провадження № 2/243/2676/2016
справа № 243/5182/16-ц
11 липня 2016 року
Словянський міськрайонний суд Донецької області у складі:
головуючого - судді Ільяшевич О.В.,
при секретареві Хміль О.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Словянського міськрайонного суду Донецької області (вул. Добровольського, 2, м. Словянськ, Донецької області) цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловою площею, -
29 червня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування своїх вимог зазначив, що йому на праві приватної власності, на підставі договору купівлі-продажу квартири належить квартира № 25 в будинку № 69 розташованому по вулиці Комяхова у місті Словянську Донецької області. Вказана квартира була придбана у відповідачки ОСОБА_2, яка з вересня 2014 року в квартирі не мешкає, однак продовжує значитися зареєстрованою у вказаному житловому приміщенні. За цією адресою відсутні її особисті речі. Місце знаходження відповідачки позивачу невідоме. Відповідачка вже майже два роки фактично не проживає за вищевказаною адресою, та не має жодних прав щодо проживання у належній позивачу приватній квартирі. Крім того, реєстрація ОСОБА_2 створює перешкоди у реалізації прав позивача як власника, та у звязку із її реєстрацією, позивач несе додаткові витрати зі сплати житлово-комунальних послуг. У звязку із тим, що відповідач добровільно не виявила бажання знятися з реєстрації за вищезазначеною адресою, він був змушений звернутися до суду із даним позовом та просити суд ухвалити рішення яким визнати ОСОБА_2, такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме - квартирою № 25 у будинку № 69, розташованому по вулиці Комяхова у м. Словянську Донецької області.
Позивач ОСОБА_3, будучи належним чином повідомленим про місце, дату та час розгляду справи, до судового засідання не зявився, надав суду письмову заяву з проханням розгляд справи проводити у його відсутності, позов задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечував.
Відповідач ОСОБА_2 будучи належним чином повідомленою про місце, дату та час розгляду справи, до судового засідання не зявилась, відомостей про причини неявки суду не повідомила, заяв про відкладення розгляду справи чи розгляд справи у її відсутності до суду не надходило.
З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що оскільки від відповідача не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, як то передбачає ст. 169 ЦПК України, з причин, які б могли бути визнані судом поважними, у суду відсутні підстави для відкладення розгляду справи, а тому, суд зі згоди позивача вирішує справу на підставі наявних у справі доказів у відповідності до ст. 224-228 ЦПК України.
Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з огляду на такі встановлені у судовому засіданні обставини та відповідні ним норми чинного законодавства.
У судовому засіданні достовірно встановлено, що 21 червня 216 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_2 був укладений договір купівлі продажу квартири. Відповідно вказаного договору, позивач придбав квартиру під номером 25, що розташована у житловому будинку номер 69 по вулиці Комяхова у місті Словянську Донецької області (договір купівлі-продажу квартири від 21 червня 2016 року посвідчений приватним нотаріусом Словянського міського нотаріального округу ОСОБА_4 за №2655) (а.с. 6,6 з.б.).
Відомості про договір купівлі-продажу квартири від 21 червня 2016 року нотаріусом ОСОБА_4 були внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, що підтверджується відповідною інформаційною довідкою №63252493 отриманою на запит суду 11 липня 2016 року.
Згідно із повідомленням Словянської міської ради Донецької області, №24-15/113 від 12 липня 2016 року, отриманого на запит суду, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2.
Згідно із актом КП «ЖЕК №4» міста Словянська Донецької області, вуд 23 червня 2016 року, складеного комісією в складі майстра ОСОБА_5, та квартировинаймачів: ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3, за адресою: АДРЕСА_1, з вересня 2014 року і по теперішній час - не проживає (а.с. 4).
Згідно із ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Відповідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому, відповідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.
Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод.
У сенсі ст. 391 ЦК України власник майна може вимагати усунення будь-яких перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
За положеннями ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно Закону N 475/97-ВР від 17 липня 1997 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Таким чином, закон гарантує захист права власності шляхом застосування певних способів захисту, передбачених ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України.
Згідно із ст.ст. 379, 382 ЦК України об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло у вигляді житлового будинку, садиби, квартири.
Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК та ст. 150 ЖК, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.
Передбачаючи право власника житлового будинку (квартири) на відчуження цих об'єктів, закон не передбачив при цьому перехід прав і обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом.
За ч. 4 ст. 156 ЖК збереження такого права користування житлом існує лише для членів сім'ї, які припинили сімейні відносини з власником будинку, при умові збереження права власності на будинок цього ж власника, тобто при незмінності власника майна.
Відповідно п. 34 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року, усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР, стаття 405 ЦК), зокрема від вирішення вимог про позбавлення права користування жилим приміщенням.
Аналізуючи фактичні обставини по справі і надані докази, судом достовірно встановлено, що відповідач є колишнім власником спірної квартири та не є членом сімї(колишнім членом сімї) дійсного власника. Договірні відносини позивача ОСОБА_1 як нового власника квартири з відповідачем ОСОБА_2 щодо винаймання спірного житла відсутні. Тому слід вважати, що у зв'язку із припиненням права власності на квартиру ОСОБА_2 у звязку із її продажем, відповідачка втратила і право користування цим житловим приміщенням.
Відповідачка тривалий час не проживає у спірній квартирі і добровільно знятися з реєстрації не бажає. Крім того, реєстрація ОСОБА_2 у квартирі № 69 по вулиці Комяхова у місті Словянську Донецької області, створює перешкоди у реалізації позивачем права користування та розпоряджання своїм майном як власником, та у звязку із реєстрацією відповідачки, позивач несе додаткові витрати зі сплати житлово-комунальних послуг.
Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що слід визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: АДРЕСА_1, у звязку із тим, що право власності на вказану квартиру належить позивачеві, а відповідачка, при відчуженні вказаного майна, відповідно втратила і право користування спірною квартирою.
На підставі наведеного, керуючись ст.41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 3, 15, 60, 61, 209, 212-215 ЦПК України, 319, 321, 391, 405 ЦК України, ст. 156 ЖК України, суд, -
Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1, зареєстроване місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_2, такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме - квартирою № 25 у будинку № 69, розташованому по вулиці Комяхова у м. Словянську Донецької області.
До суду відповідачем може бути подана заява про перегляд заочного рішення протягом десяти днів з дня отримання його копії.
На рішення суду позивачем може бути подано апеляційну скаргу до Апеляційного суду Донецької області через Словянський міськрайонний суд Донецької області протягом десяти днів з дня його проголошення, а відповідачем, в такий же строк з дня залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення складено у нарадчій кімнаті у єдиному екземплярі.

Повний текст рішення суду виготовлений 15 липня 2016 року.

Головуючий - суддя: О.В. Ільяшевич