АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 червня 2016 року Апеляційний суд м. Києва

у складі:

головуючого Вербової І.М.

суддів Білич І.М.

ПоліщукН.В.

при секретарі Литвиненку Р.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, публічного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Гарант-Авто» про відшкодування шкоди, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на заочне рішення Деснянського районного суду м. Києва від 26 лютого 2016 року, -

у с т а н о в и в :

У грудні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3, ПАТ «УСК «Гарант-Авто» про відшкодування шкоди.

Заочним рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 26 лютого 2016 року позов задоволено: стягнуто з ПАТ «УСК «Гарант-Авто» на користь ОСОБА_2 50000,00 грн. страхового відшкодування, 502,90 грн. судового збору; стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 9509,20 грн. у відшкодування майнової шкоди, 5000,00 грн. у відшкодування моральної шкоди, 800,00 грн. у відшкодуванні витрат за оплату звіту про визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу, 150,21 грн. судового збору.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 12 квітня 2016 року залишено без задоволення заяву ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, на невідповідність висновків суду обставинам справи, просить заочне рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні вимог позову до відповідача ОСОБА_3

Відповідач, зокрема, посилається на ті обставини, що судом порушені його процесуальні права та його представника, оскільки вони були позбавлені можливості надати суду заперечення проти позову, заявити ряд клопотань: про витребування матеріалів справи про адміністративне правопорушення, про призначення авто товарознавчої експертизи, судової автотрасологічної експертизи, з метою з'ясування винності обох водіїв у скоєній дорожньо-транспортній пригоді.

В суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 подану апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити.

Представник ОСОБА_2 - ОСОБА_5 апеляційну скаргу просили відхилити, заочне рішення Деснянського районного суду м. Києва від 26 лютого 2016 року залишити без змін.

_____________________________________________________

Справа № 754/16722/15-ц

№ апеляційного провадження 22-ц/796/7278/2016

Головуючий у суді першої інстанції: Галась І.А.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Вербова І.М.

Представник ПАТ «УСК «Гарант-Авто», належним чином повідомленого про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не прибув, про причини неявки суд не повідомив, у зв'язку із чим колегія суддів вважала за можливе слухати справу у його відсутність на підставі ч. 2 ст. 305 ЦПК України.

Перевіривши законність оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів не знаходить підстав для її задоволення виходячи з наступного.

Під час розгляду справи судом встановлено, що відповідач ОСОБА_3 15 квітня 2015 року о 10-00 год., керуючи автомобілем «Форд Скорпіо 2.0», державний номерний знак НОМЕР_1, на вул. Старонаводницька, 1 в м. Києві, під час здійснення розвороту поза перехрестям з відповідно крайнього лівого положення, не надав дорогу автомобілю «Акура», державний номерний знак НОМЕР_2, водій ОСОБА_8, який рухався у зустрічному напрямку, внаслідок чого сталося зіткнення та завдано матеріальних збитків обом автомобілям.

Постановою судді Печерського районного суду м. Києва від 29 травня 2015 року ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та на нього накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 340,00 грн. (а. с. 36-37, 67).

Як вбачається з постанови від 29 травня 2015 року, ОСОБА_3 в судовому засіданні вину у вчиненому ним адміністративному правопорушенні визнав повністю і щиро розкаявся.

Відповідно до ч. 4 ст. 61 ЦПК України вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дії особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Відповідно до копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу від 19 вересня 2009 року, власником автомобіля «Acura», реєстраційний номер НОМЕР_2, є позивач ОСОБА_2 (а. с. 38-39).

Відповідно до копії висновку № 766 експертного дослідження складеного 5 травня 2015 року ФОП ОСОБА_9, матеріальний збиток, завданий власникові автомобіля Acura MDX державний номер НОМЕР_2, в результаті його пошкодження при ДТП складає 32823,35 грн. При цьому оцінювач визначив, що вартість відновлювального ремонту складає 58468,84 грн. (а. с. 9-17).

Як вбачається з акту виконаних робіт № АК-0000600 від 6 листопада 2015 року, рахунку-фактури № АК-0000717 від 26 червня 2015 року, ТОВ «Авто-сервіс.М» були виконані роботи по ремонту автомобіля «Acura», державний номер НОМЕР_2, на загальну суму 59509,20 грн. (а. с. 7, 8).

З витягу з електронної бази МТСБУ стосовно полісу ПАТ «УСК «Гарант-Авто» № АІ/1993349 страхувальника ОСОБА_3 вбачається, що обов'язковий ліміт відповідальності страховика за шкоду, заподіяну майну за полісом обов'язкового страхування № АІ/1993349 становив: 50000,00 грн. і франшиза цим полісом, не була передбачена (а. с. 43).

Задовольняючи позов, суд виходив з того, що страховик відшкодовує страхове відшкодування у межах ліміту відповідальності, а різниця між розміром заподіяної шкоди та лімітом відповідальності страховика підлягає стягненню з винної, у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди, особи. Згідно акту виконаних робіт № АК-0000600 від 6 листопада 2015 року ремонт транспортного засобу складає 74365,11 грн., а тому зі страховика ПАТ «УСК «Гарант-Авто» підлягає стягненню невиплачене страхове відшкодування у розмірі 50000,00 грн. та з винуватця дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_3 різниця між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою в розмірі 9509,20 грн.

Колегія суддів вважає такі висновки суду першої інстанції законними та обґрунтованими з огляду на наступне.

Згідно положення ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

Згідно зі ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відповідно до роз'яснення п. 11 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» від 1 березня 2013 року № 4, за вибором потерпілого вимога про відшкодування шкоди може бути пред'явлена безпосередньо до винної особи, оскільки за змістом статті 1191 ЦК особа, яка відповідає за шкоду, завдану з вини іншої особи, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи, якщо за законом межі відповідальності останньої та особи, яка за неї відповідає, однакові.

З винної особи за регресною вимогою стягується розмір визначеного відшкодування за зобов'язанням з відшкодування шкоди, а якщо законом встановлено межі відшкодування або межі відповідальності винної особи, то витрати з такої особи стягуються у цих межах.

Також відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України в постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2808цс15, право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним і суд не вправі відмовити в такому позові з тих підстав, що цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди застрахована. У разі задоволення такого позову заподіював шкоди не позбавлений можливості пред'явити майнові вимоги до страхової компанії, з якою ним укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

На підставі викладеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, оцінивши зібрані по справі докази у відповідності до вимог ст. 212 ЦПК України, дійшов законних та обґрунтованих висновків про те, що на відповідачу ПАТ «УСК «Гарант-Авто» лежить обов'язок сплатити на користь ОСОБА_2 страхового відшкодування в розмірі 50000,00 грн., а на відповідачу ОСОБА_3 лежить обов'язок сплатити на користь ОСОБА_2 різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою, що становить 9509,20 грн.

Стаття 23 ЦК України гарантує право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Згідно з п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (із змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного суду № 5 від 25 травня 2001 року) розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

З матеріалів справи вбачається, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, ОСОБА_2 зазнала душевних страждань у зв'язку з пошкодженням її майна,неможливістю нормального користування ним.

З огляду на викладене, виходячи з принципів розумності та справедливості, а також з урахуванням рівня доведеності перед судом обставин заподіяння моральної шкоди позивачу, суд дійшов законного та обґрунтованого висновку в частині стягнення з відповідача ОСОБА_3 на користь позивача 5000,00 грн. в якості відшкодування моральної шкоди. Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду першої інстанції, вважаючи зазначений розмір достатнім для компенсації моральних страждань останньої.

Доводи особи, яка подала скаргу, що судом порушені його процесуальні права та його представника, оскільки вони були позбавлені можливості надати суду заперечення проти позову, заявити ряд клопотань: про витребування матеріалів справи про адміністративне правопорушення, про призначення автотоварознавчої експертизи, судової автотрасологічної експертизи, з метою з'ясування винності обох водіїв у скоєній дорожньо-транспортній пригоді, є безпідставними та спростовуються матеріалами справи, з яких вбачається, що у встановленому процесуальним законом порядку відповідач ОСОБА_3 повідомлявся про судові засідання за зареєстрованим місцем проживання. Крім того, ОСОБА_3 видав довіреність на представництво своїх інтересів в суді гр. ОСОБА_4

Так, відповідно до ч. 3 ст. 27 ЦПК України, особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки.

Суд повинен контролювати процесуальну поведінку осіб, які беруть участь у справі, так як на них поширюється порядок цивільного судочинства, а значить обов'язок добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки, а також нести відповідальність за зловживання правом. В прямі обов'язки осіб, що беруть участь у справі, входить дотримання процесуальної дисципліни на протязі всього провадження у справі.

Відхиляючи доводи апеляційної скарги ОСОБА_3, колегія суддів зазначає, що постановою Печерського районного суду м. Києва від 29 травня 2015 року встановлена вина останнього у вчинені правопорушення. Вказане судове рішення набрало законної сили та не оскаржувалося в апеляційному порядку. Крім того, як вбачається з постанови від 29 травня 2015 року, ОСОБА_3 з'явився в судове засідання, вину у вчиненому ним адміністративному правопорушенні визнав повністю і щиро розкаявся.

Інші доводи апеляційної скарги, які зводяться до неналежної оцінки зібраних у справі доказів та необхідності відмовити в задоволенні позову в частині вимог до відповідача ОСОБА_3, не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді оскаржуваного рішення, є безпідставними та такими, що не можуть вплинути на правильність висновків суду по суті спору та спростовуються наведеним вище.

Підстав до скасування рішення суду, передбачених статтею 309 ЦПК України, при апеляційному розгляді не встановлено.

Судом також вірно вирішено питання про розподіл судових витрат на підставі ст. 88 ЦПК України.

З огляду на викладене та у зв'язку з тим, що суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права, апеляційна скарга має бути відхилена на підставі п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України.

Керуючись статтями 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Заочне рішення Деснянського районного суду м. Києва від 26 лютого 2016 рокузалишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.М. Вербова

Судді: І.М. Білич

Н.В. Поліщук