Ухвала

іменем україни

20 липня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Дем'яносова М.В., Леванчука А.О.,

Маляренка А.В., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» про скасування наказів та відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 - на рішення апеляційного суду м. Києва від 03 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2015 року ОСОБА_4 звернулась до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що вона з листопада 2007 року працювала на посаді начальника відділу матеріально-технічного забезпечення департаменту оперативного управління Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» (далі - ПАТ «Універсал Банк»). Відповідно до наказу від 21 березня 2011 року № 409 позивач із 29 березня 2011 року до 24 січня 2014 року знаходилася у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. Оскільки дитина позивача відповідно до медичного висновку потребувала домашнього догляду, то з 25 січня 2011 року до 16 лютого 2015 року позивач знаходилася у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею шестирічного віку. Із 13 лютого 2015 року до 18 червня 2015 року позивач перебувала на лікарняному у зв'язку із вагітністю та пологами. Із 19 червня 2015 року до теперішнього часу позивач у зв'язку із народженням другої дитини перебуває у декретній відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. Проте 17 лютого 2015 року відповідно до наказу відповідача ПАТ «Універсал Банк» в особі уповноваженого представника її переведено на посаду спеціаліста з постачання групи по закупках управління ПАТ «Універсал Банк». Вказане переведення вона вважає незаконним, оскільки згоди на таке переведення вона не надавала. Також вказувала, що такі дії відповідача ПАТ «Універсал Банк» негативно відобразились на її здоров'ї, завдали їй моральних страждань.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 06 жовтня 2015 року позов задоволено частково.

Скасовано наказ ПАТ «Універсал Банк» від 09 грудня 2014 року № 1068-к про переведення ОСОБА_4 з посади начальника управління матеріально-технічного забезпечення департаменту операційного управління ПАТ «Універсал банк» на посаду спеціаліста з постачання групи по закупках управління з підтримки власних операцій банку ПАТ «Універсал Банк».

Стягнуто з ПАТ «Універсал Банк» на користь ОСОБА_4 1 500 грн на відшкодування моральної шкоди.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 03 лютого 2016 року скасовано рішення суду першої інстанції, ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення апеляційного суду не відповідає вказаним вимогам.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив із того, що позивач неправомірно була переведена на іншу посаду, оскільки своєї згоди на таке переведення вона не надавала, а тому наказ про її переведення на іншу посаду підлягає скасуванню.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив з того, що умова ч. 3 ст. 32 КЗпП України відповідачем була додержана, позивач була повідомлена про зміну істотних умов праці та про переведення за два місяці до їх введення.

Проте з таким висновком суду апеляційної інстанції погодитись не можна.

Згідно зі ст. 32 КЗпП України переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, а також переведення на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або в іншу місцевість, хоча б разом з підприємством, установою, організацією, допускається тільки за згодою працівника, за винятком випадків, передбачених у ст. 33 цього Кодексу та в інших випадках, передбачених законодавством.

Не вважається переведенням на іншу роботу і не потребує згоди працівника переміщення його на тому ж підприємстві, в установі, організації на інше робоче місце, в інший структурний підрозділ у тій же місцевості, доручення роботи на іншому механізмі або агрегаті у межах спеціальності, кваліфікації чи посади, обумовленої трудовим договором. Власник або уповноважений ним орган не має права переміщати працівника на роботу, протипоказану йому за станом здоров'я.

У зв'язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці − систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших − працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці.

Якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за п. 6 ст. 36 цього Кодексу.

Частина 3 ст. 32 КЗпП України передбачає зміну істотних умов праці у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці лише при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою.

Судами установлено, що 02 листопада 2007 року між сторонами у справі був укладений трудовий договір, відповідно до умов якого позивач була найнята на посаду начальника відділу матеріального-технічного забезпечення.

Згідно з наказом від 28 листопада 2007 року № 540-к ОСОБА_4 було прийнято на посаду начальника відділу матеріально-технічного забезпечення департаменту операційного управління ПАТ «Універсал Банк» з 28 листопада 2007 року з посадовим окладом 17 080 грн.

Згідно із наказом від 17 червня 2008 року № 661а-к ОСОБА_4 переведено на посаду начальника управління матеріально-технічного забезпечення.

Із 15 листопада 2010 року до 20 березня 2011 року позивач перебувала на лікарняному у зв'язку з вагітністю та пологами. Із 29 березня 2011 року до 24 січня 2014 року вона знаходилася у відпустці по догляду за дитиною до досягнення трирічного віку, а згодом до досягнення дитиною шестирічного віку. Із 13 лютого 2015 року до 16 червня 2015 року вона перебувала на лікарняному зв'язку з вагітністю та пологами. Із 19 червня 2015 року ОСОБА_4 перебуває у декретній відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.

Згідно з витягом із протоколу засідання правління ПАТ «Універсал Банк» від 23 червня 2013 року № 22 уповноваженим органом відповідача прийнято рішення щодо структурних змін в межах департаменту операційного управління ПАТ «Універсал Банк», зокрема, вирішено розформувати управління матеріально-технічного забезпечення.

09 грудня 2014 року відповідачем видано наказ № 1068-К про переведення ОСОБА_4 з посади начальника управління матеріально-технічного забезпечення департаменту операційного управління на посаду спеціаліста з постачання групи по закупках управління з підтримки власних операцій банку ПАТ «Універсал Банк» з 17 лютого 2015 року з посадовим окладом 6 170 грн.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що повідомлення про зміну істотних умов праці та про переведення позивач отримала 15 грудня 2014 року, у той же день позивач звернулась до відповідача з заявою про надання їй копій документів, на підставі яких було прийнято вказане рішення. Листом від 26 грудня 2014 року відповідач запропонував позивачу з'явитися до офісу в будь-який зручний час для ознайомлення із запитуваними документами.

Проте усупереч вищевказаних норм матеріального права та вимог ст. ст. 10, 60, 212 ЦПК України апеляційний суд не звернув достатньої уваги на те, що в наказі від 09 грудня 2014 року для позивача передбачалася не зміна істотних умов праці (систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посади та ін.), а мало місце переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, що відповідно до ч. 1 ст. 32 КЗпП України можливо лише за згодою працівника.

У матеріалах справи відсутні докази надання позивачем згоди на переведення її на іншу роботу і що таке переведення було викликано необхідністю відвернення або ліквідації наслідків стихійного лиха, епідемій, епізоотій, виробничих аварій, а також інших обставин, які ставлять або можуть поставити під загрозу життя чи нормальні життєві умови людей, що передбачено ст. 33 КЗпП України, як умова тимчасового переведення працівника без його згоди. Також матеріали справи не містять доказів неможливості збереження для позивача істотних умов праці, які були обумовлені при укладенні трудового договору.

Крім того, видаючи 09 грудня 2014 року наказ № 1068-К про переведення ОСОБА_4, відповідач не врахував, а суд апеляційної інстанції залишив поза увагою ту обставину, що цей наказ видано під час перебування позивача у відпустці по догляду за дитиною до досягнення дитиною шестирічного віку, а згідно з п. 3 ч. 1 ст. 25 Закону України «Про відпустки» відпустка без збереження заробітної плати за бажанням працівника надається в обов'язковому порядку матері або іншим особам, зазначеним у ч. 3 ст. 18 та ч. 1 ст. 19 цього Закону, в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення дитиною шестирічного віку.

Разом із тим відповідно до ч. 3 ст. 2 Закону України «Про відпустки» право на відпустки забезпечується гарантованим наданням відпустки визначеної тривалості із збереженням на її період місця роботи (посади), заробітної плати (допомоги) у випадках, передбачених цим Законом.

Таким чином, усупереч вимогам ст. ст. 212-215, 303, 304, 316 ЦПК України апеляційний суд у достатньому обсязі не визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, у достатньому обсязі не встановив фактичних обставин, що призвело до неправильного вирішення справи.

Із врахуванням вищевказаного колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково, а ухвалене у справі рішення суду апеляційної інстанції - скасуванню з передачею справи на новий розгляд до апеляційного суду з підстав, передбачених ч. ч. 2, 3 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 - задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 03 лютого 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: М.В. Дем'яносов

А.О.Леванчук

А.В.Маляренко

О.В.Ступак