Справа № 2-3693/11 Головуючий першої інстанції: Андрощук В.В..
Провадження № 22-ц/784/1469/16 Суддя-доповідач Апеляційного суду: ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 липня 2016 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі

головуючого Царюк Л.М.

суддів Козаченка В.І., Мурлигіної О.Я.

із секретарем - Богуславською О.М.,

за участю відповідачки - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (надалі - ПАТ КБ «ПриватБанк» або Банк) на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 30 грудня 2015 року за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором про надання банківських послуг,

В С Т А Н О В И Л А :

У вересні 2011 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся з позовом до ОСОБА_2 про стягнення кредитної заборгованості.

Позивач зазначав, що 5 вересня 2005 року між ним та ОСОБА_2 укладено договір про надання банківських послуг, за яким відповідачка отримала 5 000 грн. у вигляді фінансового фіксованого ліміту на платіжну картку зі сплатою 36 % відсотків річних на суму залишку за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Заборгованість по кредиту погашається шляхом внесення на банківський рахунок щомісячних платежів у розмірі 7% від суми заборгованості.

Проте, свої зобовязання за кредитним договором відповідачка не виконала, у звязку з чим у неї утворилась заборгованість перед Банком, яка станом на 31 травня 2011 року становила 32 667, 09 грн.

Посилаючись на порушення позичальником своїх договірних зобовязань, Банк просив суд стягнути з ОСОБА_2 цю суму заборгованості.

Представник відповідачки позовні вимоги не визнав, посилаючись на пропуск Банком позовної давності, просив відмовити в задоволенні позовних вимог.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 30 грудня 2015 року у задоволенні позову відмовлено з підстав пропуску позовної давності.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просило скасувати рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення процентів за користування кредитними коштами в межах позовної давності та ухвалити у вказаній частині нове рішення про задоволення позовних вимог про стягнення відсотків за користування кредитом в межах позовної давності.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у місцевому суді, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову Банку, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем було пропущено строк, у межах якого він міг звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права.

Проте з таким висновком суду погодитися не можна з огляду на таке.

Статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою повязано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та пята статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом 5 вересня 2005 року за заявою ОСОБА_3 було укладено письмовий договір на видачу фінансового фіксованого ліміту у розмірі 5000 грн. на кредитну картку, а відповідачка зобовязалась погашати заборгованість щомісячними платежами у розмірі 7% від суми заборгованості зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 3% в місяць. Відповідачка отримала кредитну картку № 042713 і 5 вересня 2005 року на її імя було відкрито картковий рахунок. Вона погодилася, що ця заява разом з Умовами про надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами складають між нею та Банком договір про надання банківських послуг ( т. 1 а.с. 7).

Про видачу кредитної картки свідчить, надана Банком, розписка ОСОБА_2 від 30 вересня 2005 року про отримання платіжної картки та запечатаний конверт з ПІН-кодом. При цьому остання зазначала, що ознайомлена з Правилами користування карткою.

Строк дії платіжної картки, виданої відповідачці, підтверджено випискою з електронного реєстру та визначений вереснем 2008 року (т. 2 а.с. 39).

У звязку з порушенням відповідачкою умов зазначеного договору за розрахунками Банку у неї утворилась заборгованість перед Банком, яка станом на 31 травня 2011 року у розмірі 32 667, 09 грн., а саме: 9 987,02 грн. заборгованість за кредитом; 20 648,30 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом; 500 грн. штраф (фіксована частина); 1 531,77 грн. штраф (процентна складова) ( т. 1 а.с. 4).

Таким чином, судом правильно встановлено, що Банк надав відповідачу грошову банківську споживчу позику, тобто грошовий банківський споживчий кредит шляхом відкриття банківського рахунку з кредитним лімітом, перерахованим на кредитну карту у розмірі 5 000 грн.

Кредитна карта це іменний (з ідентифікатором власника) грошовий оплатно-розрахунковий банківський документ, який використовується для надання споживчого кредиту.

Правилами користування платіжною карткою (надалі - Правил), передбачено, що погашення кредиту здійснюється шляхом внесення коштів та зарахування їх банком на картрахунок держателя карти (п.п. 5.2 Правил).

Підпунктом 5.3 визначено, що строки і порядок погашення по кредиту (кредитний ліміт, кредитна лінія) по платіжним карткам із встановленим мінімальним обовязковим платежем наведено в Памятці клієнта, яка є невідємною частиною договору. Платіж включає плату за користування кредитом, що передбачена Тарифами, та частину заборгованості по кредиту.

Як вбачається з умов договору, відповідачка повинна була сплачувати заборгованість за договором щомісячними платежами у розмірі 7% від суми заборгованості. З даних виписки з особового банківського рахунку ОСОБА_3 встановлено, що останнє погашення заборгованості за кредитним договором здійснено 22 жовтня 2007 року. В подальшому до спливу дії картки відповідачка щомісячні платежі не сплачувала (т. 1а.с. 30-32).

З огляду на зазначені правові норми, Умови та Правила, а також встановлені судом обставини, колегія суддів вважає, що право предявлення вимоги про виконання зобовязання у позивача виникло щодо місячних платежів після несплати чергового платежу ( 30 листопада 2007 року), а щодо повернення кредиту в повному обсязі з дня останнього місяця, визначеного на платіжній картці, тобто з 30 вересня 2008 року.

Така правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 19 березня 2014 року по справі № 6-14цс14, відповідно до якої платіжна картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору.

Як встановлено строк дії картки закінчився 30 вересня 2008 року, а відтак саме з цього часу розпочався перебіг позовної давності за вимогами щодо повернення заборгованості за кредитом.

Таким чином, суд першої інстанції з огляду на положення ст. 1054 ЦК України дійшов правильного висновку, що відповідачка неналежно виконувала свої зобовязання за договором щодо повернення суми кредиту, внаслідок чого перед Банком утворилася заборгованість.

Доводи відповідачки про те, що вона не укладала договору та не користувалася кредитними коштами спростовуються наданими Банком доказами, а саме заявою про відкриття кредитного рахунку та отримання кредитної картки з кредитним лімітом у 5 000 грн.

Посилання відповідачки на те, що вона підписувала документи на отримання пенсійної картки не можуть бути враховані, оскільки відповідачкою не надано будь-яких доказів на підтвердження отримання та користування банківською карткою для отримання пенсії та інш.

Крім того, як вбачається з обставин, викладених в рішенні Заводського районного суду м. Миколаєва від 20 лютого 2013 року, ОСОБА_2 зверталася до суду з позовом про недійсність спірного договору про надання банківських послуг, де зазначені нею обставини досліджувалися судом та свого підтвердження не знайшли. В задоволенні позовних вимог про визнання договору недійсним відповідачці відмовлено (т. 1 а.с. 128).

Між тим, суд першої інстанції безпідставно дійшов висновку, що на момент звернення Банку до суду, а саме 5 вересня 2011 року, з позовом про стягнення заборгованості за вказаним договором, трирічний строк, який районний суд обрахував з жовтня 2007 року, в межах якого Банк може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, сплинув.

Згідно з вимогами ст. 303 ЦПК України судова колегія перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, за якою Банк просить скасувати рішення суду тільки в частині нарахування процентів за користування кредитними коштами.

Умовами договору про надання банківських послуг передбачена базова процентна ставка у розмірі 3% в місяць із рахунку 360 днів у році, тобто 36 процентів на рік.

Між тим при звернені до суду Банк просив стягнути заборгованість за відсотками з розрахунку 72% за рік, тобто за підвищеною удвічі процентною ставкою.

Таке підвищення процентної ставки колегія суддів вважає безпідставним, оскільки підвищення процентної ставки до вказаних розмірів умовами договору про надання банківських послуг не передбачено, а інших доказів, які б свідчили про законність такого нарахування заборгованості за процентами, позивачем суду не надано.

Посилання Банку на наказ ПАТ КБ «ПриватБанка» № 1663 від 31 серпня 2005 року, за яким змінено умови обслуговування кредитної карти «Універсальна» базова процентна ставка передбачена 3% в місяць, а за прострочку 6% в місяць, не може бути прийнята до уваги, оскільки Банк не довів, що такі умови договору були погоджені ОСОБА_2

Отже колегія суддів вважає, що стягненню з відповідачки підлягає заборгованість по процентам за користування кредитом із застосуванням базової процентної ставки у розмірі 3% річних на залишок заборгованості виходячи з розрахунку 360 днів у році. Станом на 31 травня 2015 року така заборгованість складає 13 362 грн. 37 коп.

За такого, рішення районного суду в частині відмови у стягненні відсотків за користування кредитними коштами підлягає скасуванню з ухвалення в цій частині нового рішення про часткове задоволення таких позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 303, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 30 грудня 2015 року в частині відмови у стягненні процентів за користування кредитним коштами скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» за договором про надання банківських послуг від 5 вересня 2005 року заборгованість по процентам за користування кредитними коштами станом на 31 травня 2011 року у розмірі 13 362 (тринадцять тисяч триста шістдесят дві) грн. 37 коп.

В іншій частині зазначене рішення залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і з цього часу може бути оскаржене у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Л.М. Царюк

Судді: В.І. Козаченко

ОСОБА_4