 04 вересня 2003 року за договором купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_11, вони придбали 37/100 часток житлового будинку по АДРЕСА_1 за 26 800 грн., зареєстрував їх за ОСОБА_10

На придбання будинку були витрачені її особисті кошти в сумі 2 400 дол. США, що еквівалентно 12 864 грн. та 2 000 грн. Іншу частину коштів вони брали у борг.

У жовтні 2003 року її чоловік ОСОБА_10 за місцем роботи отримав безпроцентну позику на придбання житла у сумі 10 000 грн., яку вони використали на повернення боргу та разом погашали позику.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_10 помер.

-2-

Після його смерті, вона і донька спадкодавця - ОСОБА_4 прийняли спадщину. Мати спадкодавця - ОСОБА_9 відмовилась від прийняття належної їй частки спадщини за законом на користь позивача, та інша донька спадкодавця - ОСОБА_5 також відмовилися від прийняття належної їй частки спадщини за законом на користь своєї сестри ОСОБА_4

Ухвалою суду від 04 грудня 2014 року до участі у розгляді справи в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, залучена співвласник 63/100 часток вказаного житлового будинку ОСОБА_7

Позивач вказувала, що рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 21 квітня 2015 року припинено право власності ОСОБА_7 у спільній частковій власності на 63/100 часток житлового будинку, а тому ОСОБА_10 є єдиним власником житлового будинку за вищезазначеною адресою.

Посилаючись на викладені обставини, та те, що будинок є об'єктом права спільної сумісної власності, уточнюючи позовні вимоги, позивач просила визнати за нею право власності на 1/2 частку житлового будинку АДРЕСА_1 та визнати за нею право власності на 1/4 частку цього будинку в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_10

Згідно заяви від 05 листопада 2014 року, відповідач ОСОБА_9(мати спадкодавця) визнала факти і обставини викладені в позові, повністю підтвердила, що її син ОСОБА_10 і ОСОБА_2 проживали однією сім'єю з 1997 року, з 2000 року щорічно разом до неї приїжджали.

Заперечуючи проти позову, відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5, посилалися на придбання спірного будинку їх батьком ОСОБА_10 за власні кошти. Крім того, не визнали факт спільного проживання їх батька з позивачем.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 25 січня 2016 року позов ОСОБА_2 задоволено. Додатковим рішення того ж суду від 10 травня 2016 року вирішено питання розподілу судових витрат.

В апеляційних скаргах ОСОБА_4 та ОСОБА_5, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просили скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову повністю.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які брали участь у судовому засіданні, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають задоволенню.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив з того, що позивач довела належними та допустимими доказами її участь у придбанні спірного будинку. Водночас, суд першої інстанції вважав доведеним факт проживання позивача і ОСОБА_10 однією сім'єю лише з 21 квітня 2000 року, оскільки до 20 квітня 2000 року ОСОБА_2 перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_12

Проте повністю з такими висновками суду колегія суддів не погоджується.

З матеріалів справи вбачається, що в період спільного проживання однією сім'єю, але не перебуваючи у зареєстрованому шлюбі з позивачем ОСОБА_2, ОСОБА_10 придбав 37/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу, укладеного з продавцем ОСОБА_13 та посвідченого 04 вересня 2003 року приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Юрловою Т.Г. (т. 1 а.с.7,8). 08 вересня 2003 року він зареєстрував право власності на вказану частину будинку в Миколаївському міжміському БТІ (т.1 а.с.8).

18 жовтня 2003 року ОСОБА_10 і ОСОБА_2 зареєстрували шлюб.

-3-

В зазначений будинок ОСОБА_10 і ОСОБА_2 зареєструвались та проживали з 25 жовтня 2003 року та 04 листопада 2003 року відповідно (т. 1 12-14).

Вони обидва працювали на одному підприємстві ДП НВКГ «Зоря-Машпроект» та отримували заробітну плату (т.1 а.с.136-139).

В жовтні 2003 року за місцем своєї роботи ОСОБА_10 взяв безпроцентну позику на придбання житла в сумі 10 000 грн. (т. 1 а.с. 105, 136).

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_10 помер (т. 1 а.с.66).

Із спадкової справи № 42/2013, заведеної приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Савченко І.М., після смерті ОСОБА_10, вбачається, що спадщину прийняли його дружина ОСОБА_2 та донька ОСОБА_4 Мати спадкодавця - ОСОБА_9 - відмовилась від прийняття належної їй частки спадщини за законом на користь позивача, інша донька спадкодавця - відповідач ОСОБА_5 також відмовилась від належної їй частки спадщини за законом на користь свої сестри ОСОБА_4 (т.1 а.с. 64-92).

Обґрунтовуючи підставність позову, ОСОБА_2 зазначала, що її особистий внесок (її особисті накопичення) для придбання будинку склав 2 400 доларів США, що еквівалентно 12 864 грн. та 2 000 грн. Іншу частину коштів вона з ОСОБА_10 брали у борг. У жовтні 2003 року її чоловік ОСОБА_10 за місцем роботи отримав безпроцентну позику на придбання житла у сумі 10 000 грн., яку вони використали на повернення боргу та разом погашали позику.

За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції України) норми Сімейного кодексу України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 року. Відповідно до чинного на час виникнення спірних правовідносин законодавства спільною сумісною власністю є: майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст. 16 Закону України «Про власність», ст. 22 КпШС України); майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім'ї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (п. 1 ст. 17, ст. 18, п. 2 ст. 17 Закону України «Про власність»); квартира (будинок), кімнати в квартирах та одноквартирних будинках, передана при приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою членів сім'ї наймача у їх спільну сумісну власність (ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»).

В інших випадках спільна власність громадян є частковою. Якщо розмір часток у такій власності не було визначено і учасники спільної власності при надбанні майна не виходили з рівності їх часток, розмір частки кожного з них визначається ступенем його участі працею й коштами у створенні спільної власності (п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22 грудня 1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності»).

Таким чином, для визнання за особою, яка проживала з іншою особою без укладення шлюбу, права власності на частку у спірному майні, набутому до 1 січня 2004 року, вона має надати суду належні та допустимі докази про власну участь у набутті цього майна, оскільки сам по собі факт спільного проживання без реєстрації шлюбу, без визначення ступеня її участі працею і коштами у створенні спільної

-4-

часткової власності не може бути підставою для визнання права власності на половину спірного майна.

Статтями 10, 11, 60 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, згідно з яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог і вирішує справу на підставі наданих доказів.

Права і обов'язки щодо спірного майна виникають в момент його придбання, тому правовий режим майна, і правовідносини між сторонами із приводу нього, регулюються нормами законодавства, який є чинним в момент придбання майна.

Згідно з правовою позицією висловленою Верховним Судом України в у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 25 грудня 2013 року № 6-135цс13 майно, набуте до 1 січня 2004 року під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їх спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними

спільного господарства, побуту та бюджету; 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв'язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна набутого сім'єю, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці.

На підтвердження своїх доводів позивач посилалась, як на визнання відповідачем ОСОБА_9 її позову, так і на покази свідків ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19 (їх з чоловіком співробітників), які в суді пояснили про відомі їм обставини сумісного проживання позивача з ОСОБА_10 та придбання ними частини спірного будинку за кошти, більшість з яких належали позивачу.

Між тим, на думку колегії суддів, визнання позову ОСОБА_9 та покази вказаних свідків щодо участі позивача у придбанні спірного будинку не є беззаперечними, оскільки не підтверджується належними та допустимими письмовими доказами, відповідно до вимог ст.ст. 58-59, 64 ЦПК України.

До того ж, покази свідка ОСОБА_15 про те, що у неї на зберіганні знаходились накопичені позивачем грошові кошти, які ОСОБА_20 забрала перед укладенням договору купівлі-продажу, не є безумовними, оскільки навіть і при наявності такого, не надано доказів внесення саме цих коштів позивача на придбання житла ОСОБА_10

В той же час, із змісту договору купівлі-продажу вбачається, що частина житлового будинку придбана за 26 800 грн., із яких 117 704 грн. покупець сплатив до підписання договору, а залишок в розмірі 9 096 грн. покупець зобов'язався сплатити до 15 вересня 2003 року.

Згідно нотаріально посвідченої заяви продавця будинку ОСОБА_13, яка видана нею 16 вересня 2003 року, вона отримала від ОСОБА_10 гроші в сумі 9 096 грн. за вищезазначеним договором купівлі-продажу та не має матеріальних претензій до покупця (т. 1 а.с. 9).

Отже, зазначене свідчить про те, що договір купівлі-продажу вчинено з розстроченням платежу, із яких, як 17 704 грн., так і 9 096 грн. сплачено ОСОБА_10 до реєстрації шлюбу з позивачем. Право власності на спірний будинок ОСОБА_10 зареєстрував 08 вересня 2003 року.

-5-

До того ж, виходячи з пояснень позивача, кошти отримані ОСОБА_10 за безпроцентною позикою, яку він виплачував під час шлюбу з позивачем, були спрямовані не на придбання частини спірного будинку, а на погашення боргів. Тому зазначене не свідчить про участь позивача у створенні спільної власності.

Крім того, зі змісту наявних у справі листів ОСОБА_10 своїм родичам від 22 березня та 22 грудня 2004 року не вбачається, що він визнавав право ОСОБА_2 на частку у частині придбаного ним спірного будинку.

Більш того, з матеріалів справи вбачається, що рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 21 квітня 2015 року, яке набрало законної сили 05 травня 2015 року, позов ОСОБА_2 задоволено та припинено право власності ОСОБА_7 (іншого співвласника будинку) у спільній частковій власності на 63/100 частки житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель та споруд за адресою: АДРЕСА_1

При цьому обґрунтовуючи вказані вимоги в позові, ОСОБА_2 посилалась на те, що її чоловікові ОСОБА_10, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, належали 37/100 частки спірного житлового будинку, а не вирішення спірних вимог перешкоджає оформленню її спадкових прав (т. 1 а.с.95-98).

Проаналізувавши викладене, колегія суддів дійшла висновку про недоведеність позивачем обставин того, що спірний житловий будинок слід вважати придбаним у тому числі й за участі позивача, за рахунок її грошових коштів.

Як зазначалось, сам по собі факт спільного проживання без реєстрації шлюбу позивача із ОСОБА_10, без визначення ступеня участі позивача працею і коштами у створенні спільної часткової власності не може бути підставою для визнання права власності на половину спірного майна.

Таким чином, на думку колегії суддів, відсутні підстави для визнання за позивачем права на ? частину спірного житлового будинку, тому у задоволенні позову в цій частині слід відмовити.

Щодо позовних вимог ОСОБА_2 про визнання права власності на ? частину будинку в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_10, то такі вимоги також не підлягають задоволенню.

Згідно зі ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Положення Глави 89 ЦК України передбачають оформлення прав на спадщину та видачу свідоцтва про право на спадщину нотаріусом.

Враховуючи вищенаведене та те, що матеріали справи не містять дані про наявність перешкод спадкоємців для одержання в нотаріальній конторі свідоцтв про право на спадщину, колегія суддів дійшла висновку, що позовні вимоги позивача про визнання права на спадщину за законом в судовому порядку є передчасними та не підлягають задоволенню.

Оскільки суд першої інстанції був іншої думки і визнав за позивачем право власності на ? частину житлового будинку, та ? частину цього ж будинку в порядку спадкування за законом, то у відповідності до п.п. 4 3 ч. 1 ст. 309 ЦПК України таке рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням апеляційною інстанцією нового рішення про відмову у позові.

У зв'язку з викладеним підлягає скасуванню і додаткове рішення суду першої інстанції в, якому розподілені судові витрати.

-6-

Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України з позивача на користь відповідача ОСОБА_5 підлягає стягненню судовий збір, сплачений за подачу апеляційної скарги. Керуючись статтями 303, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 та ОСОБА_5 задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 25 січня 2016 року та додаткове рішення цього ж суду від 10 травня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_9, ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_7, про визнання права власності на частку житлового будинку АДРЕСА_1

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 862 грн. судового збору за подачу апеляційної скарги.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, і з цього часу може бути оскаржене безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий Н.В. Самчишина

Судді: О.І. Галущенко

Т.В. Серебрякова