АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
_____________________________________
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 жовтня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Музичко С.Г.

при секретарі Ігнатьєву Є.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 17 травня 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства енергетики та вугільної промисловості України про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди,

№ апеляційного провадження: № 22-ц/796/12647/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Піхур О.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Рейнарт І.М.
встановила:

у квітні 2016 року позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованість по заробітної платі в розмірі 7 194 грн. 75 коп., середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 51 991 грн. 01 коп. та моральної шкоди у розмірі 6 000 грн.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що 27 січня 2014 року його було прийнято юрисконсультом першої категорії до відокремленого підрозділу «Донецька дирекція з виконання проектів з ліквідації шахт» Державного підприємства «Донвуглереструктуризація», а 14 листопада 2014 року звільнено на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України за скороченням штатів.

Позивач посилався на те, що згідно статуту державного підприємства «Донвуглереструктуризація» підприємство засновано на державній власності та належить до сфери управління Міністерства енергетики та вугільної промисловості України, джерелом фінансування підприємства є кошти державного бюджету. Наказом Міністерства енергетики та вугільної промисловості України № 841 від 25 листопада 2014р. з 28 листопада 2014р. припинено виробничу та фінансово-господарську діяльність Державного підприємства «Донвуглереструктуризація», яке входило до сфери управління Міненерговугілля України.

Позивач стверджував, що при звільненні відповідач повинен був йому виплатити заборгованість по заробітній платі у розмірі 7 194,75грн. за жовтень та листопад 2014 року, однак кошти не виплатив, а тому відповідно до ст. 117 КЗпП України повинен виплатити компенсацію за весь період затримки сплати остаточного розрахунку в розмірі 51 991грн. 01коп.

Обґрунтовуючи позовні вимоги про стягнення моральної шкоди, позивач посилався на те, що діями відповідача щодо несвоєчасного розрахунку йому було завдано душевні страждання, він був змушений здійснювати додаткові зусилля для організації повсякденного життя.

У травні 2016 року позивач уточнив вимоги в частині суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та просив стягнути з відповідача 56 485грн. 91коп., з

- 2 -

урахуванням збільшення кількості днів затримки до 377 робочих днів.

Рішенням суду від 17 травня 2016 року в позові відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Представник позивача посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права, оскільки судом не враховано, що відповідач є власником підприємства, а відтак відповідно до норм трудового права зобов'язаний виплатити звільненому працівнику заробітну плату, середній заробіток за несвоєчасний розрахунок та моральну шкоду.

Також представник позивача вважає, що судом були порушені норми процесуального права, так як до участі у справі не було залучено належного відповідача.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, яка підтримала апеляційну скаргу, пояснення представника відповідача, яка просила залишити рішення суду без змін, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що з 27 січня 2014р. позивач працював на посаді юрисконсульта «Донецької дирекції з виконання проектів з ліквідації шахт» Державного підприємства «Донвуглереструктуризація».

14 листопада 2014р. звільнений з займаної посади у зв'язку із скороченням штату на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Згідно довідки відокремленого підрозділу «Донецька дирекція з виконання проектів з ліквідації шахт» від 14 листопада 2014р. заборгованість по заробітній платі позивача становить 7 194грн. 75коп.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що Міністерство енергетики та вугільної промисловості України не є належним відповідачем за даним позовом.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду першої інстанції є правомірним.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Частиною 1 статті 94 КЗпП України визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Отже, виплатити заробітну плату працівнику при звільнені, а у разі не здійснення цих дій, виплатити встановленому законодавством компенсацію повинен власник підприємства або уповноважений ним орган.

З наданого суду першої інстанції витягу із статуту Державного підприємства «Донецька обласна дирекція з ліквідації збиткових вугледобувних та вуглепереробних підприємств» (ДП «Донвуглереструктуризація»), вбачається, що дане підприємство засноване на державній власності та належить до сфери управління Міністерства енергетики та вугільної промисловості України.

Отже, власником вказаного підприємства є держава Україна.

Відповідно до ч. 2 ст. 326 ЦК України від імені та в інтересах держави Україна право власності здійснюють відповідно органи державної влади.

Проте, суду не було надано доказів, що Міністерство енергетики та вугільної промисловості України наділено повноваженнями представляти інтереси держави Україна при вирішенні даного спору.

Крім того, ДП «Донвуглереструктуризація» є уповноваженим власником органом для

- 3 -

здійснення виплати працівникам підприємства заробітної плати, а відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України саме на підприємство покладено обов'язок виплатити працівнику середній заробіток за час затримки розрахунку.

За таких обставин, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що даний позов пред'явлено позивачем до неналежного відповідача.

Доводи апеляційної скарги про те, що Міністерство енергетики та вугільної промисловості є власником ДП «Донвуглереструктуризація», належними доказами не підтверджені.

Посилання представника позивача на те, що судом у порушення норм процесуального права до участі у справі не був залучений належний відповідач, колегія суддів вважає безпідставним, оскільки з журналу судового засідання від 17 травня 2016р. вбачається, що судом на обговорення учасників процесу ставилося питання щодо заміни неналежного відповідача, однак саме представник позивача заперечував проти такої заміни.

Відповідно до змісту ст.ст. 11 та 33 ЦПК України суд розглядає справи лише в межах заявлених вимог і не може самостійно, без клопотання позивача замінювати первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучати до участі у справі іншу особу як співвідповідача.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що судом не були допущені порушення норм процесуального права, при цьому, судом були виконані вимоги ч. 4 ст. 10 ЦПК України.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції з'ясовані обставини справи, правильно застосовані норми матеріального права, не допущено порушень норм процесуального права, тому підстав для скасування рішення суду та задоволення апеляційної скарги не має.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 відхилити, рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 17 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: