ДЗЕРЖИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОСОБА_1 ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 210/2912/16-ц
Провадження № 2/210/1280/16
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

"06" липня 2016 р.

Дзержинський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді: Вікторович Н.Ю.,

за участі секретаря судового засідання: Ширинової К.С.,

позивача: ОСОБА_2,

представника позивача: ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кривому Розі Дніпропетровської області, в порядку ст.197 ЦПК України, без фіксування судового засідання звукозаписувальним пристроєм, цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_4, третя особа, - Дзержинський районний сектор у м. Кривому Розі Головного управління державної міграційної служби в Дніпропетровській області, про позбавлення права користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку, -

В С Т А Н О В И В:

02 червня 2016 року до Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області звернувся позивач ОСОБА_2 із вищеназваним позовом.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що 07 грудня 2012 року він зареєстрував шлюб із відповідачкою по справі ОСОБА_4 Їх шлюб було зареєстровано у Красноярському краї по району Кайеркан м. Норильська Російської Федерації.

Вказував на те, що до моменту реєстрації шлюбу, а саме 23 лютого 2012 року він придбав квартиру АДРЕСА_1. Договір купівлі-продажу квартири було посвідчено приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу та зареєстровано в реєстрі за №296, що підтверджується витягом про державну реєстрацію прав власності на нерухоме майно КП ДОР «Криворізьке БТІ».

Зазначав, що після реєстрації шлюбу з відповідачкою, за його згодою вона була поставлена на реєстраційний облік у належній йому квартирі. В листопаді 2015 року вони припинили із відповідачкою шлюбі відносини. Відповідачка виїхала з квартири та забрала свої речі, ключі повернула йому, але не знялась з реєстраційного обліку. 11 травня 2016 року шлюб між ним та відповідачкою було розірвано, що підтверджується відповідним свідоцтвом про розірвання шлюбу. Після розірвання шлюбу він запропонував відповідачці знятись з реєстраційного обліку, але вона з обліку не знялась.

Посилався на ті обставини, що він змушений сплачувати комунальні послуги, які нараховуються на всіх осіб, зареєстрованих у квартирі, в тому числі і на відповідачку. У квартирі відповідачка не проживає без поважних причин з листопада 2015 року, у звязку із

чим на його думку втратила право користування житловим приміщенням.

На підставі викладеного просив позовні вимоги задовольнити, та винести рішення котрим визнати відповідачку такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: м. Кривий Ріг, вул. Землячки, буд.№13, кв.№15, та зняти її з реєстраційного обліку за вказаною адресою.

Присутні у судовому засіданні позивач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_3 (договір про надання правової допомоги від 02 червня 2016 року (а.с.22) надали пояснення по суті справи, підтримали позовні вимоги у повному обсязі з підстав та мотивів викладених у позовній заяві, просили суд їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_4 до зали суду не зявилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги визнала у повному обсязі, проти їх задоволення не заперечувала (а.с.9).

Представник третьої особи, - Дзержинський районний сектор у м. Кривому Розі Головного управління державної міграційної служби в Дніпропетровській області, до зали суду не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив, клопотань про розгляд справи за його відсутності, або про відкладення розгляду справи до суду не надходило.

Суд вважає, що судове засідання можливо провести без участі відповідачки та представника третьої особи, на підставі наявних у справі доказів, без фіксування судового засідання технічними засобами, що буде відповідати вимогам ст.197 ЦПК України.

Вислухавши пояснення позивача та його представника, повно, всебічно та об'єктивно дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків.

Так, згідно положень ст.ст.15, 16 ЦК України, ст.3 ЦПК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором.

Захист цивільних прав, це передбачені законом або договором способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Відповідно до ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Згідно ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко і відеозаписів, висновків експертів (ст.57 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України, обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Крім того, важливим є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Виходячи з вимог ст.ст.10, 214, 215 ЦПК України, суд повинен сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснювати особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджати про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяти здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом, та встановлювати у рішенні обставини справи (в тому числі пропущення позовної давності), характер правовідносин сторін, правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин, навести мотиви прийнятого рішення: встановлені судом обставини, які мають значення для справи, їх юридичну оцінку, оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог.

Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

З письмових матеріалів справи судом встановлено, що позивачеві ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу ОСОБА_5, зареєстрованого в реєстрі за №296, належить на праві приватної власності квартира №15, розташована за адресою: м. Кривий Ріг, вул. Землячки, буд.№13, що підтверджується копією наявного в матеріалах справи витягу про державну реєстрацію прав КП ДОР «Криворізьке БТІ» №33267275 від 23 лютого 2012 року (а.с.8).

Зі змісту позовної заяви судом встановлено, що 07 грудня 2012 року між позивачем ОСОБА_2 (а.с.6), та відповідачкою ОСОБА_4 (а.с.3-5) у Красноярському краї по району Кайеркан м. Норильська Російської Федерації, було зареєстровано шлюб, та котрий було розірвано 11 травня 2016 року, що підтверджується відповідною копією свідоцтва про розлучення (а.с.7).

З копії довідки Відділу реєстрації та проживання громадян ОСОБА_6 комітету Дзержинської районної у місті ради №951 від 24 травня 2016 року вбачається, що відповідач ОСОБА_4 значиться на даний час зареєстрованою у квартирі №15, розташованої за адресою: м. Кривий Ріг, вул. Землячки, буд.№13 (а.с.21).

Відповідно до ст.317 ЦК України, власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно з ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч.2 ст.319 ЦК України, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Стосовно вселення членів сімї у житлове приміщення, яке належить громадянину на підставі власності, це є результатом реалізації права власника, тому у них виникає право на користування чужим майном, тобто сервітутне право.

Статтею 15 ЦК України у частині 1 визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, припинення дії, яка порушує право (ч.1, ч.2 ст.16 ЦК України).

Згідно ст.383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Відповідно до ст.405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Так, судом встановлено, що відповідачка у справі не будучи власником квартири, залишається зареєстрованою у ній, однак більш ніж один рік не проживає у квартирі, що належить на праві приватної власності позивачу, поважні причини її відсутності за місцем реєстрації судом не встановлені, що свідчить про вчинення нею перешкод у користуванні власністю власнику, позивачу, при цьому між сторонами відсутня домовленість щодо збереження права на житло, тому суд вважає, що позовні вимоги знайшли своє підтвердження в судовому засіданні та задовольняє їх в частині визнання відповідачки такою, що втратила право на користування даною квартирою.

Що стосується вимог позивача та його представника про зняття відповідачки з реєстраційного обліку у спірній квартирі, суд зазначає, що відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі рішення суду про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням.

Таким чином, само по собі рішення суду про визнання відповідачки такою, що втратила право користування жилим приміщенням, у відповідності до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», є підставою для подальшого зняття останньої з реєстрації в цьому приміщенні.

При цьому, у постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року зазначено, що вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК). Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, предявивши водночас одну із таких вимог, зокрема: про позбавлення права користування житловим приміщенням.

З урахуванням встановлених в судовому засіданні обставин справи, суд оцінюючи, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що позовні вимоги знайшли своє доведення в судовому засіданні, з підстав викладених вище, а тому підлягають частковому задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.15, 60, 212, 215 - 218, 223 - 230, 294 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_4, третя особа, - Дзержинський районний сектор у м. Кривому Розі Головного управління державної міграційної служби в Дніпропетровській області, про позбавлення права користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку, - задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, - квартирою №15 в будинку №13 по вул. Землячки в м. Кривому Розі.

Рішення суду є підставою для зняття ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, з реєстраційного обліку за адресою: м. Кривий Ріг, вул. Землячки, буд.№13, кв.№15.

В іншій частині позовних вимог, - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційний суд Дніпропетровської області через Дзержинський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області шляхом подачі апеляційної скарги, протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: Н. Ю. Вікторович