Справа № 645/2600/16-ц
Провадження № 2/645/1758/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 липня 2016 року м. Харків

Фрунзенський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді Іващенко С.О.,

секретаря судового засідання Новицької Я.В., розглянувши в відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного виконавця Фрунзенського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання довіреності удаваним правочином, визнання права власності, звільнення майна з-під арешту та усунення перешкод в користуванні автомобілем,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державного виконавця Фрунзенського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції ОСОБА_2, ОСОБА_3, в якому просить суд визнати договір купівлі-продажу транспортного засобу марки «ВАЗ 2121», 1982 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1., який укладений 01.06.2006 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 - дійсним, визнати за ним право власності на зазначений автомобіль, звільнивши з-під арешту.

В обґрунтування позову позивач зазначив, що 21 червня 2006 року відповідач ОСОБА_3 надав йому довіреність на право володіння, користування та розпорядження на власний розсуд належним йому на праві власності автомобілем «ВАЗ 2121», 1982 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1., що підтверджується відповідною довіреністю, посвідченою Приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_4, всі істотні умови угоди сторонами було узгоджено та ніяких заперечень стосовно ціни та предмета угоди у сторін не виникало. Даною нотаріально посвідченою односторонньою угодою був ними прихований інший правочин, який вони насправді вчинили договір купівлі-продажу вищезазначеного автомобілю. За цією угодою він передав відповідачу 16000 грн., що на той час складало еквівалент 2000 доларів США за куплений у нього автомобіль, про що складена відповідна розписка, а він передав йому вказаний автомобіль, технічний паспорт та генеральну довіреність з правом відчуження вказаного автомобіля. Після придбання автомобіля позивач перереєстрацію транспортного засобу в органах ДАІ своєчасно не провів. На підставі ст.ст. 235, 655 ЦК України фактично вони вчинили дії з виконання умов договору купівлі-продажу автомобіля: ОСОБА_3, як власник автомобіля передав йому належний йому на праві власності автомобіль за певну грошову суму, а він прийняв його та передав ОСОБА_3 за вказаний автомобіль 16000 грн. Тобто вчинені ними дії призводять до правових наслідків, які настають за договором купівлі-продажу. З 2006 року автомобіль фактично знаходився у власності позивача, він проводив необхідний догляд за автомобілем, вкладав у нього кошти, здійснював необхідне страхування, що підтверджується відповідними страховими полісами та актом №х-00000101 про здачу-прийняття робіт, що підтверджує проведення ним у травні 2016 року ремонту автомобіля «ВАЗ 2121», 1982 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1. 7 травня 2016 року автомобіль був затриманий і перебуває на штраф майданчику у смт. Пісочин по вул. Крупського, 15, що підтверджується актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу №86 від 07.05.2016 року. В цей день йому стало відомо, що 09.08.2013 року головним державним виконавцем Фрунзенського відділу державної виконавчої служби ОСОБА_2 при примусовому виконанню виконавчого листа №2-2773/11 про стягнення з ОСОБА_5, ОСОБА_6 ОСОБА_3 заборгованості у сумі 127479, 89 грн.

В судове засідання позивач не з'явився, подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив суд їх задовольнити.

Відповідач Державний виконавець Фрунзенського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції ОСОБА_2 в судове засідання не зявилася, подала до суду заяву, в якій просила суд розглядати справу у її відсутність, проти позову не заперечила.

Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлявся заздалегідь і належним чином, причини неявки суд не повідомив,

Всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, надавши їм оцінку у сукупності з дослідженими матеріалами справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, оскільки задоволення позовних вимог позивача не порушує невизнані або оскаржувані права, свободи чи інтереси будь-яких осіб.

Встановлено, що 21 червня 2006 року відповідач ОСОБА_3 надав позивачу ОСОБА_1 довіреність на право володіння, користування та розпорядження на власний розсуд належним йому на праві власності автомобілем «ВАЗ 2121», 1982 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1., що підтверджується відповідною довіреністю, посвідченою Приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_4, всі істотні умови угоди сторонами було узгоджено та ніяких заперечень стосовно ціни та предмета угоди у сторін не виникало.

Також, ОСОБА_3 було отримано від ОСОБА_1 грошові кошти за передачу транспортного засобу, про що 21.06.2006 року складена розписка про отримання коштів та про відсутність претензій.

Тобто вчинені ними дії призводять до правових наслідків, які настають за договором купівлі-продажу.

Після придбання автомобіля позивач перереєстрацію транспортного засобу в органах ДАІ своєчасно не провів. На підставі ст.ст. 235, 655 ЦК України фактично вони вчинили дії з виконання умов договору купівлі-продажу автомобіля: ОСОБА_3, як власник автомобіля передав йому належний йому на праві власності автомобіль за певну грошову суму, а він прийняв його та передав ОСОБА_3 за вказаний автомобіль 16000 грн. Тобто вчинені ними дії призводять до правових наслідків, які настають за договором купівлі-продажу.

Встановлено, що після укладених угод позивач вільно та безперешкодно володів транспортним засобом в своїх особистих потребах. З 2006 року автомобіль фактично знаходився у власності позивача, він проводив необхідний догляд за автомобілем, вкладав у нього кошти, здійснював необхідне страхування, що підтверджується відповідними страховими полісами та актом №х-00000101 про здачу-прийняття робіт, що підтверджує проведення ним у травні 2016 року ремонту автомобіля «ВАЗ 2121», 1982 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1.

Проте, 7 травня 2016 року автомобіль був затриманий і поміщений на штраф майданчику у смт. Пісочин по вул. Крупського, 15, що підтверджується актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу №86 від 07.05.2016 року. , на підставі постанов головного державного виконавця Фрунзенського відділу державної виконавчої служби ОСОБА_2 при примусовому виконанню виконавчого листа №2-2773/11 про стягнення з ОСОБА_5, ОСОБА_6 ОСОБА_3 заборгованості у сумі 127479, 89 грн.

У відповідності зі ст. ст. 10, 11 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, у межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, наданих сторонами.

Відповідно до ч. 4 ст. 130 ЦПК України, при визнанні позову ухвалюється судове рішення в порядку, встановленому ст. 174 цього ж Кодексу. Відповідно до ч.4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Всі викладені обставини підтверджуються матеріалами справи, ніким не заперечувалися.

Підстави сумніватися у достовірності наданих позивачем документів відсутні.

У відповідності до ст. 235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Як передбачено п. 25 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року, за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин.

Крім того, Узагальненням Верховного суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 24 листопада 2009 року, удаваним є правочин, що вчинюється з метою приховання іншого правочину, який сторони насправді вчинили. Тому при укладенні удаваного правочину до відносин його учасників застосовуються правила щодо правочину, який сторони мали на увазі (який сторони приховали). Воля сторін в удаваному правочині спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином. При цьому позивач повинен вказати, який інший правочин приховується з допомогою укладеного правочину. Спільною ознакою фіктивного та удаваного правочинів є те, що розбіжність між волею та її зовнішнім виявом стає наслідком навмисних дій його учасників, які мають за мету одержання певної користі усіма або принаймні одним із них. Різниця полягає в тому, що за удаваного правочину настають інші права та обов'язки, ніж ті, що передбачені правочином. За удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформлюють правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини. Закон не передбачає недійсність удаваного правочину, а лише пропонує застосовувати до відносин сторін норми, що регулюють той правочин, який сторони дійсно мали на увазі.

Таким чином, виходячи з вищевикладених обставин, норм актів законодавства України та судової практики, в дійсності між позивачем та відповідачем був укладений не односторонній правочин у вигляді довіреності на право володіння, користування та розпорядження транспортним засобом, а договір купівлі-продажу на підставі якого відповідач передав у власність позивача автомобіль, а останній прийняв його та сплатив за нього грошову суму коштів, визначену між сторонами.

Тому довіреність була видана відповідачем виключно з метою приховання іншого правочину, договору купівлі-продажу, який я з відповідачем насправді вчинили, тому до відносин нас, як учасників даного правочину необхідно застосовувати відповідні правила правочину, який ми мали на увазі, тобто який ми з відповідачем приховали, оскільки воля сторін в удаваному правочині була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені довіреністю. За удаваною довіреністю як правочином обидві ми з відповідачем свідомо документально оформили її, але насправді між нами були встановлені правовідносини купівлі-продажу транспортного засобу.

У відповідності до ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Як передбачено ч. 1 ст. 656 ЦК України, предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому.

Підтвердженням того, що був укладений удаваний правочин свідчить те, що фактично позивачу були передані всі повноваження власника, в тому числі ті, що пов'язані з розпорядженням автомобіля, виїздом за кордон, зняття його з обліку в органах державної автомобільної інспекції, що свідчить не про передання права користування чи керування автомобілем, а його реальне відчуження шляхом видання відповідної довіреності з метою приховання іншого правочину - купівлі-продажу автомобіля.

Тому, на підставі вказаного вище договору купівлі-продажу до позивача перейшло право власності на вказаний вище транспортний засіб, зокрема право володіння, користування та розпорядження цим майном, що випливає з положень ст.ст. 316. 317, 319 ЦК України.

Відповідно до ст. 386 ЦК України, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Як передбачено ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Крім того, у відповідності до ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

На підставі ст. 319 Цивільного кодексу України власник майна володіє, користується та розпоряджається своїм майном на свій власний розсуд, а на підставі ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод в праві користування та розпорядження своїм майном.

Норми-принципи ст. 41 Конституції України та ст. 321 ЦК України гарантують та забезпечують непорушність права власності. Ніхто не може бути позбавлений цього права, або обмежений в його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності, або обмежена в його здійсненні лише у випадках і порядку, встановленому законом.

Таким чино, відповідно до ст.ст. 235,328, 334, 391 ЦК України, ст.. 60 ЗУ «Про виконавче провадження», а також п. 25 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», позивач правомірно набув право власності на вказаний автомобіль 21 червня 2006 року, а постанова про накладення арешту на автомобіль і оголошення його в розшук порушує його, як власника автомобіля право на вільне користування , володіння та розпорядження належним йому майном, оскільки на момент накладання арешту на автомобіль він фактично належав позивачу.

На теперішній час наявність арешту на спірний автомобіль позбавляє мене можливості провести перереєстрацію придбаного ними автомобіля і, відповідно, позбавляє його можливості в повному обсязі здійснювати свої права власників автомобіля.

Відповідно до ч.1 ст.60 Закону України "Про виконавче провадження" особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Приймаючи до уваги ту обставину, що на час накладання арешту на автомобіль та його розшук в 2013 році, автомобіль належав позивачу на праві власності, і враховуючи правомірність відчуження відповідачем вказаного автомобіля, то для поновлення прав позивача, необхідно зняти арешт та розшук із вказаного автомобіля.

На підставі викладеного, керуючись ст..ст. 316-320, 387 ЦК України, ст..ст. 10, 11, 60, 79, 84, 88, 169, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Державного виконавця Фрунзенського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання довіреності удаваним правочином, визнання права власності, звільнення майна з-під арешту та усунення перешкод в користуванні автомобілем - задовольнити.

Визнати договір купівлі-продажу транспортного засобу марки «ВАЗ 2121», 1982 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1., який укладений 01.06.2006 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 - дійсним.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на автомобіль марки«ВАЗ 2121», 1982 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1..

Звільнити автомобіль марки «ВАЗ 2121», 1982 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1.з-під арешту безкоштовно та зняти даний автомобіль з розшуку.

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано до апеляційного суду Харківської області через Фрунзенський районний суд м. Харкова протягом десяти днів з дня його проголошення, а особами , які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення , протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення , якщо його не скасовано , набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Надруковано в нарадчій кімнаті.

Головуючий суддя: