ухвала

іменем україни

20 липня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого: Дьоміної О.О.,

суддів: Дем'яносова М.В., Леванчука А.В.,

Маляренка А.В., Парінової І.К.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до державного підприємства «Національна енергетична компанія «Укренерго», відокремленого підрозділу «Дніпропетровські магістральні електричні мережі» державного підприємства «Національна енергетична компанія «Укренерго», третя особа - ОСОБА_4, про визнання незаконним і скасування наказу про звільнення, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 31 березня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 січня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У грудні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до державного підприємства «Національна енергетична компанія «Укренерго» (далі - ДП «НЕК «Укренерго»), відокремленого підрозділу «Дніпропетровські магістральні електричні мережі» ДПП «НЕК «Укренерго» (далі - ВП «Дніпропетровські магістральні електричні мережі» ДП «НЕК «Укренерго»), у якому з урахуванням уточнених позовних вимог просив поновити йому строк на звернення до суду з даним позовом; визнати незаконним та скасувати наказ директора ВП «Дніпропетровські магістральні електричні мережі» ДП «НЕК «Укренерго» ОСОБА_4 від 20 січня 2014 року № 14-к про припинення з ним трудового договору; поновити його на посаді водія автотранспортних засобів служби механізації та транспорту ВП «Дніпропетровські магістральні електричні мережі» ДП «НЕК «Укренерго»; стягнути на його користь з відповідача середньомісячну заробітну плату за час вимушеного прогулу в розмірі 103 170 грн 70 коп., а також моральну шкоду в розмірі 30 000 грн.

В обґрунтування вимог позивач зазначав, що з 03 серпня 1998 року він працював у відповідача на посаді тракториста 6-го розряду служби механізації і транспорту, з 04 січня 2000 року переведений на посаду машиніста бульдозера 5-го розряду служби механізації і транспорту, з 18 квітня 2000 року переведений на посаду водія автомобіля 2-го класу, а з 01 серпня 2002 року йому присвоєно перший клас водія. Через шкідливі умови праці останні роки він хворів, що підтверджується листками непрацездатності, у яких причиною зазначено загальне захворювання.

У жовтні 2013 року він пройшов періодичний медичний огляд у закладі охорони здоров'я «Клініка медичної академії» Дніпропетровської медичної академії та згідно з довідкою від 07 жовтня 2013 року його визнано непридатним для роботи за професією водія на період до встановлення групи інвалідності по профзахворюванню та зазначено, що він може працювати без шкідливих умов праці. На підставі вказаної медичної довідки його не допускали до роботи, при цьому направлення на проходження медико-соціальної експертної комісії (далі - МСЕК) не видали. Наказом від 20 січня 2014 року його звільнено з роботи у зв'язку із невідповідністю займаній посаді внаслідок стану здоров'я, що перешкоджає продовженню даної роботи. При цьому із вакантних посад йому було запропоновано тільки посаду електрика, для якої у нього відсутня кваліфікація.

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 31 березня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 червня 2015 року, з урахуванням ухвали цього ж суду від 09 червня 2015 року про виправлення описки, рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 31 березня 2015 року скасовано та ухвалено нове часткове задоволення позову. Визнано незаконним та скасовано наказ керівника ВП «Дніпропетровські магістральні електричні мережі» ДП «НЕК «Укренерго» від 20 січня 2014 року № 14-к «Про припинення трудового договору». Поновлено ОСОБА_3 на посаді водія автотранспортних засобів служби механізації та транспорту ВП «Дніпропетровські магістральні електричні мережі» ДП «НЕК «Укренерго» з 20 січня 2014 року. Стягнуто з ДП «НЕК «Укренерго» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 61 930 грн 10 коп. Стягнуто з ДП «НЕК «Укренерго» на користь ОСОБА_3 500 грн на відшкодування моральної шкоди. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 листопада 2015 року рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 червня 2015 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 січня 2016 року рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 31 березня 2015 року в частині позовних вимог до ВП «Дніпропетровські магістральні електричні мережі» ДП «НЕК «Укренерго», третя особа - ОСОБА_4, скасовано, провадження у справі в цій частині закрито. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду й ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення вимог процесуального права.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на наступне.

Судами встановлено, що на підставі наказу від 03 серпня 1998 року № 32к ОСОБА_3 був прийнятий на роботу за переведенням до Дніпропетровських магістральних електричних мереж на посаду тракториста 6-го розряду в службу механізації і транспорту.

Наказом від 04 січня 2000 року № 4к ОСОБА_3 переведений на посаду машиніста бульдозера 5-го розряду служби механізації і транспорту, а наказом від 18 квітня 2000 року № 64к - на посаду водія автомобіля 2-го класу зазначеного підрозділу.

Відповідно до наказу від 01 серпня 2002 року № 96-к ОСОБА_3 присвоєно перший клас водія, що підтверджується копією трудової книжки (а. с. 16-18, т. 1).

Згідно з медичною довідкою про проходження попереднього (періодичного) медичного огляду у відокремленому структурному підрозділі «Клініка медичної академії» Дніпропетровської медичної академії від 01 квітня 2013 року позивачу видано медичну довідку про його придатність для роботи за професією водія до 01 вересня 2013 року з рекомендацією повторного медогляду (а. с. 63, т. 1).

У жовтні 2013 року ОСОБА_3 пройшов повторний медичний огляд у вищезазначеному закладі охорони здоров'я, за результатами якого видано медичну довідку від 07 жовтня 2013 року про непридатність ОСОБА_3 для роботи за професією водія з рекомендацією, що на період до встановлення групи інвалідності, пов'язаної із профзахворюванням, він може працювати без шкідливих умов праці (а. с. 21, зворот, 64, т. 1).

Відповідно до наказу директора ВП «Дніпропетровські магістральні електричні мережі» від 21 жовтня 2013 року № 340 «Про недопуск до роботи ОСОБА_3 водієм автотранспортних засобів СМтаТ», з яким позивача було ознайомлено під підпис, та наказу № 341 «Про результати періодичного медогляду» встановлено допускати ОСОБА_3 до роботи лише згідно з рекомендаціями, визначеними у медичній довідці, тобто до роботи без шкідливих умов праці (а. с. 25, 66, т. 1),

Позивачу було запропоновано вакантні посади, зокрема, електромонтера з обслуговування підстанцій, електрослюсаря з ремонту устаткування розподільчих пристроїв, начальника служби діагностики, ізоляції та захисту від перенапруг, а також заступника начальника служби діагностики, ізоляції та захисту від перенапруг, що підтверджується протоколами від 01 листопада, 20 грудня 2013 року, від 20 січня 2014 року (а. с. 73-78, т. 1).

Згідно з випискою з протоколу засідання профспілкового комітету від 20 січня 2014 року № 52 останнім була надана згода на звільнення ОСОБА_3 на підставі п. 2 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, у зв'язку із виявленою невідповідністю працівника виконуваній роботі внаслідок стану здоров'я, що перешкоджає продовженню цієї роботи (із виплатою вихідної допомоги у розмірі не менше середньомісячного заробітку) (а. с. 15, 79, т. 1).

Наказом ВП «Дніпропетровські магістральні електричні мережі» ДП «НЕК «Укренерго» від 20 січня 2014 року № 14-к у зв'язку із виявленою невідповідністю займаній посаді внаслідок стану здоров'я ОСОБА_3 звільнено на підставі п. 2 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

З наказом про звільнення позивача було ознайомлено особисто під підпис та 20 травня 2014 року видано йому копію наказу (а. с. 14, т. 1).

Відмовляючи у позові, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що відповідачем доведено належними доказами, що внаслідок стану здоров'я ОСОБА_3 не може належно виконувати роботу за професією водія, від запропонованих посад він відмовився, тому його звільнення на підставі п. 2 ч. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку із невідповідністю займаній посаді внаслідок стану здоров'я, що перешкоджає продовженню даної роботи, проведено власником з дотриманням положень чинного трудового законодавства.

Проте повністю погодитися з такими висновками судів не можна з огляду на наступне.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у випадку виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров'я, які перешкоджають продовженню даної роботи.

У пункті 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз'яснено, що при розгляді справ про звільнення за п. 2 ч. 1 ст. 40 КЗпП суд може визнати правильним припинення трудового договору в тому разі, якщо встановить, що воно проведено на підставі фактичних даних, які підтверджують, що внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров'я (стійкого зниження працездатності) працівник не може належно виконувати покладених на нього трудових обов'язків чи їх виконання протипоказано за станом здоров'я або небезпечне для членів трудового колективу чи громадян, яких він обслуговує, і неможливо перевести, за його згодою, на іншу роботу. З цих підстав, зокрема, може бути розірваний трудовий договір з керівником підприємства, установи, організації або підрозділу у зв'язку з нездатністю забезпечити належну дисципліну праці у відповідній структурі.

Не можна визнати законним звільнення з цих підстав лише з мотивів відсутності спеціальної освіти (диплома), якщо відповідно до чинного законодавства наявність її не є обов'язковою умовою виконання роботи, обумовленої трудовим договором. Проте у випадках, коли згідно з законодавством виконання певної роботи допускається після надання в установленому порядку спеціального права (водії автомобільного та електротранспорту тощо), позбавлення цього права може бути підставою для звільнення працівника з мотивів невідповідності займаній посаді або виконуваній роботі з додержанням правил ч. 2 ст. 40 КЗпП України.

Згідно із ч. 2 ст. 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у п. п. 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Статтею 170 КЗпП України встановлено, що працівників, які потребують за станом здоров'я надання легшої роботи, власник або уповноважений ним орган повинен перевести, за їх згодою, на таку роботу у відповідності з медичним висновком тимчасово або без обмеження строку.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України «Про охорону праці» працівнику не може пропонуватися робота, яка за медичним висновком протипоказана йому за станом здоров'я.

Згідно із ч. 5 ст. 6 Закону України «Про охорону праці» працівника, який за станом здоров'я відповідно до медичного висновку потребує надання легшої роботи, роботодавець повинен перевести за згодою працівника на таку роботу на термін, зазначений у медичному висновку, і у разі потреби встановити скорочений робочий день та організувати проведення навчання працівника з набуття іншої професії відповідно до законодавства.

З результатів аналізу наведеного вбачається, якщо виникає трудовий спір, то посилання роботодавця на неможливість перевести на іншу роботу через те, що її нема, чи з інших причин не має братися до уваги, оскільки ні ч. 1 ст. 170 КЗпП України, ні ст. 35 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням» не пов'язують обов'язок роботодавця із його можливостями щодо переведення працівника на іншу, легшу, роботу. Законодавець виходить із того, що роботодавець завжди має можливість використовувати працю осіб, які потребують за станом здоров'я переведення на іншу, легшу, роботу.

Судами встановлено, що підставою для звільнення позивача стала довідка від 07 жовтня 2013 року про непридатність ОСОБА_3 для роботи за професією водія з рекомендацією, що на період до встановлення групи інвалідності, пов'язаної із професійним захворюванням, він може працювати без шкідливих умов праці.

Вирішуючи спір, суди першої та апеляційної інстанцій не дотримались положень ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України, зазначених норм закону та роз'яснень не врахували, фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, належним чином не встановили, зокрема, дійшовши висновку про те, що ОСОБА_3 звільнений з дотримання вимог чинного трудового законодавства, оскільки за станом здоров'я не відповідає займаній посаді, а від запропонованих відповідачем посад відмовився, на порушення вимог ст. ст. 10, 60, 212 ЦПК України не звернули уваги на те, що вказаною довідкою не встановлено стійкої втрати працездатності позивача, а лише зазначено про непридатність позивача для роботи на займаній посаді до встановлення групи інвалідності.

Крім того, невідповідність працівника займаній посаді або виконуваній роботі - це документально підтверджена неможливість продовжувати виконання роботи працівником за умови, що така робота потребує певної кваліфікації чи стану здоров'я.

Згідно з Положенням про медико-соціальну експертизу, затвердженим постановою Кабінетом Міністрів України від 22 лютого 1992 року № 83 (з подальшими змінами та доповненнями), МСЕК Міністерства охорони здоров'я роблять експертизу тривалої або стійкої втрати працездатності, які в кожному конкретному випадку визначають ступінь і тяжкість порушення функцій організму, можливість інвалідом виконувати роботу за певною професією або роботу в звичайних чи спеціально створених умовах, за основною професією чи близькою до неї за кваліфікацією.

Ухвалюючи оскаржувані рішення, суди першої та апеляційної інстанцій не врахували, що, виходячи з наведеного, доказами невідповідності працівника займаній посаді чи виконуваній роботі через стан здоров'я можуть бути відповідні медичні висновки МСЕК, якими працівника визнано інвалідом і йому рекомендовано роботу іншу, ніж та, яку він виконує.

Також суди належним чином не перевірили штатний розпис відповідача, чи були в останнього на момент звільнення ОСОБА_3 вакантні посади, що відповідали його кваліфікації, оскільки позивач працював на посаді водія автомобіля, а відповідачем було запропоновано йому посади електромонтера з обслуговування підстанцій, електрослюсаря з ремонту устаткування розподільчих пристроїв, начальника служби діагностики, ізоляції та захисту від перенапруг та заступника начальника служби діагностики, ізоляції та захисту від перенапруг, длязайняття яких необхідна спеціальна освіта, крім того не з'ясували, чи відповідають запропоновані позивачу посади його стану здоров'я.

Загальними положеннями, закріпленими у ст. ст. 57-60, 131-132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215, 303, 316 ЦПК України, визначено вимоги щодо обов'язкового установлення судом під час вирішення спору в межах позовних вимог обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, розрахунків, з яких суд виходив при вирішенні позовних вимог, без виконання яких ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо.

Відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК Українипідставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення судом норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, повністю не встановлені, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості в частині позову ОСОБА_3 до ДП «НЕК «Укренерго» про визнання незаконним і скасування наказу про звільнення, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору в цій частині, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування із передачею справи в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 31 березня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 січня 2016 року скасувати в частині позову ОСОБА_3 до державного підприємства «Національна енергетична компанія «Укренерго» про визнання незаконним і скасування наказу про звільнення, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

В іншій частині рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 31 березня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 січня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: М.В. Дем'яносов

А.О.Леванчук

А.В.Маляренко

І.К. Парінова