УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 липня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

Мазур Л.М., ЗакропивногоО.В., Писаної Т.О.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, треті особи: Мелітопольська міська державна нотаріальна контора, Управління Держземагенства у Мелітопольському районі Запорізької області, Реєстраційна служба Мелітопольського міськрайонного управління юстиції, про скасування права власності на земельну ділянку, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 08 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 10 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2015 року ОСОБА_4 звернулась до суду з указаним позовом, який неодноразово уточнювала в процесі розгляду справи, та остаточно просила скасувати право власності ОСОБА_5 на земельну ділянку площею 600,14 кв. м, розташовану за адресою: АДРЕСА_1.

На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_4 посилалась на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько ОСОБА_6, після смерті якого відкрилась спадщина на вказану вище земельну ділянку, яка з 22 червня 2000 року належала йому на праві власності згідно з державним актом на право власності.

Позивачка зазначала, що на підставі договору купівлі-продажу від 10 листопада 2006 року, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_5, остання є власником житлового будинку, розташованого на вказаній вище земельній ділянці.

Також ОСОБА_4 вказала, що на час посвідчення договору купівлі-продажу житлового будинку і до дня своєї смерті ОСОБА_6 не укладав з відповідачкою будь-яких договорів щодо спірної земельної ділянки, а тому вважає, що вона користується нею з 10 листопада 2006 року незаконно, без правовстановлюючих документів, оскільки земельна ділянка залишилась власністю ОСОБА_6

Посилаючись на вказане вище, а також зазначаючи, що рішенням Мелітопольського міськрайонного суду від 20 листопада 2012 року визнано за ОСОБА_5 право власності на спірну земельну ділянку з моменту укладення договору купівлі-продажу будинку від 10 листопада 2006 року, тобто після смерті власника земельної ділянки ОСОБА_6, ОСОБА_4 просила задовольнити її позов.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 08 грудня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 10 лютого 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 08 грудня 2015 року залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги та заперечення на неї ОСОБА_5, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно із ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 377 ЦК України передбачено, що до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв'язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об'єкти (крім багатоквартирних будинків).

За ч. 1 ст. 120 ЗК України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Частиною 3 статті 61 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Суди попередніх інстанцій, відмовляючи у задоволенні позову, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. ст. 57, 212 ЦПК України), правильно встановили характер правовідносин сторін у справі та застосували норми матеріального права, які їх регулюють, виходили з того, що підставою виникнення права власності на земельну ділянку у відповідачки є рішення Мелітопольського міськрайонного суду від 20 листопада 2012 року, яке набрало чинності, та в якому зазначено, що право власності виникло з моменту укладання договору купівлі-продажу, тобто з 10 листопада 2006 року, у зв'язку з чим дійшли обґрунтованого висновку, що не може бути визнано право власності на цю земельну ділянку за позивачкою за наявності судового рішення, яким це право визнано за іншою особою та, виходячи зі змісту судового рішення, існувало на час відкриття спадщини.

Докази та обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами попередніх інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги є аналогічними доводам, викладеним в апеляційній скарзі, та не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині рішень, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів попередніх інстанцій щодо їх оцінки.

З огляду на вищевикладене та керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 08 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 10 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: Л.М. Мазур

О.В. Закропивний

Т.О. Писана