Справа № 369/2681/16-ц Головуючий у І інстанції Волчко А. Я.
Провадження № 22-ц/780/4816/16 Доповідач у 2 інстанції Журба С. О.
Категорія 53 19.09.2016
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 вересня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Сержанюка А.С., Суханової Є.М.,

за участю секретаря Якимчук Ю. С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08 липня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Міністерства охорони здоров'я України, державного підприємства «Укрмедпроектбуд» про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі,

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом, який мотивувала наступним: вона була призначена на посаду директора ДП «Укрмедпроектбуд» наказом Голови Національного агентства з питань підготовки та проведення в Україні фінальної частини чемпіонату Європи 2012 року з футболу та реалізації інфраструктурних проектів за № 41 від 18.04.2013 року за погодженням з Київською міською державною адміністрацією.

29.04.2013 року між нею як директором ДП «Укрмедпроектбуд» та Національним агентством з питань підготовки та проведення в Україні фінальної частини чемпіонату Європи 2012 року з футболу та реалізації інфраструктурних проектів був укладений контракт на термін до 31.12.2013 року. Додатковою угодою № 1 від 11.06.2013 року до вищезазначеного контракту були внесені зміни. Додатковою угодою № 2 від 02.12.2013 року контракт було продовжено до 30.06.2014 року. Додатковою угодою № 3 від 23.06.2014 року контракт було продовжено до 31.12.2015 року. Додатковою угодою № 4 від 30.12.2014 року контракт було продовжено до 30.12.2017 року. Додатковою угодою № 5 від 17.04.2015 року до контракту були внесені зміни.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 22 квітня 2015 року № 498-р «Про передачу цілісного майнового комплексу державного підприємств «Укрмедпроектбуд» цілісний майновий комплекс ДП «Укрмедпроектбуд» передано із сфери управління Національного агентства з питань підготовки та проведення в Україні фінальної частини чемпіонату Європи з футболу 2012 року і реалізації інфраструктурних проектів до сфери управління Міністерства охорони здоров'я України. 24 червня 2015 року Наказом Міністерства охорони здоров'я України №370 було затверджено нову редакцію статуту Державного підприємства «Укрмедпроектбуд».

Наказом Міністра охорони здоров'я України від 07.08.2015 року №84-0 з нею було укладено додаткову угоду до контракту від 07.08.2015 року №834, згідно якої контракт було викладено в новій редакції.

Наказом Міністра охорони здоров'я України від 29.01.2016 року №4-0 «Про звільнення ОСОБА_2» позивача було звільнено з посади директора ДП «Укрмедпроектбуд» з формулюванням «у зв'язку з порушенням пункту 34 контракту від 07.08.2015 року №835 згідно з пунктом 8 статті 36 КЗпП України».

За час роботи позивача на посаді директора ДП «Укрмедпроектбуд» вона жодного разу не притягувалась до дисциплінарної відповідальності за порушення трудового законодавства України чи умов будь-якого пункту Контракту, щодо неї не проводилось адміністративних розслідувань та не відбирались від неї будь-які пояснення щодо порушень жодного пункту Контракту чи трудового законодавства України. Єдиною підставою її звільнення в наказі Міністерства охорони здоров'я України від 29.01.2016 року №4-о зазначено контракт від 07.08.2015 року №835, але даний контракт є діючим, не є протизаконним чи таким, що порушує будь-які норми законодавства України. Крім того, позивач зазначала, що вона не отримувала від відповідачів будь-яких пропозицій чи повідомлень про розірвання контракту. У зв'язку з цим позивач вважала, що її звільнено без наявності фактичних обставин та встановлення будь-якої діяльності чи бездіяльності позивача щодо виконання чи порушення умов контракту.

Окрім вищезазначеного наказу Міністра охорони здоров'я України виконуючим обов'язки директора ДП «Укрмедпроектбуд» Зварич І. А. 18 березня 2016 року було видано наказ №П/1-ОС «Про звільнення ОСОБА_2, у відповідності до якого позивача також звільнено з посади директора державного підприємства «Укрмедпроектбуд» з 21 березня 2016 року у зв'язку з порушенням пункту 34 контракту від 07.08.2015 року №835 згідно з пунктом 8 статті 36 КЗпП України. 22 березня 2016 року позивач дізналася про призначення на посаду директора державного підприємства «Укрмедпроектбуд» ОСОБА_4. 24 березня 2016 року вона отримала у державному підприємстві «Укрмедпроектбуд» свою трудову книжку.

З урахуванням уточнення позовних вимог позивач просила суд визнати протиправним та скасувати наказ Міністра охорони здоров'я України від 29 січня 2016 року № 4-о «Про звільнення ОСОБА_2», визнати протиправним та скасувати наказ державного підприємства «Укрмедпроектбуд» від 18 березня 2016 року № 11/1-ОС «Про звільнення ОСОБА_2», зобов'язати Міністерство охорони здоров'я України та державне підприємство «Укрмедпроектбуд» поновити ОСОБА_2 на посаді директора державного підприємства «Укрмедпроектбуд», стягнути з Міністерства охорони здоров'я України та державного підприємства «Укрмедпроектбуд» солідарно на її користь середню заробітну плату за вимушений прогул з 22 березня 2016 року по день поновлення на роботі.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08 липня 2016 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, позивач подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, неповноту та неправильність встановлення обставин, що мають значення для її вирішення, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити. Обґрунтувала скаргу тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що нею було пропущено строк для звернення до суду за захистом своїх порушених прав без поважних причин. Вказує, що судом першої інстанції не було взято до уваги доводи її позовної заяви. Крім того зазначає, що чинним законодавством не передбачено такої форми ознайомлення зі звільненням як надання наказу про звільнення для фотографування мобільним телефоном після завершення робочого часу. За таких умов вважає, що її звільнено з порушенням вимог трудового законодавства, а висновки суду такими, що не ґрунтуються на положеннях закону.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне:

Ст. 10 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. Аналогічна норма міститься і в ст. 60 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами.

В справах щодо оскарження законності звільнення працівника обов'язок доказування наявності передбачених законом чи трудовим договором (контрактом) підстав для проведення такого звільнення покладається на роботодавця.

Як вбачається з матеріалів справи, наказом Міністра охорони здоров'я України від 29.01.2016 року №4-0 «Про звільнення ОСОБА_2» позивача було звільнено з посади директора ДП «Укрмедпроектбуд» згідно пункту 34 контракту від 07.08.2015 року №835. В той же час відповідачами в ході розгляду справи не було представлено до суду належних та допустимих доказів з приводу того, за якою саме підставою з 12, що містяться в пункті 34 контракту, було прийняте рішення про звільнення позивача, як і не було представлено доказів наявності та обґрунтованості таких підстав. Не може вважатися належним доказом з цього приводу наданий до суду акт Державної фінансової інспекції України, оскільки його датовано 17.03.2016 року, відтак він не міг слугувати підставою для прийняття вищевказаного наказу. Крім того, до матеріалів справи взагалі не було представлено доказів, які ж саме конкретні порушення, дії/бездіяльність позивача стали підставою для її звільнення. З урахуванням викладеного колегія суддів вважає, що в ході розгляду справи відповідачами не було доведено належності звільнення позивача з роботи. В той же час колегія вважає, що позов не підлягає до задоволення (що й було констатовано судом першої інстанції) з огляду на наступне:

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем було пропущено встановлений ст. 233 КЗпП України місячний термін для оскарження до суду свого звільнення, що є підставою для відмови в позові.

Як було встановлено в ході розгляду справи, з наказом Міністра охорони здоров'я України від 29 січня 2016 року № 4-о «Про звільнення ОСОБА_2» позивача було ознайомлено в той же день - 29.01.2016 року. При цьому позивач відмовилася належним чином оформити у встановленому законом порядку факт ознайомлення з наказом, про що було складено відповідний акт. За таких умов саме з даної дати й має відраховуватися строк, встановлений ст. 233 КЗпП України для оскарження працівником його звільнення. В той же час до суду з позовом позивач звернулася лише 23.03.2016 року.

Колегія суддів критично відноситься до посилань позивача щодо неналежного встановлення судом дати подачі її позову, оскільки належна їй копія позовної заяви містить вхідний штамп із зазначенням дати 23.02.2016 року, в той час як на наявній в матеріалах справи позовній заяві цифра «2» в позначенні місяця надходження була виправлена на «3». Дослідивши дане питання, колегія суддів вважає, що позов до суду було подано саме в березні а не в лютому 2016 року, що вбачається з матеріалів справи. Зокрема про це свідчить дата написання самої позовної заяви, зазначена в ній (23 березня 2016 року), аналогічна дата, зазначена на заяві про отримання судових повісток в електронній формі, яка складається при подачі позову, як і дати вчинення наступних процесуальних дій по справі.

Також, судом першої інстанції в ході розгляду справи було дано детальну правову оцінку посиланням позивача щодо невчасного отримання нею трудової книжки. Дослідивши обставини справи та положення діючого законодавства України, суд прийшов до висновку про те, що позивач мала можливість отримати трудову книжку в день звільнення, однак не скористалась цим. З наведеним висновками суду першої інстанції в повній мірі погоджується й колегія суддів апеляційного суду.

Оскільки позивачем не ставилося питання про поновлення пропущеного строку звернення до суду з посиланням на поважність підстав для такого пропуску, суд першої інстанції в повній відповідності до положень закону прийшов до висновку про необхідність відмови у задоволенні вимоги позивача про оскарження звільнення та поновленні на роботі, відтак і похідної вимоги щодо виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Не вбачає колегія суддів й підстав для задоволення позовної вимоги про визнання протиправним та скасування наказу державного підприємства «Укрмедпроектбуд» від 18 березня 2016 року з огляду на наступне:

У відповідності до положень ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Із змісту вказаної норми вбачається, що судовому захисту права, свобода чи інтереси особи підлягають лише у випадку їх порушення, невизнання чи оспорювання.

У відповідності до положень п. 8.3 статуту державного підприємства «Укрмедпроектбуд» керівник підприємства призначається на посаду та звільняється з посади Уповноваженим органом управління, яким згідно п. 1.2 статуту є Міністерство охорони здоров'я України. За таких умов звільнення відповідача відбулося саме за наказом Міністра охорони здоров'я України від 29 січня 2016 року № 4-о «Про звільнення ОСОБА_2». Послідуюче прийняття наказів щодо звільнення позивача будь-якими іншими особами, до компетенції яких таке питання не відноситься, жодним чином не може породжувати юридичних наслідків для позивача, відтак й порушувати її права.

У відповідності до положень ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. При цьому не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді: Є.М. Суханова

А.С. Сержанюк