11 липня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:
Євтушенко О.І., ЗавгородньоїІ.М., Ситнік О.М.,
розглянувши в попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом Тернопільського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності в особі його виконавчої дирекції до ОСОБА_4 про стягнення майнової шкоди,
за касаційною скаргою ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_5, на заочне рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 23 лютого 2016 року,
в с т а н о в и л а:
У березні 2015 року Тернопільське обласне відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності в особі його виконавчої дирекції звернулось до суду із позовом до ОСОБА_4 про стягнення майнової шкоди.
На обґрунтування позовних вимог зазначало, що 25 лютого 2014 року звільнено із посади директора виконавчої дирекції Тернопільського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності ОСОБА_6. Наказ про звільнення підписав відповідач, який на той момент виконував обовʼязки директора виконавчої дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від
08 травня 2014 року ОСОБА_6 поновлено на посаді та стягнуто із виконавчої дирекції Тернопільського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності на користь ОСОБА_6 12 866 грн 91 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 25 лютого 2014 року по 08 травня 2014 року. Рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення за один місяць допущено до негайного виконання. В подальшому, рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 24 жовтня 2014 року стягнуто із виконавчої дирекції Тернопільського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності на користь ОСОБА_6 6 564 грн 75 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 09 травня
2014 року по 12 червня 2014 року, оскільки ОСОБА_6 приступив до виконання посадових обовязків лише з 13 червня 2014 року. Усі передбачені рішеннями судів кошти в розмірі 19 431 грн 69 коп. виплачені ОСОБА_6 У звʼязку із тим, що незаконні дії ОСОБА_4 щодо звільнення
ОСОБА_6 призвели до нанесення збитків позивачу в розмірі 19 431 грн 69 коп., позивач просив стягнути з відповідача понесені ним збитки в розмірі
19 431 грн 69 коп. із винної особи - ОСОБА_4
Заочним рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03 червня 2015 року позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь Тернопільського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності в особі виконавчої дирекції майнову шкоду в розмірі
12 866 грн 91 коп. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 23 лютого
2016 року заочне рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03 червня 2015 року залишено без змін.
У касаційній скарзі представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5 просить скасувати оскаржувані судові рішення та вирішити питання по суті, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, законність судових рішень в межах касаційного оскарження, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК Українипідставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК Українипід час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Частково задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив із того, що відповідач є службовою особою, яка винна у незаконному звільненні працівника, а відтак останній має відшкодувати шкоду, завдану підприємству у розмірі сплаченого середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Судами попередніх інстанцій встановлено, що наказом виконавчої дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності від 25 лютого 2014 року № 101-к, ОСОБА_6 звільнено з посади директора виконавчої дирекції Тернопільського обласного відділення Фонду з 25 лютого 2014 року на підставі п. 2 ст. 40 КЗпП України (наказ підписано в.о. директора виконавчої дирекції Фонду ОСОБА_4.).
Наказом виконавчої дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності від 24 березня 2014 року № 161-к відмінено наказ від 25 лютого 2014 року № 101-к (наказ підписаний директором виконавчої дирекції Фонду ОСОБА_4.).
Наказом виконавчої дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності від 25 березня 2014 року № 162-к
ОСОБА_6 відсторонено від роботи директора виконавчої дирекції Тернопільського обласного відділення Фонду з 25 березня 2014 року до розгляду правлінням Тернопільського обласного відділення Фонду питання щодо подальшого перебування його на посаді директора (наказ підписаний в.о. директора виконавчої дирекції Фонду ОСОБА_4.).
Після скасування роботодавцем наказу про звільнення фактичного поновлення ОСОБА_6 на посаді не відбулось.
Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 24 жовтня 2014 року по справі № 607/3509/14-ц, з урахуванням ухвали Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від

24 листопада 2014 року про виправлення описки, задоволено позов

ОСОБА_6 до виконавчої дирекції Тернопільського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності та стягнуто із виконавчої дирекції Тернопільського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності на користь ОСОБА_6 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі

6 564 грн 75 коп. за період з 09 травня 2014 року по 12 червня 2014 року.

Згідно довідки виконавчої дирекції Тернопільського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності від 29 квітня 2015 року № 01-21-271/03, на підставі рішень Тернопільського міськрайонного суду від 08 травня 2014 року та від

24 жовтня 2014 року позивачем виплачено на користь ОСОБА_6

19 431 грн 69 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Рішеннями Тернопільського міськрайонного суду від 08 травня

2014 року та від 24 жовтня 2014 року встановлено, що наказ від 25 лютого 2014 року № 101-к «Про звільнення ОСОБА_6.», підписаний в.о. директора виконавчої дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності ОСОБА_4 є незаконним.

Частиною 3 статті 61 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Після відміни самим роботодавцем наказу від 25 лютого 2014 року

№ 101-к (наказ від 24 березня 2014 року № 161-к, підписаний директором виконавчої дирекції Фонду ОСОБА_7), наказом виконавчої дирекції Фонду від 25 березня 2014 року № 162-к, який був підписаний в.о. директора виконавчої дирекції Фонду ОСОБА_4 ОСОБА_6 відсторонено від роботи.

Статтею 132 КЗпП України визначено, що за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків, працівники, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку.

Відповідно до п. 8 ст. 134 КЗпП України відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли службова особа, винна в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу.

Суд покладає на службову особу, винну в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу, обов'язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв'язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи. Такий обов'язок покладається, якщо звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якщо власник чи уповноважений ним орган затримав виконання рішення суду про поновлення на роботі (ст. 237 КЗпП України).

Згідно розʼяснень викладених в абз. 3 п. 33 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 11 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» (з подальшими змінами ) при незаконному звільненні або переведенні на іншу роботу, невиконанні рішення про поновлення працівника на роботі, що мало місце після введення в дію п. 8 ст. 134 та нової редакції ст. 237 КЗпП України (з 11 квітня 1992 року) настає повна матеріальна відповідальність винних в цьому службових осіб і обов'язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв'язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи може бути покладено при допущенні ними в цих випадках будь-якого порушення закону, а не лише явного, як передбачалось раніше.

Крім того, відповідно до розʼяснень викладених в п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику у справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», застосовуючи матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди на підставі п. 8 ст. 134 КЗпП України, суди повинні мати на увазі, що за цим законом покладається обов'язок по відшкодуванню шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації у зв'язку з оплатою незаконно звільненому чи незаконно переведеному працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи, на винних службових осіб, за наказом або розпорядженням яких звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якими затримано виконання рішення суду про поновлення на роботі. Відповідальність в цих випадках настає незалежно від форми вини.

Статтею 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Ураховуючи наведене, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів (ст. 212 ЦПК України) встановив, що незаконним звільненням виконуючим обовʼязки директора виконавчої дирекції Фонду - ОСОБА_4 працівника, позивачу завдано майнову шкоду в розмірі виплаченої суми, а саме 12 866 грн 91 коп., а тому суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Перевіривши доводи касаційної скарги, суд касаційної інстанції дійшов висновку про відхилення касаційної скарги та залишення без змін заочного рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від

03 червня 2015 року та ухвали апеляційного суду Тернопільської області від 23 лютого 2016 року, тому що судові рішення законні та обґрунтовані.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_5, відхилити.

Заочне рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 23 лютого 2016 року в справі за позовом Тернопільського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності в особі його виконавчої дирекції до ОСОБА_4 про стягнення майнової шкоди залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:О.І. Євтушенко І.М. Завгородня О.М. Ситнік