АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 210/6112/14-ц Головуючий в суді першої
Провадження № 22-ц/774/1245/К/16 інстанції - Папарига В.А.
Категорія № 27 (1) Доповідач - Ляховська І.Є.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 липня 2016 року м. Кривий Ріг

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Ляховської І.Є.,

суддів - Барильської А.П., Михайлів Л.В.,

із секретарем - Чубіною А.В.,

за участю - представника позивача ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі апеляційну скаргу позивача ОСОБА_4 на рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 25 квітня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про визнання правочинів недійсними,

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2014 року ОСОБА_4 звернулася із позовом до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» (надалі - ПАТ КБ «ПриватБанк»), в якому просила визнати недійсними: кредитну угоду № 1/319-МК від 17 вересня 2008 року, договір про видачу траншу № 1/317-МК/1 від 17 вересня 2008 року та договір іпотеки № 1/319-МК/і від 17 вересня 2008 року. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилалась на те, що 17 вересня 2008 року між нею та ПАТ «КБ «ПриватБанк» укладено кредитну угоду № 1/319-МК з договором про видачу траншу до неї № 1/317-МК/1 від 17 вересня 2008 року, відповідно до умов яких Банк взяв на себе зобов'язання надати їй грошові кошти в сумі 150 000 доларів США. У забезпечення виконання зобов'язань за вказаною кредитною угодою 17 вересня 2008 року між нею та відповідачем укладено договір іпотеки № 1/319-МК/і, відповідно до умов якого вона передала відповідачу житловий будинок № 68 по вул. Володимирівській в м. Кривому Розі. Вважає, що вищезазначені правочини є недійсними з тієї причини, що керівник напрямку Програми мікрокредитування Криворізької філії ЗАТ КБ «Приват Банк» ОСОБА_5 підписала вищезазначену кредитну угоду 15 вересня 2013 року на підставі довіреності № 3193 від 22 вересня 2008 року, тобто 15 вересня 2008 року вона не була уповноважена відповідачем підписувати спірні правочини, так як не мала необхідного обсягу цивільної дієздатності, оскільки не мала довіреності від юридичної особи кредитора ЗАТ КБ «ПриватБанк».

Рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 25 квітня 2016 року у задовленні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Додатковим рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 26 травня 2016 року з ОСОБА_4 на користь держави стягнуто судовий збір в сумі 486,40 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про задоволення її позовних вимог, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. На її думку, судом безпідставно відмовлено у задоволенні заяви її представника про призначення судово-технічної експертизи для з'ясування дати фактичного виготовлення документу під назвою «довіреність № 3193 від 22 вересня 2006 року», виданої ЗАТ КБ «Приват Банк» на ім'я ОСОБА_5, а також у задоволенні клопотання її представника про витребування доказів щодо наявності повноважень у керівника напрямку Програми мікрокредитування Криворізької філії ЗАТ КБ «Приват Банк» ОСОБА_5 станом на дату підписання спірних договорів.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не

підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно із ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно вимог ст. 214 ЦПК України - під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема такі питання 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам закону.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив із відсутності підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_4

Колегія суддів погоджуться з зазначеним висновком суду, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 17 вересня 2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк, правонаступником якого є ПАТ «КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_4 укладено кредитну угоду № 1/319-МК, згідно зякою Банк зобов'язався надати останній споживчий кредит за рахунок коштів Банку в сумі 150 000,00 доларів США у вигляді окремих траншів строком до 17 лютого 2018 року (а.с. 28-29).

У забезпечення виконання зобов'язань за вказаною кредитною угодою 17 вересня 2008 року між сторонами укладено договір іпотеки № 1/319-МК/і, відповідно до умов якого ОСОБА_4 передала Банку житловий будинок № 68 по вул. Володимирівській в м. Кривому Розі (л.с. 33-36).

17 вересня 2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк, правонаступником якого є ПАТ «КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 укладено договір про видачу траншу № 1/319-МК/1, згідно з яким останній надано кредит у сумі 150 00,00 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 18% річних, що відповідає п. 4.1. Кредитної угоди від 17 вересня 2008 року (а.с. 30-31).

Як убачається з тексту зазначеної кредитної угоди та договору про видачу траншу, з боку Банку вони були підписані 17 вересня 2008 року керівником напрямку Програми мікрокредитування Банку ОСОБА_5, діючої на підставі довіреності № 3193 від 22 вересня 2008 року.

Звертаючись до суду із даним позовом. ОСОБА_4 в обґрунтування своїх вимог посилалась на те, що ОСОБА_5 на день укладення спірних угод не мала права їх підписувати від імені кредитодавця, оскільки не мала відповідних повноважень.

Представник відповідача проти позову заперечував та пояснив, що в оскаржуваних позивачем договорах було допущено описку у зазначенні року видачі довіреності представнику банку ОСОБА_5, в дійсності довіреність видана у 2006 році, а не у 2008 році, на час укладення та підписання угод ОСОБА_5 працювала в ЗАТ КБ «Приватбанк» та мала всі повноваження для їх укладення.

Перевіривши доводи і заперечення сторін, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для визнання спірних правочинів недійсними.

Згідно зі ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, якими є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Як убачається із матеріалів справи, спірна кредитна угода № 1/319-МК, договір про видачу траншу № 1/319-МК/1 та договір іпотеки № 1/319-МК/і укладені в письмовій формі, містять всі істотні умови, підписані ОСОБА_4, а з боку відповідача підписані керівником напрямку Програми мікрокредитування Криворізької філії ЗАТ КБ «Приват Банк» ОСОБА_5.

Укладаючи 17 вересня 2008 року Кредитну угоду, договір про видачу траншу та договір іпотеки, сторони домовилися про набуття, зміну або припинення своїх прав та обов'язків, закріпивши їх в угодах, які ними підписано (а.с. 37-29, 30-32, 33-36).

У подальшому, на виконання зобов'язання за кредитною угодою та договору про надання траншу, Банк видав ОСОБА_4 за її заявками на видачу готівки грошові кошти у сумі 150 000 доларів США (а.с. 9-11, 18, 20-26).

Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину, серед іншого, є недодержання в момент його вчинення стороною чи сторонами вимог, які встановлені зокрема частиною 2 ст. 203 ЦК України, відповідно до якої, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Згідно із ст.. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Статтею 241 ЦК України передбачено, що правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.

Як у суді першої інстанції, так і в апеляційному суді при розгляді спору, представники Банку пояснювали, що при написанні тексту угоди та договору 17 вересня 2008 року відбулась технічна помилка при зазначенні дати довіреності, на підставі якої діяла ОСОБА_5, і правильним слід вважати дату довіреності - 22 вересня 2006 року.

Під час розгляду справи судом установлено, що довіреність № 3193 на ім'я керівника напрямку Програми мікрокредитування Криворізької філії ЗАТ КБ «Приват Банк» ОСОБА_5 видана секретарем правління Банку ОСОБА_6 22 вересня 2006 року і була дійсна на момент підписання спірної кредитної угоди від 15 вересня 2008 року, проте в кредитному договорі допущено описку і дата видачі довіреності, на підставі якої діяла ОСОБА_5 при укладенні спірного кредитного договору, зазначена неправильно - 22 вересня 2008 року.

Встановивши, що, незважаючи на розбіжності між датами укладання спірних правочинів та датою, за якою видана довіреність № 3193 на ім'я ОСОБА_5, кредитна угода № № 1/319-МК, договір про видачу траншу № № 1/319-МК/1 та договір іпотеки № 1/319-МК/і виконувались сторонами - ОСОБА_4 прийняла виконання Договору шляхом його підписання, отримала від Банку в кредит грошові кошти в сумі 150 000 доларів США, здійснила часткове повернення грошових коштів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що зазначені договори є укладеними.

Виконання Банком спірних кредитних угод свідчить про схвалення керівництвом Банку правочинів, укладених із ОСОБА_4, що спростовує доводи позивача про недійсність угод, підписанихвід імені Банку керівником напрямку Програми мікрокредитування ОСОБА_5 22 вересня 2008 року.

Отже, правочини є дійсними і підстави для визнання правочинів недійсними відсутні.

Доводи апеляційної скарги не містять підстав для її задоволення.

Так, посилання позивача на необґрунтовану відмову суду в задоволенні клопотань її представника про призначення судово-технічної експертизи щодо дати виготовлення довіреності № 3193 та витребування доказів перебування ОСОБА_5 в трудових відносинах з Банком на дату підписання спірних договорів не можуть бути взятими до уваги, оскільки ці обставини не мають правового значення для вирішення даного спору, предметом якого є визнання недійсними кредитної угоди № 1/319-МК від 17 вересня 2008 року, договору про видачу траншу № 1/317-МК/1 від 17 вересня 2008 року та договору іпотеки № 1/319-МК/і від 17 вересня 2008 року з підстав вчинення їх особою, яка не мала необхідного обсягу цивільної дієздатності, а не визнання недійсною довіреності, виданої на ім'я ОСОБА_5

На думку колегії суддів, рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, висновки суду підтверджені належними та допустимими доказами.

За таких обставин апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 25 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий І.Є.Ляховська

Судді: А.П.Барильська

Л.В.Михайлів