Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний № 333/5318/14-ц Головуючий у 1 інстанції: Дмитрієва М.М.
Провадження № 22-ц/778/2922/16 Суддя-доповідач: ОСОБА_1
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«13» липня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Пільщик Л.В.

суддів: Сапун О.А.

ОСОБА_2

за участю секретаря: Евальд Д.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу ОСОБА_3

на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 23 вересня 2014 року по справі

за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_3, треті особи: Акціонерне товариство «ОТП Банк», Публічне акціонерне товариство «ФІДОБАНК», про стягнення суми боргу,

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2014 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_3, треті особи: АТ «ОТП Банк», ПАТ «ФІДОБАНК», про стягнення суми боргу.

В обґрунтування вимог зазначила, що за проханням подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_3 в звязку з фінансовими складнощами вона погодилася виконати їх зобовязання за кредитним договором №ML-201/121/2006 від 30 січня 2006 року, укладеним між ОСОБА_5 та АКБ «Райффайзенбанк Україна» (правонаступником якого є АТ «ОТП Банк»), та кредитним договором №014/13937/5/24442 від 10 жовтня 2008 року, укладеним між ОСОБА_5 та ВАТ «Ерсте Банк» (правонаступником якого є ПАТ «ФІДОБАНК»), натомість відповідачі обіцяли повернути вказані кошти при першій можливості.

14 червня 2014 року вона звернулася до відповідачів із письмовою вимогою про повернення коштів, проте вказані кошти повернуто не було.

На підставі зазначеного просила стягнути солідарно з відповідачів загальну суму боргу в 21 766,61 доларів США, яка на час подання позову еквівалентна (за офіційним курсом НБУ 11,89) 258 849 грн. 90 коп.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 23 вересня 2014 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_5 та ОСОБА_3 солідарно на користь ОСОБА_4 суму боргу в розмірі 258 849 грн. 90 коп.

Стягнуто з ОСОБА_5 та ОСОБА_3 в дохід держави судові витрати по 1294 грн. 25 коп. з кожного.

Апеляційне провадження відкрито за апеляційною скаргою ОСОБА_3

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, судові витрати покласти на позивача.

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 20 січня 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково. Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 23 вересня 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення: Стягнуто з ОСОБА_5 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 грошові кошти у розмірі по 36 466 грн. 63 коп. з кожного. Вирішено питання про судові витрати. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 06 квітня 2016 року касаційні скарги ОСОБА_4, ОСОБА_3 задоволено частково. Рішення апеляційного суду Запорізької області від 20 січня 2015 року скасовано, передано справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

ОСОБА_5, ОСОБА_4, АТ «ОТП Банк», ПАТ «ФІДОБАНК», отримали повістки право на участь у судовому засіданні не використали, причини неявки суду не повідомили ( а.с.74-79).

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_3, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Відповідно до ст.213 ЦПК рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд, зокрема, вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити.

Зазначеним вимогам закону рішення районного суду не відповідає.

Відповідно до ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивач ОСОБА_4 є особою, яка виконала зобов'язання відповідача ОСОБА_5 за кредитними договорами перед банками, а тому на підставі ст. 528 ЦК України має право вимагати повернення внесених нею коштів солідарно з боржників ( відповідачів у справі), оскільки кредитні кошти витрачені в інтересах сім'ї.

Проте висновки суду не відповідають обставинам справи і при ухваленні рішення суд неправильно застосував норми матеріального права.

У справі встановлено, що 30 січня 2006 року між ОСОБА_6 та АКБ «Райффайзенбанк Україна» (правонаступником якого є АТ «ОТП БАНК») було укладено кредитний договір № ML-201/121/2006, за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 17 500,00 доларів США для придбання нерухомого майна, а саме оплати частини вартості квартири за адресою: АДРЕСА_1.

10 жовтня 2008 року між ОСОБА_6 та ВАТ «Ерсте Банк» (правонаступником якого є ПАТ «ФІДОБАНК») було укладено кредитний договір № 014/13937/5/24442, предметом якого є надання кредитних коштів в сумі 11 479,00 Доларів США на придбання автомобіля Chevrolet АveoTC 58U.

Погашення кредитів здійснено ОСОБА_6 достроково.

Як на правову підставу заявлених позовних вимог до відповідачів про солідарне стягнення 258 849 грн. 90 коп. позивачка послалася на ст.528 ЦК України та ст.1212 ЦК України, а в обґрунтування позову зазначила про те, що вона погодилася виконати їх зобовязання за кредитним договором №ML-201/121/2006 від 30 січня 2006 року, укладеним між ОСОБА_5 та АКБ «Райффайзенбанк Україна» (правонаступником якого є АТ «ОТП Банк»), та кредитним договором №014/13937/5/24442 від 10 жовтня 2008 року, укладеним між ОСОБА_5 та ВАТ «Ерсте Банк» (правонаступником якого є ПАТ «ФІДОБАНК»), а відповідачі обіцяли повернути вказані кошти при першій можливості.

Таким чином, зазначені самою позивачкою обставини взагалі вказують на відсутність підстав вважати грошові кошти безпідставно набутими та застосовувати ст. 1212 ЦК України. Застосування ст.1212 ЦК України можливо тільки у випадку наявності між сторонами позадоговірних відносин.

Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (ч. ч. 1, 2 ст. 58 ЦПК України).

Згідно зі ст. 60 ЦК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Відповідно до ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Так, відповідно до ч. 1, 3 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У випадках, встановлених договором, зобов'язання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора (ст. 511 ЦК України).

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Правила виконання обов'язку боржника іншою особою встановлені ст. 528 ЦК України.

Згідно із ч. 3 цієї статті до іншої особи переходять права кредитора у зобов'язанні і застосовуються положення ст. ст. 512-519 цього Кодексу у випадку, коли така особа задовольняє вимогу кредитора без згоди боржника у разі небезпеки втрати права на майно останнього внаслідок звернення кредитором стягнення на це майно.

Вказана норма (ст. 528 ЦК України) є спеціальною по відношенню до ст. 512 ЦК України, якою визначені загальні умови заміни кредитора у зобов'язанні.

Виконання обов'язку може бути покладено боржником на іншу особу, якщо з умов договору, вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства або суті зобов'язання не випливає обов'язок боржника виконати зобов'язання особисто. У цьому разі кредитор зобов'язаний прийняти виконання, запропоноване за боржника іншою особою.

У разі невиконання або неналежного виконання обов'язку боржника іншою особою цей обов'язок боржник повинен виконати сам (ст. 528 ЦК України).

Згідно ч.1 ст. 1054 ЦК України, - за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор.

На підтвердження позовних вимог ОСОБА_4 надала квитанції, в яких вона зазначена як платник. За квитанціями банку: № 17 від 30 травня 2006 року на суму 243,00 доларів США, № 20 від 03 липня 2006 року на суму 258,00 доларів США, № 16 від 31 липня 2006 року на суму 250,00 доларів США, № 22 від 29 серпня 2006 року на суму 243,00 доларів США, № 5 від 01 листопада 2006 року на суму 245,00 доларів США, № 14 від 01 грудня 2006 року на суму 245,00 доларів США, № 49 від 15 грудня 2006 року на суму 300,00 доларів США, № 49 від 21 листопада 2007 року на суму 1000,00 доларів США, № 60 від 30 листопада 2007 року на суму 14632,61 доларів США перерахувала на поточний рахунок № 1928, відкритий у комерційному банку «Райффайзенбанк Україна», в погашення кредитної заборгованості за кредитним договором № ML-201/121/2006 від 30 січня 2006 року суми коштів, що загалом становлять 17416,61 доларів США.

За квитанціями банку: № 13937/808140 від 08 грудня 2008 року на суму 400,00 доларів США, № 13937/825048 від 11 грудня 2008 року на суму 3000,00 доларів США, № 2180/989019 від 29 січня 2009 року на суму 100,00 доларів США, № 2180/1163808 від 10 березня 2009 року на суму 725,00 доларів США, № 13937/1249092 від 23 березня 2009 року на суму 125,00 доларів США перерахувала на погашення позики за кредитним договором № 014/13937/5/24442 від 10 жовтня 2008 року, що загалом склало суму 4350,00 доларів США.

Проте, квитанції не містять інформації щодо факту погашення кредиту ОСОБА_4 замість позичальника в порядку ст.528 ЦК України та про правову природу цих коштів.

ОСОБА_4 ОСОБА_5 був позичальником за кредитними договорами № ML-201/121/2006 від 30 січня 2006 року, № 014/13937/5/24442 від 10 жовтня 2008 року. Відповідно до умов договору банку надане право списувати кошти з поточного рахунку позичальника (за умови настання строків виконання останнім будь-яких грошових зобов'язань, передбачених договором).

Кошти за вищезазначеними квитанціями вносилися на поточний рахунок ОСОБА_5 і останній є їх отримувачем.

27.11.2007 року, 30.11.2007 року ОСОБА_5 як сторона договору звертався до банку про дострокове погашення кредиту та видав ОСОБА_4В 30.11.2007 р. довіреність з питань, що повязані з розпорядженнями коштами на відкритому на його імя поточному рахунку №928 (а.с.43,44,44 звор.).

На обставини, передбачені ч. 3 ст. 528 ЦК України, за яких до неї, як до особи, яка виконала зобов'язання боржника без його згоди, могли перейти права кредитора позивач не вказувала і на їх існування на підтвердження вимог не посилалась.

Порушення кредитних зобов'язань за зазначеними договорами не було, банк не пред'являв вимоги до позичальника про дострокове повернення кредиту та не заявляв вимогу про звернення стягнення на предмет іпотеки та предмет застави. Кредити погашені достроково за ініціативою позичальника - ОСОБА_5

За таких обставин зазначення ОСОБА_4 в квитанціях в графі «платник» не свідчить про наявність права грошової вимоги до відповідачів на підставі ст.528 ЦК України.

Позивачка зазначала про те, що зобов'язання за кредитним договором виконані нею за домовленістю з відповідачами, при цьому вона не надала будь-яких доказів щодо надання останніми зобов'язань про повернення коштів.

Отже, самі по собі фактичні дії, зокрема, сплачення грошових коштів, на які послалася ОСОБА_4, при цьому не перебуваючи у правовому зв'язку ні з кредитором, ні з відповідачами, не породжують обов'язку відповідачів повернути грошові кошти.

Позивач не довела свого позову, що є її обов'язком відповідно до ст.ст.10,60 ЦПК України.

Відповідно до ч.2 ст.314 ЦПК України апеляційний суд ухвалює рішення у випадках скасування судового рішення і ухвалення нового.

З огляду на викладене рішення суду підлягає скасуванню на підставі п.п.3,4 ст.309 ЦПК України з ухваленням нового рішення про відмову у позові.

Керуючись ст. ст. 307,309 ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 23 вересня 2014 року скасувати.

Ухвалити нове рішення.

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_3, треті особи: Акціонерне товариство «ОТП Банк», Публічне акціонерне товариство «ФІДОБАНК», про стягнення суми боргу.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення.

Рішення може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді: