У Х В А Л А

14 квітня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Романюка Я.М., Гуменюка В.І., Охрімчук Л.І.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 січня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, третя особа - публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», про витребування майна у добросовісного набувача,

встановила:

Рішенням Генічеського районного суду Херсонської області від 13 жовтня 2014 року позов задоволено. Витребувано у ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 автомобіль марки "Hyndai So nata", 2011 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1.

Рішенням апеляційного суду Херсонської області від 22 грудня 2014 року рішення Генічеського районного суду Херсонської області від 13 жовтня 2014 року скасовано, ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 січня 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_5 задоволено, рішення суду апеляційної інстанції скасовано, а рішення суду першої інстанції залишено в силі.

У поданій до Верховного Суду України заяві ОСОБА_4 просить скасувати рішення суду касаційної інстанції та залишити в силі рішення суду апеляційної інстанції, посилаючись на неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права та на невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, а саме статей 203, 204, 215, 244, 388 ЦК України.

Перевіривши доводи заяви, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що у допуску справи до провадження необхідно відмовити.

Скасовуючи рішення суду апеляційної інстанції та залишаючи в силі рішення суду першої інстанції, яким було задоволено позовні вимоги, суд касаційної інстанції погодився з висновками місцевого суду, яким було встановлено, що спірний автомобіль за договором купівлі-продажу придбаний ОСОБА_4 в особи, яка не мала права його відчужувати, у зв'язку із тим, що автомобіль вибув з володіння позивача не з її волі, а на підставі підробленої довіреності, про що відповідач не знав і не міг знати, тому ОСОБА_5 має право витребувати це майно від ОСОБА_4

У наданій для порівняння ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 вересня 2013 року суд касаційної інстанції виходив із того, що на спростування висновків місцевого суду щодо недоведеності заявлених позивачем вимог апеляційний суд, в порушення приписів статті 303 ЦПК України, послався на докази, які були відхилені місцевим судом та на нові докази, які не були предметом дослідження в ході розгляду справи судом першої інстанції. При цьому апеляційний суд не вказав, які докази були досліджені місцевим судом з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, та не обґрунтував підстав для дослідження нових доказів, які не були подані до суду першої інстанції, не перевірив поважність причин їх не подання раніше.

У наданому для порівняння рішенні Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 вересня 2013 року суд касаційної інстанції виходив із того, що висновок апеляційного суду про застосування відповідних правових наслідків за власною ініціативою при виявленні ознак нікчемності правочину, а також те, що позовні вимоги позивачів фактично зводяться до вимоги власників про повернення майна в натурі є помилковим, оскільки, як вбачається із змісту позовних вимог, позивачі таких вимог не заявляли. Оскільки при вирішенні спору апеляційний суд у частині витребування на користь ОСОБА_1 і ОСОБА_2 квартири вийшов за межі позовних вимог, а тому в цій частині рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню.

У наданій для порівняння постанові Верховного Суду України від 12 лютого 2014 року суд виходив із того, що ухвалюючи рішення про відмову в позові, суд першої інстанції, з чиїми висновками погодився суд касаційної інстанції, виходив із того, що ОСОБА_11 нотаріус встановила на підставі наданого їй паспорта, висновок експерта про те, що підпис на довіреності про надання ОСОБА_12 права на відчуження квартири виконаний не ОСОБА_11, не є категоричним. За таких обставин суд вважав недоведеним відсутність волевиявлення ОСОБА_11 при укладені спірного правочину. Однак без ретельного дослідження та належної правової оцінки зазначених вище доказів у їх сукупності такий висновок не можна вважати обґрунтованим. Не встановивши, чи фактично ОСОБА_11 мав намір відчужувати належні йому спірні квартири та чи відповідає їх відчуження його волі, суд передчасно ухвалив рішення, яке законним вважати не можна.

У наданій для порівняння постанові Верховного Суду України від 1 липня 2015 року суд виходив із того, що ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_9, суд апеляційної інстанції, встановивши, що ОСОБА_9 не мала наміру відчужувати належний їй житловий будинок, повноваженнями щодо його відчуження ОСОБА_17 не наділяла, дії останнього не відповідали волі ОСОБА_9 та що вона не схвалила в подальшому вчинений від її імені правочин, дійшов обґрунтованого висновку про те, що довіреність на продаж зазначеного житлового будинку ОСОБА_9 не видавала, отже, належне їй на праві власності майно вибуло поза її волею, тому спірний житловий будинок підлягає витребуванню в добросовісного набувача на користь позивачки відповідно до статті 388 ЦК України.

У наданій для порівняння постанові Верховного Суду України від 16 вересня 2015 року суд виходив із того, що висновок суду касаційної інстанції про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки ОСОБА_11 набув права власності на спірне майно на підставі рішення Постійно діючого третейського суду при асоціації «Правовий захист» від 20 січня 2009 року та рішення Брянківського міського суду Луганської області від 14 грудня 2011 року, яке набрало законної сили, є чинним та не було скасовано, є помилковим, оскільки встановлено, що дійсні власники не були стороною правочину та учасниками відповідних судових процесів. Окрім того, в межах цих судових процесів не відбулося примусове вилучення майна у дійсних власників із подальшим продажем в порядку виконання судового рішення, а також не ухвалювались рішення щодо припинення права власності на підставі статті 346 ЦК України. Враховуючи вищевикладене, зазначене нерухоме майно підлягає витребуванню в добросовісного набувача - ОСОБА_13 на їхню користь відповідно до статті 388 ЦК України.

Порівняння вищенаведених судових рішень із судовим рішенням, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що судами касаційної інстанції при розгляді двох чи більше справ за тотожних предмета спору, підстав позову та за аналогічних обставин і однакового регулювання нормами матеріального права спірних правовідносин дійшли протилежних висновків щодо заявлених позовних вимог, а надані для порівняння постанови Верховного Суду України не слугують прикладами невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Керуючись статтею 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, третя особа - публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», про витребування майна у добросовісного набувача за заявою ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 січня 2016 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Я.М. Романюк

В.І. Гуменюк

Л.І. Охрімчук