АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/4355/16 Справа № 189/1869/13-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Куценко Т.Р.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2016 року м. Дніпро

22 червня 2016 року Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

Головуючого Куценко Т.Р.

суддів Волошина М.П., Демченко Е.Л.

при секретарі Синенко Є.А.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_2,

на рішення Покровського районного суду Дніпропетровської області від 08 листопада 2013 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2015 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду з позовними вимогами ПАТ КБ «Приватбанк» з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором /а.с.2-3/.

Рішенням Покровського районного суду Дніпропетровської області від 08 листопада 2013 року позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» задоволено, стягнуто з відповідача на користь позивача суму заборгованості за кредитним договором від 14 березня 2007 року у загальному розмірі 28 535, 54 грн., яка складається з заборгованості по кредиту у розмірі 1 956 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом 9 942,87 грн., заборгованості по комісії за користування кредитом 1 713,36 грн., штрафу на загальну суму 1 835,03 грн. та пені у розмірі 13 088,28 грн. також вирішено питання щодо розподілу судових витрат /а.с.32-34/.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог банку відмовити в повному обсязі, посилаючись на те, що судом неповно зясовані обставини, що мають значення для справи, та рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права /а.с.36-39/.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що скаргу необхідно відхилити, а рішення суду залишити без змін, з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.1 ст.303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції лише в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст.ст. 525, 526, 530, 629 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог закону, інших актів цивільного законодавства у встановлений договором строк, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобовязань не допускається. Договір є обовязковим для виконання сторонами.

Згідно ст.611 ЦК України у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

За змістом ст.ст. 610, 612 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом.

Положеннями ст.1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Оскільки кредитний договір є двостороннім договором, то права й обовязки виникають у кожного контрагента.

Судом встановлено, що 14 березня 2007 року між сторонами було укладено кредитний договір № DNXRRX22020173, відповідно до умов якого відповідач отримала кредит у розмірі 1956 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, на термін 24 місяців, тобто по 14 березня 2009 року включно. Між тим, відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява позичальника разом з Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») («Стандарт»), Тарифами складає між ним та Банком кредитно-заставний договір, що підтверджується підписом у заяві /а.с.8/.

Відповідно до умов спірного кредитного договору відповідач повинна була надавати грошові кошти (щомісячний платіж) в період з «15» по «20» числа кожного місяця у сумі 163, 62 грн. для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, відсотків, винагороди, комісії, а також інших витрат згідно з Умовами.

Умовами кредитного договору, зокрема зазначених також в заяві позичальника підписаною власноручно відповідачем, сторони погодили відповідальність за неналежне виконання зобовязань і порушення позичальником умов щодо повернення кредиту та/або сплати процентів за користування кредитом.

У порушення умов спірного кредитного договору відповідач свої зобовязання належним чином не виконала, у зв'язку з чим станом на 27 вересня 2013 року утворилася заборгованість в розмірі 28 535, 54 грн., яка складається з заборгованості за кредитом у розмірі 1956, 00 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 9 942, 87 грн., заборгованості по комісії за користування кредитом у розмірі 1 713, 28 грн. та пені за несвоєчасність виконання зобовязань за договором у розмірі 13 088, 28 грн., штрафів на загальну суму 1 835, 03 грн. що підтверджується наданим позивачем розрахунком заборгованості /а.с.4-6/.

З вимогами про стягнення з відповідача на користь банку заборгованості за кредитним договором позивач звернувся до суду 23 жовтня 2013 року.

З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що відповідач з часу отримання кредиту будь-яких дій щодо його погашення не здійснював, тобто грошові кошти в рахунок погашення заборгованості не вносив.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачем під час розгляду даних позовних вимог у суді першої інстанції заяви про застосування строків позовної давності заявлено не було.

Встановивши зазначені обставини та враховуючи наведені норми закону, колегія суддів приходить до висновку що суд першої інстанції належним чином перевірив фактичні обставини справи з урахуванням зібраних доказів та дійшов правильного висновку про стягнення заборгованості з відповідача за кредитним договором у повному обсязі.

Свою апеляційну скаргу відповідач обґрунтовує тим, що до даних правовідносин необхідно застосувати строк позовної давності, визначений чинним законодавством України, посилаючись на застосування положення пункту 7 частини одинадцятої статті 11 Закону України"Про захист прав споживачів", яким кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. Однак, дані доводи апелянта не можуть бути прийняті до уваги оскільки спростовуються матеріалами справи виходячи з наступного.

Умовами спірного кредитного договору від 14 березня 2007 року встановлено строк його дії по 14 березня 2009 року включно. Враховуючи, що відповідачем не було внесено будь-яких грошових коштів в рахунок погашення заборгованості перебіг позовної давності в силу ст..253, 261 ЦК України починається з наступного дня після закінчення строку дії договору, отже з 15 березня 2009 року тоді як банк звернувся до суду з вимогами про стягнення заборгованості лише 23 жовтня 2013 року.

За змістом частини третьої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Рішення по суті спору ухвалюється судом першої інстанції, а на стадії апеляційного провадження здійснюється лише перевірка законності й обґрунтованості рішення суду (стаття 303 ЦПК України), тому заява про застосування позовної давності може бути розглянута, якщо вона подана під час розгляду справи в суді першої інстанції.

Апеляційним судом на стадії апеляційного провадження правомірно та у межах наданих повноважень застосовується позовна давність за заявою, зробленою стороною у спорі під час розгляду справи в суді першої інстанції, до ухвалення рішення по суті спору.

Указаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 11 лютого 2015 року у справі N 6-246цс14 і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів України.

З матеріалів справи вбачається, що ні відповідачем, ні її представником у суді першої інстанції про застосування строків позовної давності заявлено не було, тому колегія суддів приходить до висновку що до даних правовідносин вона не підлягає застосуванню. Також, не можна прийняти до уваги посилання відповідача на п. 31 постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», оскільки він викладений у редакції, яка втратила чинність.

Щодо тверджень апелянта про незаконність стягнення заборгованості по комісії, посилаючись на відсутність договору комісії між сторонами, укладеного окремо від договору за основним зобовязанням, колегія суддів також не може прийняти до уваги. Оскільки, стягнення комісії за користування кредитом передбачено умовами договору та зазначено в заяві позичальника, підписаної стороною. Стягнення даної заборгованості входить до щомісячного платежу визначеного сторонами, що також відображено в умовах договору.

Посилання на подвійну відповідальність шляхом стягнення двох штрафів також судом не враховується, оскільки відповідно до положень ст. 549 ЦК України це один вид неустойки передбачений за порушення стороною взятих на себе зобовязань. Та відповідно до умов спірного договору визначено порядок нарахування та стягнення штрафних санкцій.

З тексту апеляційної скарги вбачається, незгода відповідача щодо самого стягнення визначеної заборгованості відповідного до наданого розрахунку, проте щодо визначення її розміру вимог заявлено не було.

Отже, колегія суддів керується положеннями ст. 303 ЦПК України відповідно до яких, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Посилання відповідача в своїй апеляційній скарзі на те, що судом першої інстанції при розгляді даної справи не було досліджено всіх обставин по справі, оскільки ухвалюючи рішення керувався лише доводами позивача у звязку з чим не в повному обсязі судом було зясовано обставини, що мають значення по справі, колегія суддів не може прийняти до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів, незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Тобто, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про те, що при розгляді справи судом першої інстанції допущено порушення норм матеріального або неправильне застосування норм процесуального права.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів дійшла висновку, що рішення є правильним по суті, постановлене з дотриманням вимог матеріального права, а тому апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст.303, ст.307, 308 ЦПК України, колегії суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, - відхилити.

Рішення Покровського районного суду Дніпропетровської області від 08 листопада 2013 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з цього часу.

Головуючий: Куценко Т.Р.

Судді: Волошин М.П.

ОСОБА_3