АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/1604/16 Справа № 202/3103/14-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Куценко Т.Р.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 липня 2016 року м. Дніпро 20 липня 2016 року Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

Головуючого Куценко Т.Р.

суддів Демченко Е.Л., Волошин М.П.

при секретарі Синенко Є.А.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську

цивільну справу за апеляційною скаргою

Публічного акціонерного товариства

ОСОБА_2 банк «ПриватБанк»,

на рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 18 червня 2015 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства ОСОБА_2 банк «Приватбанк» до Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк», ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

ВСТАНОВИЛА:

ПАТ КБ «Приватбанк» у лютому 2014 року звернулося до суду з позовом про стягнення з ПАТ «Акцент-Банк», ОСОБА_3 заборгованість за кредитним договором.

В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що 01 серпня 2007 року між позивачем та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого банк надав відповідачу грошові кошти з визначенням розміру процентної ставки та строків виконання зобовязання. Зобовязання за даним договором було забезпечено договором поруки від 20 жовтня 2010 року, укладеним з ПАТ «Акцент-Банк». Позивач свої зобовязання за кредитним договором виконав, надавши позичальнику кредитні кошти. Позичальник свої обов'язки системно не виконував, у зв'язку з чим станом на 21 січня 2014 року утворилася заборгованість. Посилаючись на порушення умов кредитного договору та необхідність захисту свого цивільного права позивач звернувся до суду з зазначеними вимогами та наполягає на їх задоволенні /а.с.2-3/.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 18 червня 2015 року в задоволенні позовних вимог відмовлено /а.с.63-64/.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ «Приватбанк» посилається на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, у звязку з чим ставить питання про скасування рішення /а.с.67-70/.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду скасуванню з ухваленням нового рішення на підставі ч.1 ст. 309 ЦПК України, з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які буди досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5)чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6)як розподілити між сторонами судові витрати; 7)чи є негайні підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8)чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Однак зазначеним вимогам закону ухвалене у справі рішення суду не відповідає.

Судом встановлено, що 01 серпня 2007 року між позивачем та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір №DN81AR03110018, за умовами якого відповідачу був виданий кредит на споживчі потреби в розмірі 75 368, 40 грн. на строк по 31 липня 2014 року включно, із сплатою 9 % річних за користування кредитними коштами /а.с.9-11/.

За кредитним договором ОСОБА_3 зобов'язався використати кредит за цільовим призначенням, сплатити проценти за користування кредитом та повернути позивачу кредит в повному обсязі в порядку та у строки обумовлені кредитним договором (п. 2.2, 7.1 кредитного договору).

Також, сторони погодили порядок повернення кредиту з визначенням щомісячної суми платежу у розмірі 1 188, 30 грн., який необхідно сплатити у період з «1» по «5» число кожного місяця.

Позивач свої зобовязання за договором виконав у повному обсязі, надавши відповідачу кредитні кошти у розмірі 75 368, 38 грн.

Відповідач використав надані йому кредитні кошти, проте, у порушення умов договору, він не виконує свої зобовязання належним чином та не повертає використані ним кредитні кошти з відсотками позивача.

Разом з тим зобовязання за даним договором було забезпечено договором поруки № 167 від 20 жовтня 2010 року, укладеним з ПАТ «Акцент-Банк» /а.с.7/.

У зв'язку з неналежним виконанням відповідачем зобовязань за спірним кредитним договором станом на 21 січня 2014 року утворилася заборгованість в розмірі 398 966, 60 грн., яка складається з заборгованості: по кредиту у розмірі 64 631,83 грн.; по відсоткам у розмірі 124 430, 93 грн., комісії у розмірі 19 157, 81 грн. та пені 190 746, 03 грн., що підтверджується наданим позивачем розрахунком заборгованості.

Ухвалюючи рішення по справі суд першої інстанції прийшов до висновку про відмову в задоволені заявлених вимог посилаючись на відсутність доказів підтвердження отримання відповідачем кредитних коштів. Отже, керуючись закріпленим нормами ЦПК обовязком саме позивача надати суду відповідні докази та довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, суд першої інстанції визнав заявлені позовні вимоги необґрунтованими та таким що не підлягають задоволенню.

Проте з таким висновком суду погодитись не можна, з наступних підстав.

Відповідно ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь - якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Нормами ст. 1 ЦПК України встановлено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий та, неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Отже, діючим законодавством України закріплено, що ніхто не може бути позбавлений можливості захистити свої порушені права та їх відновити.

Частиною 3 ст.61 ЦПК України встановлено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

В матеріалах справи міститься копія заочного рішення суду від 14 серпня 2012 року про звернення стягнення на предмет застави за неналежне виконання зобовязань ОСОБА_3 спірного кредитного договору. Ухвалюючи зазначене рішення судом в його мотивувальній частині було встановлено отримання кредитних коштів відповідачем за спірним договором /а.с.73/.

Положеннями ст. 629 ЦК України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Положеннями ст.1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст.ст. 525, 526, 530 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог закону, інших актів цивільного законодавства у встановлений договором строк, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобовязань не допускається.

Натомість ст. 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

За змістом ст. ст. 610, 611, 612, 623, 625 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання. У разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, у тому числі і відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України).

Згідно ст. 546 ЦК України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов'язання.

Від так, приймаючи до уваги неналежне виконання ОСОБА_3 покладених зобовязань за кредитним договором, колегія суддів приходить до висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог та доцільність стягнення заборгованості за спірним кредитним договором.

Разом з тим, стосовно розміру пені 190 746, 03 грн., слід зазначити, що вирішуючи питання про розмір такої заборгованості, судова колегія виходить з її розрахунку, наданого банком, однак, вважає за можливе зменшити розмір пені, як її складової частини, виходячи з наступного.

Частиною 3 ст. 551 ЦК України, зокрема передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Отже, частина 3 ст.551 ЦК України з урахуванням положень ст. 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та частини 4 ст.10 ЦПК України щодо обовязку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків.

Указаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 03 вересня 2014 року № 6-100 цс 14 і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів України.

Відповідно ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

Отже, враховуючи зазначену норму закону, колегія суддів приходить до висновку, що розмір пені за вищевказаним договором має бути зменшений з 190 746, 03 грн. до 65 000 грн.

Щодо позовних вимог про стягнення заборгованості з ПАТ «Акцент-Банк» за договором поруки слід зазначити наступне.

Відповідно до ст. 16 ЦПК України не допускається обєднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з ч. 2 ст. 118 ЦПК України позивач має право обєднати в одній позовній заяві кілька вимог, повязаних між собою.

Відповідно до розяснень, викладених в абзаці 1 пункту 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суд повинен виходити з того, що згідно зі статтею 124 Конституції України юрисдикція загальних судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі, а за частинами 1 і 2 статті 15 ЦПК України у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ за Кодексом адміністративного судочинства України (стаття 17) або ГПК України (статті 1, 12) віднесено до компетенції адміністративних чи господарських судів. Законом може бути передбачено розгляд інших справ за правилами цивільного судочинства.

Абзацом 3 пункту 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 розяснено, що вимоги позивача до кількох відповідачів можуть бути обєднані в одне провадження, якщо ці вимоги однорідні, зокрема такі, які нерозривно повязані між собою, або від вирішення однієї з них залежить вирішення інших. Таке обєднання не допускається, якщо відсутня спільність предмета позову. Не допускається обєднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Оскільки не допускається обєднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом, суд відкриває провадження у справі в частині вимог, які належать до цивільної юрисдикції, і відмовляє у відкритті провадження у справі щодо вимог, коли їх розгляд проводиться за правилами іншого виду судочинства.

Аналогічний висновок викладений в постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 року по справі № 6-745ц15.

Виходячи з того, що суд помилково прийняв до розгляду позовні вимоги про стягнення заборгованості з ПАТ «Акцент-Банк» як поручителя, рішення суду в цій частині на підставі ст. ст. 205, 310 ЦПК України необхідно скасувати, а провадження у справі в цій частині закрити, повідомивши позивача, що розгляд його позовних вимог до даного відповідача віднесено до юрисдикції господарських судів.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_3 та закриттям провадження у справі в частині позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до ПАТ «Акцент-Банк».

Відповідно ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Отже, враховуючи сплачений судовий збір при звернені до суду з даними позовними вимогами та апеляційною скаргою з відповідача необхідно стягнути на користь позивача судові витрати у розмірі 7 673 грн.

Керуючись ст.ст. 205, 303, ст. 307, 309 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну Публічного акціонерного товариства ОСОБА_2 «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 18 червня 2015 року скасувати.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства ОСОБА_2 банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором №DN81AR03110018 від 21 січня 2014 року яка станом на 21 січня 2014 року складає 273 220 грн. 57 коп., яка складається з заборгованість за кредитом в сумі 64 631, 83 грн.; заборгованість по процентам за користування кредитом у сумі 124 430, 93 грн.; заборгованість по комісії за користування кредитом в сумі 19 157, 81 грн. та пені за несвоєчасне виконання зобовязань за договором в сумі 65 000 грн.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства ОСОБА_2 банк «ПриватБанк» витрати на сплату судового збору в сумі 7 673 грн..

Провадження по справі за позовом Публічного акціонерного товариства ОСОБА_2 «ПриватБанк» до Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» про стягнення заборгованості закрити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з цього часу.

Головуючий: Куценко Т.Р.

Судді: Волошин М.П.

ОСОБА_4