У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 вересня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Закропивного О.В., ШтеликС.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до товариства з обмеженою відповідальністю «Стивідорна компанія Нікмет-Термінал» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди за касаційними скаргами товариства з обмеженою відповідальністю «Стивідорна компанія Нікмет-Термінал» та ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Миколаївської області від 9 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що з 1 червня 2012 року по 7 травня 2015 року він працював на посаді механізатора (докера-механізатора) комплексної бригади на навантажувально-розвантажувальних роботах 3 класу у товаристві з обмеженою відповідальністю «Стивідорна компанія Нікмет-Термінал» (далі - ТОВ «Стивідорна компанія Нікмет-Термінал»). 7 травня 2015 року наказом виконуючого обов'язки генерального директора ТОВ «Стивідорна компанія Нікмет-Термінал» його звільнено з роботи на підставі п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Вважав зазначений вище наказ та його звільнення незаконними, оскільки систематичного невиконання без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором і правил внутрішнього трудового розпорядку, він не допускав, а саме 17 квітня 2015 року по закінченню своєї зміни перебував на території товариства та свого робочого місця у робочий час не залишав.

Вказував про те, що такими діями відповідача порушено його трудові права та завдано моральну шкоду.

З урахуванням наведеного ОСОБА_3. просив визнати незаконним та скасувати наказ виконуючого обов'язки генерального директора ТОВ «Стивідорна компанія Нікмет-Термінал» від 7 травня 2015 року, поновити його на посаді механізатора (докера-механізатора) комплексної бригади на навантажувально-розвантажувальних роботах 3 класу ТОВ «Стивідорна компанія Нікмет-Термінал», стягнути середній заробіток за весь час вимушеного прогулу та моральну шкоду у розмірі 60 тис. грн.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 5 жовтня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_3відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 9 листопада 2015 року рішення районного суду скасовано. Позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Поновлено ОСОБА_3 на посаді механізатора (докера-механізатора) комплексної бригади на навантажувально-розвантажувальних роботах 3 класу у ТОВ «Стивідорна компанія Нікмет-Термінал» з 7 травня 2015 року.

Скасовано наказ від 7 травня 2015 року № 396/к про звільнення ОСОБА_3, як такий, що не відповідає вимогам закону.

Стягнуто з ТОВ «Стивідорна компанія Нікмет-Термінал» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 63 340 грн 80 коп., на відшкодування моральної шкоди 100 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ТОВ «Стивідорна компанія Нікмет-Термінал», посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване рішення апеляційного суду скасувати й залишити у силі рішення суду першої інстанції.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване рішення апеляційного суду у частині стягнення з ТОВ «Стивідорна компанія Нікмет-Термінал» на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу змінити, стягнути його у розмірі 106 411 грн 52 коп. та моральну шкоду у розмірі 60 тис. грн.

Касаційні скарги підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем порушено правила внутрішнього трудового розпорядку та не виконувалися без поважних причин трудові обов'язки після застосування до нього дисциплінарного стягнення, професійна спілка дала згоду на звільнення, а, отже, його правильно звільнено на підставі п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та частково задовольняючи позов ОСОБА_3, виходив із того, що порушення позивачем режиму роботи не є грубим, шкоди роботодавцю не завдано, та воно не могло бути підставою для розірвання трудового договору.

Проте повністюпогодитись із таким висновком апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Таким вимогам закону рішення апеляційної інстанції не відповідає.

Судом установлено, що з 1 червня 2012 року по 7 травня 2015 року ОСОБА_3 працював на посаді докера-механізатора 3 класу у ТОВ «Стивідорна компанія Нікмет-Термінал». 20 травня 2013 року назву його посади змінено на механізатора (докера-механізатора) комплексної бригади на навантажувально-розвантажувальних роботах 3 класу.

Відповідно до рапорту провідного інженера ОСОБА_4 від 10 лютого 2015 року ОСОБА_3 було порушено вимоги інструкції з охорони праці та пожежної безпеки, а саме у робочій час він, знаходячись на території вантажного складу, палив у забороненому місці, чим порушив вимоги пп. 5.1.7.1, 5.1.2.1.11. «Інструкції про заходи пожежної безпеки на об'єктах ТОВ «Стивідорна компанія Нікмет-Термінал», п. 5.8.7. «Загальної інструкції з охорони праці для працюючих у ТОВ «Стивідорна компанія Нікмет-Термінал». Пояснення щодо вищевказаного порушення ОСОБА_3 давати відмовився, що також підтверджується актом про відмову від надання пояснень працівником.

11 лютого 2015 року наказом генерального директора ТОВ «Стивідорна компанія Нікмет-Термінал» ОСОБА_3 оголошена догана.

Згідно з актом від 17 квітня 2015 року ОСОБА_3 у робочій час, до закінчення своєї зміни, згідно графіку роботи, яка закінчується у 8 годині, у 7 годині 55 хвилин перебував не на причалі, тобто не на робочому місці, а у побутовому приміщенні АБК ТОВ «Стивідорна компанія Нікмет-Термінал». На зауваження тимчасово виконуючого обов'язки директора по експлуатації ОСОБА_5 про порушення внутрішнього трудового розпорядку відреагував із вживанням нецензурної лексики, від надання пояснень відмовився.

7 травня 2015 року наказом виконуючого обов'язки генерального директора ТОВ «Стивідорна компанія Нікмет-Термінал» ОСОБА_3 звільнено з роботи на підставі п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанцій й частково задовольняючи позов, не звернув уваги на таке.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладенийна невизначенийстрок, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженимним органом лише у випадках систематичного невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення.

У п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз'яснено, що за передбаченими п. 3 ст. 40 КЗпП України підставамипрацівник може бути звільненийлише за проступок на роботі, вчинений післязастосування до нього дисциплінарного або громадського стягнення за невиконання без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішньоготрудового розпорядку.

У таких випадках враховуються ті заходи дисциплінарного стягнення, які встановлені чинним законодавством і не втратили юридичної сили за давністю або зняті достроково (ст. 151 КЗпП України), і ті громадські стягнення, які застосовані до працівника за порушення трудової дисципліни у відповідності до положення абостатуту, що визначає діяльність громадської організації, і з днянакладення яких довидання наказу про звільнення минулого не більше одного року.

Ураховуючи викладене, апеляційний суд у порушення вищевказаних вимог закону, ст. ст. 212-214, 303, 316 ЦПКУкраїни, а також фактичних обставин справи дійшов передчасноговисновку про відсутність у роботодавця підстав для звільнення позивача у зв'язку з тим, що порушення ним правил внутрішнього трудового розпорядку є незначним.Такий висновок суду є припущенням, що заборонено ч. 4 ст. 60 ЦПКУкраїни.

При цьому апеляційний суд не проаналізував наявний у матеріалах справи наказ про притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності за порушення «Інструкції про заходи пожежної безпеки на об'єктах ТОВ «Стивідорна компанія Нікмет-Термінал» та «Загальної інструкції з охорони праці для працюючих у ТОВ «Стивідорна компанія Нікмет-Термінал», а саме ОСОБА_3 у робочій час, знаходячись на території вантажного складу, палив у забороненому місці, що підтверджується рапортом провідного інженера ОСОБА_4 від 10 лютого 2015 року, пояснення щодо зазначеного вище порушення він давати відмовився, що також підтверджується актом про відмову від надання пояснень працівником.

Таким чином, апеляційний суд належним чином не дослідив, чи було допущено позивачем систематичне невиконання без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором під час застосування до нього дисциплінарного стягнення.

Також апеляційний суд не звернув уваги на те, що згідно з абз. 3 п. 3 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком (п. 8 Порядку).

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абз. 3 п. 8 Порядку).

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 23 грудня 2015 року № 6-1093цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Ураховуючи викладене апеляційний суд у порушення вищевказаних вимог закону належним чином не дослідив кількість відпрацьованих днів позивачем за останні два місяці, оскільки згідно з розрахунком середньої заробітної плати від 26 серпня 2015 року (а.с. 81) таких днів було 26, проте позивач указує, що за останні два місяці ним відпрацьовано 25 днів. Проте апеляційний суд у своєму рішенні взагалі не дав цьому оцінки, а зазначене впливає на правильне визначення середнього заробітку.

Отже, апеляційному суду необхідно перевірити, за який саме період вимушеного прогулу, якщо його буде доведено, повинен бути сплачений середній заробіток.

За таких обставин, коли фактичні обставини, від яких залежить правильне вирішення справи, не встановлені, рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційні скарги товариства з обмеженою відповідальністю «Стивідорна компанія Нікмет-Термінал», ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Миколаївської області від 9 листопада 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І.Журавель

О.В.Закропивний

С.П.Штелик