АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 524/3306/14-ц Номер провадження 22-ц/786/3256/16Головуючий у 1-й інстанції Середа А. В. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2016 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

Головуючого судді: Панченка О.О.,

Суддів: Бутенко С.Б., Обідіної О.І.,

При секретарі: Лимар О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 10 липня 2014 року

по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання договору укладеним та дійсним, -

В С Т А Н О В И Л А :

В квітні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з вищевказаним позовом, в обґрунтування якого вказувала, що 14.11.2008 року вона надала в позику ОСОБА_4 в борг грошові кошти в сумі 783000 грн. для придбання останнім у особисту приватну власність квартири АДРЕСА_1 строком до 14.11.2011 року. 03.07.2013 року відповідач повернув їй всю суму позики особисто, про що вона надала йому на підтвердження розписку. 31.03.2014 року відповідач адресував їй листа, в якому вимагав в 10-ти денний строк повернути грошові кошти в сумі 783000 грн. оскільки вважає, що вона їх отримала безпідставно, так як кошти за розпискою від 14.11.2008 року вона надала йому як особистий дарунок, а тому він не повинен був їх повертати.

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 10 липня 2014 року позов задоволено.

Визнано укладеним та дійсним договір позики, за яким 14.11.2008 року ОСОБА_3 надала в позику ОСОБА_4 в борг грошові кошти в сумі 783000 грн. для придбання останнім у особисту приватну власність квартири АДРЕСА_1, а відповідач зобов'язався повернути ОСОБА_3 суму позики в строк до 14.11.2011 року.

З даним рішенням не погодилася ОСОБА_2, яка участі у справі не брала, та подала на нього апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову.

Апелянт вважає рішення таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, зокрема зазначає, що судом не взято до уваги ст. 65 СК України, згідно якої, договір, укладений одним із подружжя в інтересах сімї, створює обовязок для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтерсах сім'ї. ОСОБА_2 перебуваючи в шлюбі з відповідачаем з 12.03.1999 року по 17.05.2011 рік, не надавала ніякої згоди на укладення оспорюваного договору.

Також, судом першої інстанції не взято до уваги, що в даному випадку договір позики укладений в письмовій формі, а тому такий договір не може бути визнаний дійсним за ч. 2 ст. 218 ЦК України.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи та доводи апелянта, приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення за наступних підстав.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Відповідно до п. 1, п. 4 ч.1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи та порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи, , 14.11.2008 року ОСОБА_4 отримав від ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 783000 грн. для придбання квартири АДРЕСА_1. Гроші ОСОБА_4 зобовязався повернути до 14.11.2011 року.

Вказане підтверджується розпискою від 14.11.2008 року (а.с. 7).

Відповідач повернув ОСОБА_3 суму позики в повному обсязі, що підтверджується розпискою від 30.07.2013 року та згідно якої остання претензій до ОСОБА_4 немає. (а.с. 8).

Задовольняючи позовні вимоги, місцевий суд виходячи із вимог ст. 208 ЦК України вказав, що правочин між сторонами мав бути укладений у письмовій формі та підписаний обома сторонами. Натомість на підтвердження факту передачі грошей у позику у позивача є тільки розписка. Оскільки ОСОБА_3 надала кошти відповідачу, а останній повернув їх, що підтверджується розписками, місцевий суд керуючись ст. 218 ЦК України, дійшов висновку про наявність підстав для визнання укладеного між сторонами договору позики дійсним.

Однак, колегія суддів не може погодитися з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передачі грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із статтею 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Розписка є борговим документом, що підтверджує укладання договору позики, а підпис позичальника засвідчую вільне волевиявлення на укладання договору на певних узгоджених між сторонами умовах.

Відповідно до ст.218 ЦК України, недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Якщо правочин, для якого законом встановлена його недійсність у разі недодержання вимоги щодо письмової форми, укладений усно і одна із сторін вчинила дію, а друга сторона підтвердила її вчинення, зокрема шляхом прийняття виконання, такий правочин у разі спору може бути визнаний судом дійсним.

Колегія суддів вважає помилковими посилання суду першої інстанції на положення ст. 218 ЦК України, оскільки до правовідносин, що виникли між сторонами, положення даної правової норми не можуть бути застосовані з огляду на те, що спірний правочин укладений в письмовій формі, а не в усній, крім того, умови даного договору виконанні сторонами, та він може бути визнаний недійсним лише з підстав, передбачених ст. ст. 203, 215 ЦК України.

Однак, ОСОБА_4 з позовною вимогою про визнання такого правочину недійсним до суду не звертався.

В пункті 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» розяснено, що у зв'язку з недодержанням вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину договір може бути визнано дійсним лише з підстав, встановлених статтями 218 та 220 ЦК України. Інші вимоги щодо визнання договорів дійсними, в тому числі заявлені в зустрічному позові у справах про визнання договорів недійсними, не відповідають можливим способам захисту цивільних прав та інтересів. Такі позови не підлягають задоволенню.

Відповідно до положень ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.

Згідно із ст.ст.3, 4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає порушені права цих осіб у спосіб, визначений законами України.

Перелік можливих способів захисту міститься в ст.16 ЦК України.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні (правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 25 грудня 2013 року у справі № 6-78цс13).

Вирішуючи даний спір, місцевий суд у порушення вимог ст. ст. 212-214 ЦПК України не звернув уваги на те, що ОСОБА_3, звертаючись до суду з указаним позовом, не зазначила, про те, яким чином порушено її право та чому воно підлягає захисту, а також не врахував, що правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частина перша та друга статті 3 ЦПК України).

В той же час, місцевий суд не навів жодної норми матеріального права, яка підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

Статтею 214 ЦПК України передбачено, що суд, встановивши фактичні обставини справи, для вирішення спору повинен застосувати правову норму, яка регулює виниклі правовідносини.

Разом з тим, колегія суддів вважає безпідставними доводи апелянта стосовно порушення сторонами договору ст. 65 СК України, а саме, що спірний договір було укладено за відсутності її письмової згоди як дружини на отримання позики, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦК України та ч. 2 ст. 65 СУ України, при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном уважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

Враховуючи викладене, а також те, що чинним цивільним законодавством презюмується дійсність договорів (ст.204 ЦК України), у даний час відсутній спір про визнання недійсним договору позики, колегія суддів приходить до висновку про те, що обраний ОСОБА_3 спосіб захисту - визнання договору дійсним - є неналежним способом захисту цивільних прав та інтересів, а тому оскаржуване рішення про визнання правочину укладеним та дійсним слід скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у позові.

Керуючись ст. ст.. 303, 304, п.2 ч.1 ст. 307, п. 4 ч.1 ст. 309, 314, 316 ЦПК України, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 10 липня 2014 року скасувати.

Ухвалити нове рішення.

В позові ОСОБА_3 про визнання договору укладеним та дійсним - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий суддя : /підпис/ ОСОБА_1

Судді: /підпис/ ОСОБА_5 /підпис/ ОСОБА_6

КОПІЯ

ВІРНО: суддя Апеляційного суду

Полтавської області _____________ ОСОБА_1