Справа № 642/1314/16-ц
Провадження № 2/642/760/16
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 липня 2016 року Ленінський районний суд м. Харкова в складі:

головуючого судді Пашнєва В.Г.,

за участю секретаря Балан Т.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виділ частки майна в натурі, визнання права власності, за зустрічним позовом представника відповідача ОСОБА_3 про встановлення сервітуту, -

встановив :

Керуючись ст.ст.209, 218 ЦПК України, суд

вирішив :

Позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя.

В іншій частині позову відмовити.

В задоволенні зустрічної заяви про встановлення сервітуту - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Харківської області через суд першої інстанції шляхом подання в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя

"05" липня 2016 р.

Справа № 642/1314/16-ц

Провадження № 2/642/760/16

Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 липня 2016 року Ленінський районний суд м. Харкова в складі:

головуючого судді Пашнєва В.Г.,

за участю секретаря Балан Т.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виділ частки майна в натурі, визнання права власності, за зустрічним позовом представника відповідача ОСОБА_3 про встановлення сервітуту, -

встановив :

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що 02 березня 2002 року було укладено шлюб між ним та ОСОБА_2, від шлюбу має дітей ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2.

У 2015 році шлюбні відносини припинені, шлюб розірвано рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 10.11.2015 року.

Під час подружнього життя ними було придбано у власність чотирьох кімнатну квартиру АДРЕСА_2, загальною площею 68,9 кв.м. у місті Харкові в 1/2 частині кожний, про що свідчить договір купівлі - продажу квартири від 11.12.2007 року, який посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_6 та зареєстровано в реєстрі за №3238.

Домовленості про добровільний розподіл майна з ОСОБА_2 не досягнуто.

Згідно договору купівлі - продажу квартири від 11.12.2007 року, він є співвласником квартири зареєстрованої за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3.

При цьому вважає, якщо один із співвласників виявив бажання, не залежно від його мотивів, здійснити поділ у натурі майна, що перебуває у спільній частковій власності, однак інший співвласник перешкоджає йому в реалізації такого права будь-яким шляхом, що унеможливлює досягнення домовленості між ними щодо укладання договору про поділ нерухомого майна, такий співвласник має право на звернення до суду з відповідним позовом про поділ (виділ) спільного майна в натурі і таке право підлягає судовому захисту.

Вказує, що між сторонами не досягнуто домовленості про поділ (виділ) в натурі квартири, що призвело до не можливості вчинити договір про поділ цього майна, в порядку передбаченому ч.3 ст. 367 ЦК України, позивач має право на звернення до суду за захистом свого майнового права, шляхом здійснення поділу квартири в натурі, відповідно до частки кожної із сторін у спільній власності з метою припинення права спільної часткової власності на це майно.

Зазначив, якщо відповідно до ідеальної 1/2 частки кожного із співвласника поділити у натурі житловий будинок є не можливим, але при цьому виділ технічно допустимий з відхиленням від розміру часток кожного співвласника, поділ може бути здійснений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації учаснику спільної власності, частка якого зменшилась.

Просив, виділити в натурі 1/2 квартири ОСОБА_1, загальною площею 68,9 кв.м., яка розташована за адресою: м. Харків, вул. Полтавський Шлях, б. 156, кв.18. з визнанням за ним права власності на 1/2 виділену частину.

На підставі викладеного до суду було подано відповідний позов.

У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги у повному обсязі, просив про їх задоволення, посилаючись на обставини, викладені вище.

Представник відповідача звернувся до суду із зустрічною заявою про встановлення сервітуту, який був прийнятий до розгляду з первісним позовом, проти якого позивач заперечував. В своїй заяві він, зазначив, що ОСОБА_1 заперечує рівність прав на володіння, користування і розпорядження майном, що належить ОСОБА_2 та йому на праві спільної сумісної власності, де також зареєстровані та постійно проживають діти ОСОБА_4 та ОСОБА_5, на їх вільне користування всією квартирою, відмовив відповідачці ОСОБА_2 у встановленні сервітуту на ? частину, що перебуває у його власності, звернувся до суду із позовом про виділ своєї частки з метою продажу.

Відповідачка, явку якої суд визнав обовязковою, проти первісного позову заперечувала, ніяких варіантів розділу квартири не пропонувала.

Суд, вислухавши пояснення позивача, та представника сторони відповідачки, дослідивши письмові надані сторонами докази у їх сукупності, що містяться в матеріалах справи, вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судовим розглядом встановлені наступні факти та відповідним ним правовідносини.

Відповідно до ст. 57 доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Докази повинні бути належними та допустимим, відповідно до вимог ст.ст. 58, 59 ЦПК України.

Згідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Обов'язок доказування покладається на сторін. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Суд не може збирати докази за власною ініціативою.

Предмет доказування це коло фактів матеріально-правового значення, необхідних для вирішення справи по суті. Доведенню підлягають тільки ті обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, по якій виник спір.

Зміст обов'язку подавати докази полягає в тому, що, в випадку його невиконання суб'єктом доказування і неможливості отримання доказів, суд має право визнати факт, на який посилалась зацікавлена сторона, неіснуючим.

Рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях.

При цьому, суд враховує, що, всупереч принципу змагальності цивільного процесу, сторонами заперечення проти позовних вимог належними доказами не підтверджені, крім того, не можуть доводи та заперечення ґрунтуватися на припущеннях, а повинні бути підтверджені лише належними та допустимими доказами (ч. 2 ст. 58, ст. 59 ЦПК України).

Судом розяснювалось сторонам право на проведення у справі судової експертизи з метою сприяння всебічному та повному з'ясуванню обставин справи, а також забезпечення права сторін на подання доказів, для встановлення варіанту порядку користування спірної квартирою з урахуванням інтересів дітей, передбачене ст. 146 ЦПК України, яким сторони не забажали скористатися та понести покладені у такому випадку витрати.

На підставі викладеного, у частині вимог про виділ частки майна в натурі, та за зустрічною заявою про встановлення сервітуту слід відмовити.

Однак, відповідно до ст.ст. 60, 61, 63, 69, 70 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Як вбачається з матеріалів справи, з 02.03.2002 року сторони знаходилися в зареєстрованому шлюбі. Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 10.11.2015 року цей шлюб було розірвано. За час існування шлюбу ними 11.12.2007 року придбано за 421 675,00 грн. чотирьох кімнатну квартиру №18, що знаходиться в будинку № 156 по вул. Полтавський шлях у м. Харкові.

Договір купівлі-продажу зазначеної квартири був оформлений на імя позивача та відповідачки в ? частині кожний. Договір посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_6 та зареєстровано в реєстрі за № 3228. (а.с.7)

Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 17288052 від 08.01.2008 року, власниками ? частини є ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (а.с.11)

В той же час, доказів для застосування ч.2, 3 ст.70 СК матеріали справи не містять.

За таких обставин суд, на підставі доказів, яким було дано належну оцінку, що спірна квартира набута сторонами у шлюбі, дійшов висновку про те, що за позивачем може бути визнано право власності на 1/2 частину спірної квартири, оскільки юридичне оформлення права власності не змінює статусу цього майна, як набутого у шлюбі.

Керуючись ст.10,11,57-60,146,212-215 ЦПК України, ст.60,61,63,69,70 СК України, суд -

вирішив :

Позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя. В іншій частині позову відмовити.

В задоволенні зустрічної заяви про встановлення сервітуту - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Харківської області через суд першої інстанції шляхом подання в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя