У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 жовтня 2016 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі:

головуючого - судді Максимчук З.М.,

суддів - Ковальчук Н.М., Хилевича С.В.,

секретар судового засідання - Шептицька С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду в місті Рівному цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 19 серпня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Омега Банк», ОСОБА_2, Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про визнання частково недійсним іпотечного договору,

у с т а н о в и л а :

Рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської області від 19 серпня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, за неповного з»ясування обставин справи та не дослідженні і не наданні належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам.

Вказує, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя та іпотечний договір є самостійними правочинами з різними правовими наслідками.

Стверджує, що при укладенні Іпотечного договору ОСОБА_2 мав би отримати згоду другого з подружжя іпотекодавця про включення до Іпотечного договору застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя, чого зроблено не було та суперечить нормам ст.578 ЦК України, ч.2 ст.6 Закону України «Про іпотеку», ст.65 СК України.

Зазначає, що суд першої інстанції ототожнив поняття іпотечного договору та договору про задоволення вимог іпотекодержателя та не врахував того, що позивач вказував на порушення його прав у зв»язку із неотриманням його згоди другим із подружжя на укладення договору про задоволення вимог іпотекодержателя, а не іпотечного договору.

Доводить, що укладений 27 березня 2008 року між ОСОБА_2 та відповідачем договір про задоволення вимог іпотекодержателя /відповідного застереження в іпотечному договорі/ № 1701/0308/71-055-Z-1 з огляду на невідповідність нормам ст.578 ЦК України, ч.2 ст.6 Закону України «Про іпотеку», ст.65 СК України та Узагальненням судової практики Верховного Суду України «Аналізу судової практики застосування судами законодавства, що регулює іпотеку як заставу нерухомого майна», є недійсним з моменту укладення.

Просить рішення суду першої інстанції скасувати, позов задовольнити.

__________________________________________________________________________________

Справа № 562/135/16-ц Головуючий у суді 1 інстанції - Ковалик Ю.А.

Провадження № 22-ц/787/1826/2016 Суддя-доповідач - Максимчук З.М.

В запереченнях на апеляційну скаргу АТ «Дельта Банк» просить апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку про її відхилення, виходячи з наступного.

На підставі ст.ст.11, 60, 61 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що вимоги щодо отримання згоди одного з подружжя на вчинення правочину щодо нерухомого майна були дотримані, що підтверджується заявою ОСОБА_1 від 27.03.2008 року /а.с.128/. Підстав для визнання договору іпотеки недійсним не має.

Такі висновки суду першої інстанції ґрунтуються на законі і фактичних обставинах справи.

За приписами ст.ст. 525, 526, 530 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, в термін, передбачений договором. Одностороння відмова від виконання зобов»язання не допускається, боржник не звільняється від відповідальності за невиконання грошового зобов»язання.

Таким чином, цивільне законодавство базується на принципі свободи договору, волевиявлення сторін та їх добровільності при його укладенні, обов»язкового виконання сторонами умов договору та зобов»язань за договором.

Як убачається з матеріалів справи, 27.03.2008 року між ВАТ «Сведбанк» (правонаступником якого є ПАТ «Омега Банк») та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № 1701/0308/71-055, відповідно до якого ОСОБА_2 отримав кредит у розмірі 38000,00 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 11,9 % річних за весь строк фактичного користування кредитом на строк по 26 березня 2033 року, для придбання двохкімнатної квартири АДРЕСА_1.

На забезпечення виконання умов договору між сторонами був укладений договір іпотеки № 1701/0308/71-055-Z-1, за умовами якого ОСОБА_2 передав в іпотеку зазначену двохкімнатну квартиру.

Зі змісту п. 4 договору іпотеки вбачається, що іпотекодавець, укладаючи цей договір, вказував на відсутність будь-яких прав третіх осіб на іпотечне майно та на наявність письмової згоди його дружини на передачу вказаного майна в іпотеку.

В момент укладення іпотечного договору пунктами 12.3, 12.3.1 та 12.3.2 договору іпотеки установлені застереження про задоволення вимог іпотекодержателя.

ОСОБА_1, яка є дружиною ОСОБА_2 (а.с. 17), заявою від 27.03.2008 року надала свою згоду на передачу в іпотеку її чоловіком для отримання кредиту у ВАТ «Сведбанк» квартири АДРЕСА_1 та погодилась з тим, що умови договору іпотеки визначались чоловіком самостійно (а.с. 128).

25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та АТ «Дельта Банк» укладено договір

купівлі-продажу прав вимоги, згідно з яким останнє набуло право грошової вимоги на погашення (стягнення) заборгованості за кредитними договорами, укладеними з боржниками, в тому числі до ОСОБА_2 (а.с. 36-41).

Основний довід апеляційної скарги полягає в тому, що ОСОБА_1 вважає, що застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що викладене в п.п.12.3.1 та 12.3.2 іпотечного договору є самостійним договором про задоволення вимог іпотекодержателя та потребує окремої згоди позивачки. Відсутність же такої згоди /окремої/ є підставою для визнання застереження недійсним.

Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги про те, що при укладенні іпотечного договору ОСОБА_2 мав отримати згоду другого з подружжя іпотекодавця про включення до іпотечного договору застереження про задоволення вимог іпотекодержателя не заслуговують на увагу.

Статтею 36 Закону України «Про іпотеку» / в редакції, що діяла на момент укладання іпотечного договору/ встановлено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Отже, необхідно розрізняти між собою застереження в іпотечному договорі та договір про задоволення вимог іпотекодержателя.

Застереження в іпотечному договорі встановлюється у момент укладення договору або шляхом внесення змін до нього, тоді як договір про задоволення вимог іпотекодержателя є самостійним договором, необхідність в укладенні якого виникає з моменту, коли постає питання про належне виконання зобов'язань боржником.

Статтею 37 зазначеного Закону (в цій же редакції) визначено, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, до якого згідно з частиною другою статті 36 прирівнюється відповідне застереження в договорі іпотеки, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.

Судова колегія прийшла до висновку, що суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин, дав їм належну оцінку, та вірно прийшов до обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову.

Доказів, які б спростували висновки суду, апелянтом не надано.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права, які являються безумовною підставою для скасування судового рішення.

При ухваленні рішення норми матеріального і процесуального права не були порушені, тому підстав для скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 19 серпня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею чинності.

Головуючий: З.М. Максимчук

Судді: Н.М. Ковальчук

С.В. Хилевич