Справа № 127/1794/16-ц
Провадження 2/127/1913/16
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
Вінницький міський суд Вінницької області в складі:
головуючого судді Вохмінової О.С.
при секретарі Коберник О.Л.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за позовом ТОВ «Порше Мобіліті» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,
позов мотивований тим, що ТОВ «Порше Мобіліті» уклало з ОСОБА_1 кредитний договір № 50007134 від 11.12.2012 року, згідно з яким позивач надав відповідачу кредит в сумі 241 443 грн., що є еквівалентом 29 625 доларів США на строк 60 місяців, зі змінною процентною ставкою, з цільовим призначенням для придбання автомобіля марки Volkswagenмоделі Transporter, тип пасажирський-В, 2012 року випуску, номер шасі (кузова, рами) WV2ZZZ7НZСН085072, державний номер АВ 1114ВТ, білого кольору, а ОСОБА_1 зобовязався належним чином використати та повернути кредит у повному обсязі а також сплатити проценти за використання кредиту та інші платежі відповідно до умов договору.
Крім того, між позивачем та ОСОБА_1 було укладено додаткову угоду № 1 від 02.07.2013 року до кредитного договору № 50007134 від 11.12.2012 року.
Сторони також домовились про надання ОСОБА_1 додаткових гарантій забезпечення виконання ним своїх зобовязань за даним кредитним договором. Поручителем ОСОБА_1 став ОСОБА_2, про що було укладено відповідний договір поруки. Був також укладений договір застави придбаного ОСОБА_1 транспортного засобу.
Починаючи з грудня 2013 року ОСОБА_1 почав порушувати умови договору щодо строків сплати щомісячних платежів з погашення кредиту, а згодом взагалі перестав виконувати умови договору.
Відповідно до п. 3.2.1 договору у випадку порушення ОСОБА_1 терміну сплати будь-якого чергового платежу з повернення кредиту на строк більш ніж на 30 календарних днів, позивач мав право визнати термін повернення кредиту таким, що настав.
Листом від 08.01.2015 року ОСОБА_1 було направлено вимогу (повідомлення) щодо дострокового повернення кредиту та сплати заборгованості. Вимога була отримана ОСОБА_1 27.01.2015 року.
Згідно п.3.3 договору сторонами було погоджено, що термін дострокового повернення кредиту вважається таким, що настав, а кредит таким, що підлягає поверненню протягом 30 календарних днів з дня одержання повідомлення про таку вимогу ОСОБА_1
Терміном повернення кредиту кредитодавець визначив 26.02.2015 року, однак, у зазначений строк позичальник кредит не погасив.
У звязку з невиконанням ОСОБА_1 своїх зобовязань за кредитним договором, 02.03.2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_3 було вчинено виконавчий напис № 225 щодо звернення стягнення на предмет застави з метою задоволення вимог позивача за договором.
06.03.2015 року Державним виконавцем відділу ДВС Деснянського районного управління юстиції у м. Києві було відкрито виконавче провадження № 46766893 щодо примусового звернення стягнення на предмет застави на підставі виконавчого напису нотаріуса № 225 від 02.02.2015 року.
07.04.2015 року предмет застави було вилучено у ОСОБА_1 та передано на відповідальне зберігання уповноваженому представнику позивача. 28.09.2015 року предмет застави було продано з електронних торгів, 13.10.2015 року виконавче провадження було закінчено, 16.10.2015 року відділ ДВС перерахував на рахунок позивача гроші в сумі 355 297,96 грн.
Однак, заборгованість ОСОБА_1 повністю погашена не була і станом на 20.01.2016 року сума тіла кредиту за договором, що підлягає поверненню, становить еквівалент 9 486,67 доларів США.
Чинний курс долара до гривні ПАТ «КредіАгріколь Банк» станом на робочий день, що передував дню підготовки позовної заяви (19.01.2016 року) складав 24 777 грн. за 1 долар США, тому сума тіла кредиту, яка підлягає поверненню, становить 235 051,22 грн.
Згідно з умовами кредитного договору процентна ставка за користування кредитом 9,90%.
Строк користування кредитом становить 81 день (з 01.11.2015 року по 20.01.2016 року), тому розмір процентів за користування кредитними коштами складає 5 232,77 грн.
Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України позивач також просив стягнути з відповідача 3% річних в розмірі 1 564,86 грн. та інфляційні в розмірі 4 701,02 грн.
Відповідно до п.6.3, 8.5 договору, ст. 22 ЦК України у звязку з неналежним виконанням ОСОБА_1 зобовязань за договором позивач також просив стягнути збитки: за договором про надання юридично-консультаційних послуг від 21.06.2012 року 43 409,81 грн. з ПДВ, за договором про надання юридичних послуг № 24/2010 від 15.10.2010 року 6 000 грн. з ПДВ.
Таким чином, позивач просив стягнути солідарно з ОСОБА_1, ОСОБА_2 загальну суму боргу 295 962,52 грн., а також судові витрати.
В судовому засіданні 10.11.2016 року представник позивача ОСОБА_4 позов підтримав у повному обсязі, просив його задоволити, а також надав письмові пояснення.
В судове засідання відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не зявились з невідомих суду причин, хоча про день та час розгляду справи були повідомлені рекомендованою кореспонденцією завчасно, позов не оспорили, заяв про відкладення розгляду справи суду не надавали.
За таких обставин суд вважає можливим розглянути справу без участі відповідачів та ухвалити відповідно до ст. 169 ч. 4, гл. 8 розд. 3 ЦПК України заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.
Дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню.
Судом встановлено, що ТОВ «Порше Мобіліті» є фінансовою установою і 11.12.2012 року уклало кредитний договір № 50007134 з ОСОБА_1 на суму 241 443,75 грн. (що на дату укладення договору за курсом філії «КІБ» ПАТ «КредіАгріколь Банк» в еквівалентно 29 625,00 доларів США), на строк 60 місяців, із сплатою процентів 9,9% та із змінною процентною ставкою відповідно до п. 2.3 загальних умов кредитування, з цільовим призначенням для придбання автомобіля марки Volkswagen моделі Transporter, тип пасажирський-В, 2012 року випуску, номер шасі (кузова, рами) WV2ZZZ7НZСН085072, державний номер АВ 1114ВТ, білого кольору. ОСОБА_1 зобовязався належним чином використати та повернути кредит у повному обсязі шляхом здійснення щомісячних платежів відповідно до умов договору та графіку погашення кредиту. Відповідно до кредитного договору, а також п.1.3.1 загальних умов кредитування усі платежі за кредитним договором повинні бути сплачені в гривнях і підлягають розрахунку за відповідним обмінним курсом, що застосовуватиметься до еквіваленту суми кредиту в доларах США.
Виконання даного кредитного договору забезпечено заставою придбаного автомобіля. Відповідно до п.3.2.1 Умов у випадку порушення відповідачем терміну сплати будь-якого чергового платежу (або його частини) з повернення кредиту відповідно до графіку погашення кредиту та/або сплати за користування кредитом на строк щонайменше 1 (один) календарний місяць позивач мав право визнати термін повернення кредиту таким, що настав.
Також виконання даного кредитного договору забезпечено порукою ОСОБА_2, в зв`язку з чим поручителем був підписаний кредитний договір 11.12.2012 року.
Сторони погодили, що договір між сторонами та за участю поручителя складають цей Кредитний договір, Загальні умови кредитування, Графік погашення кредиту, а також додаткові угоди та інші документи, що можуть бути укладені або підписані сторонами та поручителем у відношення до кредиту (а.с. 4).
Крім того, між позивачем та ОСОБА_1, ОСОБА_2 було укладено додаткову угоду № 1 від 02.07.2013 року до кредитного договору № 50007134 від 11.12.2012 року (а.с. 23-24), відповідно до якого п. 3.1 доповнений положеннями щодо автоматичної рекалькуляції.
Починаючи з грудня 2013 року ОСОБА_1 почав порушувати умови договору щодо строків сплати щомісячних платежів з погашення кредиту, а згодом взагалі перестав виконувати умови договору.
Відповідно до п. 3.2.1 договору у випадку порушення ОСОБА_1 терміну сплати будь-якого чергового платежу з повернення кредиту на строк більш ніж на 30 календарних днів, позивач мав право визнати термін повернення кредиту таким, що настав.
Листом від 08.01.2015 року ОСОБА_1 було направлено вимогу (повідомлення) щодо дострокового повернення кредиту та сплати заборгованості. Вимога була отримана ОСОБА_1 27.01.2015 року.
Згідно п.3.3 договору сторонами було погоджено, що термін дострокового повернення кредиту вважається таким, що настав, а кредит таким, що підлягає поверненню протягом 30 календарних днів з дня одержання повідомлення про таку вимогу ОСОБА_1
Таким чином, кредитодавець змінив строк виконання основного зобов`язання.
Даний кредитний договір забезпечувався заставою автомобіля марки Volkswagenмоделі Transporter, тип пасажирський-В, 2012 року випуску, номер шасі (кузова, рами) WV2ZZZ7НZСН085072, державний номер АВ 1114ВТ, білого кольору (а.с. 25).
Відповідно до п.2.1.1. договору застави заставодержатель має право, у разі невиконання заставодавцем зобовязань за договором, зазначеним у п.1.3 цього договору задовольнити за рахунок предмета застави свої вимоги у порядку, зазначеному в розділі 5 цього договору, у повному обсязі, включаючи основну суму боргу, проценти за користування кредитом, відшкодування збитків, завданих простроченням виконання, неустойки, необхідні витрати на отримання предмету застави та його реалізацію. Звернення на предмет застави здійснюється на підставі рішення суду або на підставі виконавчого напису (п.5.4). реалізація предмета застави, на який звернено стягнення, проводиться шляхом продажу з публічних торгів (п.5.4.1).
За таких обставин суд вважає, що правовідносини, що виникли між сторонами, є зобов`язальними і регулюються нормами глав 47-49 ЦК України, а також спеціальними нормами глави 71 ЦК України.
Відповідно до ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства.
Згідно ст. 1054 ч. 1 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно ст. 629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами.
Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.. 1048 цього кодексу.
Відповідач не виконував належним чином взяті на себе зобовязання із повернення кредиту та відсотків, тому 02.03.2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_3 було вчинено виконавчий напис № 225 про звернення стягнення на предмет застави для задоволення вимог заставодержателяв загальному розмірі 616 524,25 грн. дана сума складається з:
375 988,92 грн. дострокове повернення невиплаченої суми кредиту;
25 848,07 грн. несплачені чергові платежі (прострочена сума основного боргу);
2 561,61 грн. штрафні санкції відповідно до 8.3 договору;
4 950,00 грн. витрати понесені компанією з метою повернення простроченої заборгованості позичальника відповідно до договору;
85 724,38 грн. штраф за порушення вимог щодо страхування майна в розмірі 15% від суми кредиту;
114 299,18 грн. штраф за порушення терміну повернення кредиту у розмірі 20% від суми кредиту;
7 152,09 грн. компенсація страхових платежів відповідно до 5.6 договору (а.с. 35).
Даний виконавчий напис був пред`явлений до примусового виконання і 06.03.2015 року Державним виконавцем відділу ДВС Деснянського районного управління юстиції у м. Києві було відкрито виконавче провадження № 46766893 щодо примусового звернення стягнення на предмет застави на підставі виконавчого напису нотаріуса № 225 від 02.02.2015 року (а.с. 36).
07.04.2015 року предмет застави було вилучено у ОСОБА_1 та передано на відповідальне зберігання уповноваженому представнику позивача (а.с. 37-38). Предмет застави було оцінено в 429 526,00 грн. (а.с. 40). 28.09.2015 року предмет застави було продано з електронних торгів, на депозитний рахунок відділу від переможця електронних торгів ОСОБА_5 надійшли кошти в сумі 391 727,75 грн. (а.с. 41) 13.10.2015 року виконавче провадження було закінчено (а.с. 42), 16.10.2015 року відділ ДВС перерахував на рахунок позивача гроші в сумі 355 297,96 грн. (а.с. 43).
Представник позивача підтвердив, що виконавче провадження було закінчене, оскільки фактично була погашена сума боргу в розмірі 355 297,96 грн..
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 12.05.2016 року № 127/908/16-ц було відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 до ТОА «ПоршеМобіліті», треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_6, відділ ДВС Деснянського районного управління юстиції у м. Києві, ОСОБА_2 про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, визнання недійсним пункту 3.1 загальних умов кредитування. Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 08.08.2016 року рішення суду від 12.05.2016 року залишено без змін.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначив і надав письмовий розрахунок, який не був оспорений відповідачами, що з урахуванням сплачених кредитних платежів, часткового погашення заборгованості за договором за рахунок звернення стягнення на предмет застави в розмірі 355 297,96 грн., а також з урахуванням обмінного курсу валют, залишок суми тіла кредиту, що підлягає сплаті, станом на 20.01.2016 року становить еквівалент у гривні 9 486,67 доларів США.

Чинний курс долара до гривні ПАТ «КредіАгріколь Банк» станом на робочий день, що передував дню підготовки позовної заяви (19.01.2016 року) складав 24 777 грн. за 1 долар США. Тобто, сума тіла кредиту, яка підлягає стягненню на користь позивача - 235 051,22 грн.

Згідно з умовами кредитного договору процентна ставка становить 9,90%. Строк користування кредитом - 81 день (з 01.11.2015 року по 20.01.2016 року), тому розмір процентів за користування кредитними коштами становить 5 232,77 грн., який також підлягає стягненню на користь позивача.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно наданого позивачем розрахунку сума 3% річних від простроченої суми боргу 235 051,22 грн. за період з 01.11.2015 року до 20.01.2016 року становить 1564,86 грн. і позов в цій частині підлягає задоволенню.

Вимоги в частині стягнення інфляційних в сумі 4 701,02 грн. суд вважає безпідставними, оскільки відповідно до п. 1.3.1 повернення кредиту здійснюється в еквіваленті до іноземної валюти. При вирішенні спору суд також враховує роз`яснення Верховного Суду України, що містяться в Аналізі практики застосування ст. 625 ЦК України в цивільному судочинстві від 01.07.2014 року.

Також суд вважає безпідставними вимоги щодо стягнення з відповідачів збитків.

Так, статтею 611 ЦК визначено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема відшкодування збитків.

Поняття збитків визначено ст. 22 ЦК України.

Згідно з ч. 1 ст. 22 ЦК України визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 22 ЦК України визначено, що збитками, зокрема, є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

При цьому, такі витрати мають бути необхідними для відновлення порушеного права та перебувати у безпосередньому причинно-наслідковому зв'язку з порушенням.

Витрати ТОВ «Порше Мобіліті» на юридичну допомогу ТОВ «Юридична компанія «Тріпл Сі» не є збитками і не підлягають відшкодуванню на підставі ст. 22 ЦК України, оскільки захист порушених, невизнаних або оспрюваних прав, свобод та інтересів здійснюється судом. За правилами цивільного судочинства витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, відносяться до судових витрат та питання їх відшкодування вирішується судом під час розгляду справи по суті.

Також не підлягає задоволенню позов в частині стягнення витрат на правову допомогу в сумі 6 000 грн.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Частиною 1 ст. 84 ЦКПК України визначено, що витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги.

Відповідно до роз'яснень, викладений в постанові пленуму Вищого спеціалізованого суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17 жовтня 2014 року № 10, при стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 42, 56 ЦПК).

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

15 жовтня 2010 року між ТОВ «Порше Мобіліті» та ТОВ «Юридична фірма Вернер» було укладено договір про надання юридичних послуг, відповідно до додаткової угоди до якого від 10 серпня 2015 року ТОВ «Юридична фірма Вернер» зобов'язалося надати ТОВ «Порше Мобіліті» правову допомогу по справі за позовом про стягнення заборгованості та збитків з ОСОБА_1

Позивачем не були надані докази, що ТОВ «Юридична фірма Вернер» є юридичною особою, яка займається діяльністю з надання правової допомоги, а представники ТОВ «Порше Мобіліті», які підписали позовну заяву та приймали участь у судовому засіданні ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_4, є адвокатами або іншими фахівцями у галузі права. Дані особи приймали участь у справі як представники ТОВ «Порше Мобіліті» на підставі виданої ним же довіреності, а не на підставі довіреності ТОВ «Юридична фірма Вернер». До матеріалів справи не було долучено документів на підтвердження того, що вони є працівниками ТОВ «Юридична фірма Вернер». ТОВ «Порше Мобіліті» не було надано суду розрахунку витрат на правову допомогу.

За таких обставин, підстав для стягнення з на користь ТОВ «Порше Мобіліті» витрат на правовому допомогу в сумі 6000 грн. немає.

Таким чином, загальна сума заборгованості складає 241 851,85 грн. (борг по кредиту 235 051, 22 грн. + проценти 5 235,77 грн. + 3% річних 1564,86 грн.) і не була оскаржена відповідачами.

Разом з тим, суд вважає, що борг підлягає стягненню лише з відповідача ОСОБА_9

Так, статтею 554 ЦК України визначено, що у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники.

Відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобовязання не встановлений або встановлений моментом предявлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не предявить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у ч.4 ст.559 ЦК) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування субєктивного права кредитора й субєктивного обовязку поручителя, після закінчення якого вони припиняються.

Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом предявлення позову), кредитор вчиняти не може.

Отже, виходячи з положень другого речення ч.4 ст. 559 ЦК, слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобовязання за договором має бути предявлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобовязанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами), або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого ч.2 ст.1050 ЦК, або з дня настання строку виконання основного зобовязання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем).

Таким чином, застосоване в цій нормі поняття «строк чинності поруки» повинне розглядатися однаково, тобто як строк, протягом якого кредитор може в судовому порядку реалізувати свої права за порукою як видом забезпечення зобовязання. Відповідно, закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобовязання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя.

В судовому засіданні було встановлено, що вимога про дострокове повернення суми боргу за кредитним договором в повному обсязі на суму 616 524,25 грн. ОСОБА_1 була направлена 08.01.2015 року (а.с. 31). ОСОБА_1 особисто отримав таку вимогу 28.01.2015 року (а.с. 32). Крім іншого, у вимозі зазначено, що у випадку неповернення суми кредиту та несплати заборгованості протягом 10 робочих днів з моменту отримання цієї вимоги, позивач буде змушений вдатися до примусового стягнення кредиту та заборгованості в тому числа, за рахунок автомобіля.

Згідно п.3.3 договору сторонами було погоджено, що термін дострокового повернення кредиту вважається таким, що настав, а кредит таким, що підлягає поверненню протягом 30 календарних днів з дня одержання повідомлення про таку вимогу ОСОБА_1

Таким чином, терміном повернення суми кредиту з урахуванням повідомлення було 26.02.2015 року, однак, у зазначений строк боржник не погасив кредит. В шестимісячний строк від цієї дати позивач із позовом до поручителя про стягнення заборгованості не звертався, а пред`явив даний позов лише 30.01.2016 року (а.с. 75), тому суд вважає поруку ОСОБА_2 припиненою, а вимогу про солідарне стягнення суми боргу такою, що задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 88 ч. 1 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалене рішення, суд присуджує з другої сторонни понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Згідно наданої квитанції позивач поніс судові витрати на сплату судового збору в сумі 4 439,44 грн. Оскільки позов задоволено частково, на 81,71 %, стягненню з ОСОБА_1 підлягає сума судового збору, пропорційно задоволеним позовним вимогам, в сумі 3 627,46 грн.

Керуючись ст.ст. 22, 526, 559, 629, 1050, 1054 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 22, 57-61, 88, 169, 209, 212-215, 224-226 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в :

позов задоволити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (і.н. НОМЕР_1) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» () заборгованість за кредитним договором від 11.12.2012 року № 50007134 в сумі 241 851,85 грн., а також судові витрати в сумі 3 627,46 грн.

В решті позову відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Апеляційного суду Вінницької області через Вінницький міський суд Вінницької області протягом десяти днів з дня його проголошення.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з моменту отримання копії рішення.

Суддя:.