Справа № 308/6059/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 листопада 2016 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі:

Головуючого судді: Бисага Т.Ю.

суддів: Собослой Г.Г.,Панько В.Ф.,

при секретарі: Терпай С.М.,

за участю сторін ОСОБА_1, ОСОБА_2, та їх представників ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_1 адвоката ОСОБА_3 на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 03 березня 2016 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про виселення з приватного житлового будинку,

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про виселення з приватного будинку. Свої вимоги мотивує, тим, що їй на праві приватної власності належить житловий будинок, що знаходиться за адресою: с. Коритняни, вул. Духновича, 47, Ужгородського району. Разом з нею в даному будинку проживає її донька - ОСОБА_5 та колишній чоловік доньки - ОСОБА_1, що є відповідачем в даному позові. Не дивлячись на розірвання шлюбу відповідача з донькою позивачки, він продовжує проживати у вказаному будинку та не бажає виселитися в добровільному порядку. Окрім того, ОСОБА_1 чинить перешкоди ОСОБА_2 в користуванні позивачкою її власністю, а саме часто влаштовує сварки та навіть бійки, систематично порушує правила співжиття, яке виражається в застосуванні фізичного та психологічного насильства в сім'ї до позивача та її доньки. Позивач та її донька неодноразово зверталися до працівників міліції з відповідними заявами. Оскільки відповідач не бажає в добровільному порядку виселитися із належного позивачці будинку, просить суд задовольнити даний позов, а саме виселити ОСОБА_1 з належного ОСОБА_2 житлового будинку, що (находиться за адресою: с. Коритняни, вул. Духновича, 47, Ужгородського району, нагляд за дотриманням виконання рішення доручити відповідним органам внутрішніх справ Ужгородського З УМВС України в Закарпатській області.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 03 березня 2016 року уточнену позовну заяву задоволено.

Виселено ОСОБА_1 з будинку за адресою: с. Коритняни, вул. Духновича, 47, Ужгородського району, що належить ОСОБА_2 на праві приватної власності.

Додатковим рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 31 травня 2016 року вирішено питання щодо виселення ОСОБА_1 з будинку за адресою: с. Коритняни, вул. Духновича,47, Ужгородського району, що належить ОСОБА_2 на праві приватної власності без надання іншого жилого приміщення.

Не погоджуючись з рішенням суду представник відповідача ОСОБА_1 адвокат ОСОБА_3, подав апеляційну скаргу на рішення, якою просив скасувати Ужгородського міськрайонного суду від 03 березня 2016 року, та ухвалити по справі нове рішення, яким відмовити в задоволені позову повністю з мотивів порушення судом норм процесуального та неправильного застосування норм матеріального права.

Заслухавши суддю-доповідача, сторони та їх представників, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 на праві приватної власності належить житловий будинок за адресою: с. Коритняни, вул. Духновича, 47, Ужгородського району.

Окрім позивача, в даному будинку проживає її донька ОСОБА_5 та колишній чоловік доньки ОСОБА_1, шлюб між якими було розірвано 22.10.2013 року, що підтверджується наявною в матеріалах справ копією рішення Ужгородського міськрайонного суду від 22.10.2013 року.

Відповідно до статті 383 Цивільного кодексу України власник квартири має право на використання помешкання для власного проживання її ньому та проживання в ньому членів своєї сім'ї.

Відповідно до пояснень співвласника будинку в якому проживає відповідач, ОСОБА_6 вказує, що ОСОБА_1 проживає разом з його дочкою ОСОБА_5 в громадянському шлюбі та їх розлучення у 2013 році носить формальний характер, свідчить, що відповідач виховує, розвиває та утримує обох малолітніх дітей (старший син ОСОБА_7 є нерідним відповідачу), приймає участь в утриманні дворогосподарства як та свої кошти, так й докладанням власних зусиль.

Відповідно до статті 2 Сімейного кодексу України сімейний кодекс України регулює сімейні особисті немайнові та майнові відносини між бабою, дідом, прабабою, прадідом та внуками, правнуками, рідними братами та сестрами, мачухою, вітчимом та падчеркою, пасинком. Сімейний кодекс України регулює сімейні особисті немайнові та (або) майнові відносини між іншими членами сім'ї, визначеними у ньому.

Відповідно до статті 3 Сімейного кодексу України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Сім'я створюється на підставі кровного споріднення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечить моральним засадам суспільства.

Відповідно до статті 4 Сімейного кодексу України кожна особа має право на проживання в сім'ї.

Відповідно до положень статті 156 Житлового кодексу УРСР члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Таким чином, матеріалами справи та змістом письмових пояснень відповідач є членом сім'ї позивача, суд першої інстанції не надав цьому уваги та уникнув з'ясування даних обставин, відповідно порушивши вимоги, щодо обгрунтованості та законності прийнятого рішення.

Суд першої інстанції одночасно підставою для винесення рішення про виселення вказує норми статті 116 Житлового кодексу УРСР. Однак з таким висновком суду першої інстанції погодитись не можна.

Суд вказав, що встановив факти систематичного порушення правил співжиття відповідачем ОСОБА_1

Вказує на факт притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення за частиною 1 статті 173-1 КУпАГІ згідно постанови Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 16.06.2014 року у справі №308/606/14-п (а.с.17).

Другим фактом вказує про обставини встановлені органом міліції згідно Висновку за результатами перевірки з виїздом на місце, фактів, по рапорту оперативного чергового Ужгородського РВ УМВС від 22 травня 2015 року.

Останній документ, а саме Висновок за результатами перевірки з виїздом на місце, фактів, по рапорту оперативного чергового Ужгородського РВ УМВС від 22 травня 2015 року не можна вважати як юридично встановлений факт про порушення відповідачем правил співжиття, оскільки в описовій частині даного висновку міститься тільки посилання на зміст пояснень декількох осіб. Орган з перевірки відповідно до даного Висновку не встановив жодних порушень положень житлового законодавства, законодавства про адміністративні правопорушення чи іншого закону з боку відповідача. Таким чином, винуватості відповідача в яких-небудь правопорушеннях не було встановлено.

Окрім того, відповідно до описової частини постанови Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 16.06.2014 року у справі №308/606/14-п якщо не вдаватись в оцінку законності прийнятого тоді судом рішення та сприймати обставин встановлені цим судом, як такі що мають преюдиційне значення для встановлення факту порушення прав та свобод позивача ОСОБА_2 не має. Оскільки правопорушення було вчинено відповідачем ОСОБА_1 проти ОСОБА_8, який не є ні позивачем, ні членом сім'ї позивача та не потребує цивільно-правового захисту згідно предмету позову у даній цивільній справі.

Жодного доказу того, що до ОСОБА_1 компетентним органом застосовувались які-небудь заходи запобігання чи громадського впливу, жодного доказу безрезультатності таких заходів за їх наявності у матеріалах справи не має, а відтак підстав для застосування статті 116 ЖК УРСР у суду першої інстанції не було.

Так само, у суду не було жодної підстави вважати, що відповідач складає загрозу правам та законним інтересам інших членів сім'ї, що проживають у будинковолодінні, тому зміст прийнятого судом рішення не можна вважати справедливим та таким, що є належним. вимушеним, дієвим та обгрунтованим заходом обмеження права відповідача на проживання в будинку як спосіб відновлення прав позивача, адже фактів порушення та інтересів ОСОБА_2 судом не було встановлено.

Крім того, згідно наданих письмових пояснень доньки ОСОБА_5, остання пояснила, що починаючи з 1982 року за згоди її матері вона з чоловіком ОСОБА_1 переїхали на постійне проживання до її будинковолодіння за адресою вул. Духновича, села Коритняни, Ужгородського району Закарпатської області. Поряд з старим будинком, де окремо проживає матір вони домовились, що за спільно заробленими з ОСОБА_1 за часів шлюбу кошти вони закінчать добудову та ремонт будівлі, що знаходиться позаду старого будинку ОСОБА_2. ОСОБА_1 утримує господарство двору в належному стані, ремонтує, переобладнує та здійснює догляд за комунікаціями в будинку, обробляє город та приглядає за уходженістю двору будинковолодіння. Після розлучення вони продовжують проживати разом та виховувати дітей. Вій хороший батько для обох дітей, дбає про них, піклується про їхнє виховання. Останнім часом між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 інколи виникають непорозуміння.

А тому вказані пояснення дають підстави вважати сумнівними дані, які надані позивачем ОСОБА_2 в суді першої інстанції.

Крім того, колегія констатує, що суд не мав підстав посилатись на норми цивільного законодавства, що регламентують захист права власності позивача у справі, а саме статті 319,321 Цивільного кодексу України, оскільки доказів порушення відповідачем права володіння, користування чи розпорядження майном належного позивачу у справі не має.

Судом безпідставно застосовано положення статті 391 Цивільного кодексу України. Позивач обрав інший спосіб захисту свого права чи інтересу спосіб, передбачений статтею 116 Житлового кодексу Української РСР виселення, а не усунення перешкод у здійсненні права користування чи розпорядження, чи спосіб повязаний з захистом права володіння, що передбачається цивільним законодавством.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що місцевий суд порушив норми матеріального та процесуального права, неповно з'ясував обставини, які мають значення для справи, його висновки не відповідають обставинам справи та суперечать матеріальному закону.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України неправильне застосування норм матеріального права, та недоведеності позивачем позову є підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 316, 319 ЦПК України, судова колегія,

Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 адвоката ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 03 березня 2016 року скасувати, у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про виселення з приватного житлового будинку відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з дня набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді