РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 643/15717/15-ц

Провадження № 2/643/784/16

14.07.2016 р. Московський районний суд м. Харкова у складі: головуючого судді ОКСЕНЕНКО В.А., з участю секретаря Башкевіч Є.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом

ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання правочину частково недійсним, визнання права власності;

встановив:

ОСОБА_1 09.09.2015 р. звернулася до Московського райсуду м.Харкова з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання правочину часткового недійсним та визнання права власності.

В ході судового розгляду позивач вточнила і підтримала свої позовні вимоги, вказавши в обґрунтування наступне.

06.03.1998 р. між ОСОБА_5, яка діяла також в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_6 (продавці) та покупцем ОСОБА_3, яка діяла в інтересах неповнолітньої дочки ОСОБА_1 (тобто, її, позивача) був укладений договір купівлі-продажу, відповідно якого ОСОБА_3 придбала у власність квартиру АДРЕСА_1. До цього часу вона вважала себе співвласником цієї квартири, оскільки, спірна квартира була придбана на кошти, виручені від продажу квартири АДРЕСА_2, співвласником якої вона теж була нарівні зі ОСОБА_3, ОСОБА_7 Зважаючи на те, що 1/3 частки квартири АДРЕСА_2 належала їй, кошти в розмірі 1/3 частини від продажу цієї квартири також належали їй, то фактично вона виступала покупцем спірної квартири, та в частині покупця цей договір купівли-продажу є недійсним.ІНФОРМАЦІЯ_1 помер чоловік ОСОБА_3- ОСОБА_8; після його смерті відкрилася спадщина та спадкоємець ОСОБА_4 має намір оформити спадщину на частку квартири АДРЕСА_1, так як вважає її спільною сумісною власністю його померлого батька та ОСОБА_3 Стверджує, що договір купівли-продажу квартири від 06.03.1998 року є удаваним правочином в частини особи покупця, то, як наслідок, належить з цієї підстави бути визнаним частково (в частини покупця) недійсним, та просить суд визнати покупцями по цьому договору ОСОБА_3, ОСОБА_2 та її, визнати за нею право власності на 1/3 ч. спірної квартири

Відповідачи ОСОБА_3, ОСОБА_2 позовні вимоги визнали повністю, вказали суду, що квартира АДРЕСА_1 придбана за гроші, виручені від продажу квартири АДРЕСА_2, співвласниками якої були як вони, так і позивачка у рівних частках.

Відповідачі ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 в судове засідання не з'явились, про день, час, місце слухання справи повідомлені належним чином і суд розглянув справу за їх відсутності на підставі наданих доказів.

Суд, вислухавши сторони, вивчивши письмові докази, приходить до наступного.

Як впливає зі змісту договору купівли-продажу №Н10-390 від 06.03.1998 р. ОСОБА_3,яка діяла від імені неповнолітньої ОСОБА_1 та ОСОБА_9 продали квартиру АДРЕСА_2.

У той же день, 06.03.1998 року ОСОБА_3 уклала договір купівли-продажу зі ОСОБА_5, яка також діяла від імені неповнолітнього ОСОБА_6, відповідно якого придбала у власність квартиру АДРЕСА_3.

16.03.1998 року ОСОБА_3 зареєструвала придбану нерухомість, про що свідчить запис КП Харківського БТІ.

Оскільки, правовідносини щодо правочину між сторонами склалися у 1998 році, то суд застосовує положенням чинного на той час ЦК Україні в редакції 1963 р.

Укладення угод регулюються главою 3 зазначеного Кодексу.

Так, статтями 45-63 встановлюються правові підстави для визнання правочину недійсним.

Позивач, звернувшись з вимогами до суду, посилалась на те, що при укладанні договору, що оспорюються, не були дотримані приписи статті 58 ЦК України, які проголошують, що

«Недійсною є угода, укладена лише про людське око, без наміру створити юридичні наслідки (мнима угода). Якщо угода укладена з метою приховати іншу угоду (удавана угода), то застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі»;

Та приписи статті 60 цього Кодексу, які проголошують, що:

«Недійсні частини угоди не тягнуть за собою недійсності інших її частин, у разі припущення, що угода була б укладена і без включення недійсної її частини».

Правовий аналіз приведених положень закону свідчить про те, що мнимою угодою є правочин, при здійсненні якого у сторін була відсутня головна ознака угоди- її спрямованість на виникнення, зміну або припинення цивільних правовідносин; удаваною є угода, яка маскує іншу юридичну дію, яку сторони мали на увазі в дійсності.

Як встановлено судом, ОСОБА_3, маючи необхідний обсяг цивільної дієздатності, діючі свідомо, за добровільним волевиявленням, 06.03.1998 р. уклала договір купівли-продажу квартири зі ОСОБА_5, для чого, передала продавцю гроші в рахунок вартості майна та фактично, реально отримала від продавця квартиру в натурі. Після чого, зареєструвала право власності на своє ім.*я у встановленому законом порядку; зареєструвала в цьому жилому приміщенні ОСОБА_1, ОСОБА_2

Згідно статті 44 ЦК України (1963 р.) договір купли-продажу є двустороньою угодою, тобто: за договором купівли-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцю, а покупець зобов'язується прийняти майно та сплатити за нього визначену грошеву суму.

Отже, правових підстав для визнання правочину купівли-продажу від 06.03.1998 р. мнимим або удаваним немає та таких обставин позивачем суду не приведено, доказів на підтвердження своїх вимог не надано.

Відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_2 визнали позовні вимоги повністю, просили суд задовольнити їх та визнати правочин частково недійсним.

Суд може ухвалити рішення про задоволення позову з приводу визнання позову відповідачами лише за наявності для того законних підстав.

У даному випадку визнання відповідачами позову суперечить вище приведеним положенням закону, тому, при ухваленні рішення суд не бере до уваги цей факт.

За правилом ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за заявою фізичних осіб, поданої у відповідності з даним Кодексом, в межах заявлених ними вимог, на підставі доказів сторін та осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. 60 ЦПК України «кожна сторона зобов*язана довесті ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях».

На час укладення договору купівлі-продажу 06.02.1998 р. відповідач ОСОБА_4 не був ані власником спірної квартири, ані стороною в угоді; права, інтереси позивача не оспорює, не порушує, обставин, які б свідчили про те, що останній не визнає права позивача не приведено та фактично позовних вимог до нього не заявлено.

Тому, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги до ОСОБА_4 не підлягають задоволеннютакож з циз підстав.

По далі.

Відповідно статті 71 ЦК України (1963 р.) «Загальний строк для захисту права за позовом особи, право якого порушено (позовна давність), встановлюється в три роки».

10 серпня 2011 р. позивачка досягла повноліття; з позовними вимогами про захист порушеного права звернулася лише у вересні 2015 р. Будь-яких обставин в обґрунтування пропуску строку позовної давності не навела, клопотання про поновлення такого строку не заявила.

Судові витрати суд розподіляє в порядку ст.88 ЦПК України.

Керуючись ст. 212-215, 169, 88 ЦПК України, ст. 58-60 ЦК України, суд, -

ВИРІШІВ:

У задоволенні ОСОБА_1- відмовити.

На рішення може бути подана апеляційна скарга в апеляційний суд Харківської області через районний суд протягом 10 днів.

Повний текст судового рішення виготовлений 18.07.2016 р.

СУДДЯ: В.А. ОКСЕНЕНКО.