АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/6603/16 Справа № 176/2597/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Петешенкова М.Ю.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 жовтня 2016 року м. Дніпро

Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого - Петешенкової М.Ю.

суддів - Пономарь З.М., Ткаченко І.Ю.

при секретарі - Черкас Є.О.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу державного підприємства «Науково-технічний центр дезактивації та комплексного поводження з радіоактивними відходами, речовинами, джерелами іонізуючого випромінювання» на рішення Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 04 липня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до державного підприємства «Науково-технічний центр дезактивації та комплексного поводження з радіоактивними відходами, речовинами, джерелами іонізуючого випромінювання» за участю третьої особи ОСОБА_3 директора державного підприємства «Науково-технічний центр дезактивації та комплексного поводження з радіоактивними відходами, речовинами, джерелами іонізуючого випромінювання» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вищевказаним позовом посилаючись на те, що з 2003 року перебував у трудових відносинах з відповідачем, та з 2010 року займав посаду ученого секретаря.

02 листопада 2015 року наказом виконуючого обовязки директора ДП «НТЦ КПРВ» ОСОБА_3 №93-ОС його звільнено з займаної посади на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Звільнення вважає незаконним, оскільки відповідач не дотримався строку попередження про введення змін до штатного розпису та про його звільнення, окрім того в попередженні від 15 жовтня 2015 року про звільнення його з займаної посади за п.1 ст.40 КЗпП України зазначено дату його звільнення з 13 листопада 2015 року.

Враховуючи викладене, просив визнати незаконним наказ про звільнення, поновити на раніше займаній посаді та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Рішенням Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 04 липня 2016 року позовні вимоги (а.с.168-170).

Визнано незаконним наказ виконуючого обовязки директора ДП «Науково-технічний центр дезактивації та комплексного поводження з радіоактивними відходами, речовинами, джерелами іонізуючого випромінювання» ОСОБА_3 № 93-ОС від 02 листопада 2015 року щодо звільнення ОСОБА_2

Поновлено ОСОБА_2 на посаді ученого секретаря ДП «Науково-технічний центр дезактивації та комплексного поводження з радіоактивними відходами, речовинами, джерелами іонізуючого випромінювання» з 03 листопада 2015 року.

Стягнуто з ДП «Науково-технічний центр дезактивації та комплексного поводження з радіоактивними відходами, речовинами, джерелами іонізуючого випромінювання» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 42 314, 80 грн.

Стягнуто з ДП «Науково-технічний центр дезактивації та комплексного поводження з радіоактивними відходами, речовинами, джерелами іонізуючого випромінювання» на користь держави судовий збір в сумі 1 102,40 грн.

Рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу допущено до негайного виконання.

В апеляційній скарзі ДП «Науково-технічний центр дезактивації та комплексного поводження з радіоактивними відходами, речовинами, джерелами іонізуючого випромінювання»посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення суду про відмову у задоволенні позовних вимог ( а. с. 178-186).

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду зміні з наступних підстав.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно вимог ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема питання про те, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої виходив із того, що процедура звільнення позивача за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України відбулася без додержання норм трудового законодавства, а тому, з урахуванням вимог ст. 235 КЗпП України, вирішив питання щодо виплати позивачу середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а також питання про поновлення його на попередньому місці роботи.

Проте повністю погодитися з висновками суду не можна.

Судом встановлено, що з 06 листопада 2003 року позивач перебував у трудових відносинах із відповідачем, в тому числі працюючи на посаді ученого секретаря ДП «НТЦ КПРВ».

13 серпня 2015 року по підприємству видано наказ №68 «Про введення в дію з 15 серпня 2015 року організаційно-функціональну структуру ДП «НТЦ КПРВ» та наказ № 69 «Про затвердження та введення в дію з 15 серпня 2015 року штатного розпису підприємства» (а.с.54,55,56).

13 серпня 2015 року видано наказ №70 «Про введення змін до штатного розпису» повідомлено працівникам підприємства про скорочення штату працівників на 2 одиниці та виключення зі штатного розпису посади: заступника директора та ученого секретаря (а.с.57).

12 жовтня 2015 року наказом № 94 внесено зміни до наказу № 68 від 13 серпня 2015 року та наказу №69 від 13 серпня 2015 року, відповідно до якого організаційно-функціональна структура ДП «НТЦ КПРВ» та штатний розпис вводиться в дію з 16 листопада 2015 року (а.с.60).

Наказом № 95 від 12 жовтня 2015 року внесено зміни до наказу №70 від 13 серпня 2015 року, відповідно до якого із 16 листопада 2015 року виключаються із штатного розпису посади: заступника директора та ученого секретаря (а.с.61).

Наказом в.о. ДП «НТЦ КПРВ» ОСОБА_3 № 93-ОС від 02 листопада 2015 року звільнено позивача з займаної посади ученого секретаря відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, у звязку з скороченням штату працівників з виплатою вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку ст.44 КЗпП України./а.с.65/.

Статтею 43 Конституції України передбачено, що громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Право громадян на працю забезпечується державою, а трудовий договір може бути розірваний лише з підстав і в порядку, передбаченому трудовим законодавством ( ст. ст. 2, 36, 40, 41 КЗпП України).

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Аналіз указаних норм трудового права дає підстави для висновку, що у справах, в яких оспорюється незаконне звільнення, саме роботодавець повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва праці, у тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною другою статті 40 КЗпП України передбачено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

За змістом п. 1 ч. 1 ст. 40 та ст. 49-2 КЗпП України, розглядаючи трудовий спір, повязаний зі звільненням у звязку із скороченням штату, суди мають зясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема: ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників; чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника; які є докази щодо змін в організації виробництва і праці; про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або ж власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації; чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 492 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення, у звязку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Положення п. 1 ч. 1 ст. 40, ч. 1 ст. 43, ч. ч. 1, 3 ст. 49-2 КЗпП України дають підстави для висновку про те, що у разі звільнення особи у звязку зі скороченням штату роботодавцем має бути дотримано встановлений КЗпП України порядок звільнення, а саме: не пізніше ніж за два місяці до звільнення особу має бути персонально попереджено про звільнення у звязку з таким скороченням штату із пропонуванням іншої роботи на тому самому підприємстві, в установі, організації.

З матеріалів справи вбачається, що 15 жовтня 2015 року відповідачем було попереджено позивача про наступне звільнення із займаної посади за п.1 ч. 1 ст.40 КЗпП України 13 листопада 2015 року (а.с.14), тоді як наказом № 93-ос від 02 листопада 2015 року позивача звільнено з займаної посади (а.с.15).

Враховуючи вищезазначене, не має підстав вважати, що роботодавець довів законність звільнення ОСОБА_2 та дотримання порядку вивільнення працівника без порушення вимог трудового законодавства, а тому й доводи апеляційної скарги в цій частині не заслуговують на увагу та підлягають відхиленню.

Суд першої інстанції дав належну оцінку обставинам справи та з урахуванням чинного національного та міжнародного законодавства, визначив, що обовязковими умовами звільнення працівників з ініціативи роботодавця є не тільки наявність поважної причини, але й відповідне попередження про звільнення.

Оскільки однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обовязок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 492 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 року у справі № 6-491цс15 та за змістом ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою для всіх судів України.

З урахуванням відсутності доказів того, що позивачеві належним чином пропонувалась інша робота на підприємстві не можливо дійти однозначного висновку про те, що саме вказані у попередженнях посади було запропоновано працівнику, оскільки переліки вакантних посад не містять дати формування вакансій, в той час, як в даний період на роботу в ДП «НТЦ КПРВ» прийнято ряд працівників за різними посадами.

Суд вірно застосував закон, що регулює спірні відносини, ухвалив в цій частині правильне рішення, яке відповідає вимогам матеріального і процесуального права.

Таким чином, позивач має бути поновлений на роботі та на його користь підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу відповідно до вимог ч.ст.235 КЗпП України.

Аналізуючи встановлені у справі обставини та оцінюючи їх у сукупності, суд першої інстанції взявши до уваги норми ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, виходячи з виплат за останні два календарних місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата, помилково зазначив кількість робочих днів 167 за період вимушеного прогулу з 03 листопада 2015 року по 04 липня 2016 року, в той час як період вимушеного прогулу становить 164 дня, що призводить до помилкового розрахунку суми середнього заробітку в розмірі 42 314,80 грн.

Доводи про розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу у вартості 259,60 грн. зроблений з урахуванням податку на доходи фізичних осіб та військового збору, що суперечить положенням постанови Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, не заслуговують на увагу, оскільки даний розрахунок проведений на підставі довідки № 03-01/732 від 14 грудня 2015 року, за правилами п.п. 2, 3, 4 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 та відповідає правовій позиції, висловленій Верховним Судом України в постановах від 21 січня 2015 року (справа № 6-195цс14, № 6-203цс14).

За таких обставин, висновок суду про задоволення позову є правильним, проте суд першої інстанції помилково зазначив суму середнього заробітку в розмірі 42 314,80 грн., тоді як підлягає стягненню сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 42 572, 76 грн. = 259,59 грн. (середньоденна заробітна плата) Х 164 (кількість робочих днів).

У зв'язку з чим колегія суддів вважає необхідним змінити рішення суду в зазначеній частині на підставі п.3 ст.309 ЦПК України, в іншій частині рішення суду є законним та обґрунтованим і підстав для його скасування не встановлено.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу державного підприємства «Науково-технічний центр дезактивації та комплексного поводження з радіоактивними відходами, речовинами, джерелами іонізуючого випромінювання» задовольнити частково.

Рішення Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 04 липня 2016 року змінити в частині розміру суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Стягнути з державного підприємства «Науково-технічний центр дезактивації та комплексного поводження з радіоактивними відходами, речовинами, джерелами іонізуючого випромінювання», , юридична адреса якого, вул. Петровського,37, м. Жовті Води, Дніпропетровська область, на користь ОСОБА_2, що має ідентифікаційний номер НОМЕР_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 42 572(сорок дві тисячі пятсот сімдесят дві) грн. 76 коп.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів з цього часу.

Судді: М.Ю. Петешенкова

ОСОБА_4

ОСОБА_5