Справа № 188/787/16-ц
Провадження № 2/188/452/2016
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2016 року Петропавлівський районний суд Дніпропетровської області в складі:

головуючої судді Ніколаєвої І.К.

при секретарі Карпенко С.М.

з участю:

позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Петропавлівка цивільну справу за позовом

ОСОБА_1 до Васильківської сільської ради

про визнання права власності на спадкове майно.

ВСТАНОВИВ:

До суду звернулась ОСОБА_2 до Васильківської сільської ради з позовом про

визнання права власності на спадкове майно.

В обґрунтування позову вказує, що 9 грудня 2006 року помер її батько ОСОБА_3, після смерті якого відкрилася спадщина у вигляді житлового будинку № 36 по вул. Садова в с. Сидоренко, Петропавлівського району, Дніпропетровської області, земельної ділянки та грошових вкладів, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії І-КИ № 117595, копією технічного паспорта на житловий будинок, копією свідоцтва про народження серії УІ-УР № 162018, копією свідоцтва про укладення шлюбу серії ІІ-КИ № 345848.

За життя її батько заповіту не залишив, а тому вона є спадкоємцем за законом першої черги після його смерті.

Відповідно до діючого законодавства, позивачка в передбачений законодавством строк звернулася до Петропавлівської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області з заявою про прийняття спадщини за закон і після смерті ОСОБА_3. Проте 07.07.2007 року нотаріусом було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на земельну ділянку та 20.06.2008 року видано свідоцтво про право на спадщину за законом на грошові вклади ОСОБА_3. У видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок № 36 по вул. Садова (ОСОБА_4) с. Сидоренко, Петропавлівського району Дніпропетровської області нотаріусом їй було відмовлено через відсутність оригіналу правовстановлюючого документу на даний житловий будинок, що підтверджується відмовою нотаріуса від 12.12.2008 року та постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 30.06.2016 року вих. № 570/02-31.

За життя ОСОБА_3, на виділеній йому земельній ділянці збудував вказаний житловий будинок, будівництво якого було завершено в 1980 році, проте на той час він не мав можливості зареєструвати право власності на збудований будинок, оскільки до 05 серпня 1992 року не передбачалася процедура введення приватних будинків в експлуатацію метою подальшого оформлення права власності.

До серпня 1992 року оформлення права власності на ці будинки проводили органи місцевого самоврядування на основі висновку про технічний стан будинку, складений у бюро технічної інвентаризації документа, що засвідчує право власності, або користування земельною ділянкою, на якій розташований зазначений об'єкт, відповідно до листа Держбуду від 23.03.1999 року та п. З постанови Кабінету Міністрів від

09.09.2009 року № 1035 «Про затвердження Тимчасового порядку прийняттю в експлуатацію закінчених будівництвом приватних житлових будинків садибного типу, дачних та садових будинків з господарськими спорудами будівлями, спорудженими без дозволу на будівництво».

Та після прийняття Верховною Радою Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» ці об'єкти приймають в експлуатацію як самовільно побудовані, але відповідно до ч. І ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність осіб. Крім того, згідно з частинами першою та другою статті 5 Цивільного кодексу, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.

Це означає, що правові засади прийняття в експлуатацію об'єктів, побудованих до 05.08.1992 року, відсутні.

На підставі ст.ст. 3-5,118,119, ЦПК України, ст.ст. 328,1216-1218,1261,1268,1270 ЦК України позивачка звернулась до суду за захистом порушеного права.

В судовому засіданні позивачка позов підтримала, просить його задовольнити, надала суду докази про приватизацію земельної ділянки, а саме державний акт серії ЯМ № 440598 в якому вказано, що позивачка є власником земельної ділянки площею 0,0831 га розташованої по вул. Карла Маркса, 36, в с. Сидоренко Петропавлівського району, Дніпропетровської області.

Відповідач надав суду письмову заяву в якій просить слухати справу в їх відсутність, позов визнав, прохає судові витрати залишити за позивачем.

Вислухавши позивача, вивчивши матеріали справи суд вважає, що справа підлягає задоволенню з оглядом на наступні обставини.

Судом встановлено, що 9 грудня 2006 року помер батько ОСОБА_5 - ОСОБА_3, після смерті якого відкрилася спадщина у вигляді житлового будинку № 36 по вул. Садова ( ОСОБА_4) в с. Сидоренко, Петропавлівського району, Дніпропетровської області, земельної ділянки та грошових вкладів, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії І-КИ № 117595, копією технічного паспорта на житловий будинок, копією свідоцтва про народження серії УІ-УР № 162018, копією свідоцтва про укладення шлюбу серії ІІ-КИ № 345848.

За життя батько позивачки заповіту не залишив, а тому вона є спадкоємцем за законом першої черги після його смерті.

Відповідно до діючого законодавства, позивачка в передбачений законодавством строк звернулася до Петропавлівської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області з заявою про прийняття спадщини за закон і після смерті ОСОБА_3. Проте 07.07.2007 року нотаріусом було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на земельну ділянку та 20.06.2008 року, видано свідоцтво про право на спадщину за законом на грошові вклади ОСОБА_3. У видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок № 36 по вул. Садова (ОСОБА_4) с. Сидоренко, Петропавлівського району Дніпропетровської області нотаріусом ОСОБА_5 було відмовлено через відсутність оригіналу правовстановлюючого документу на даний житловий будинок, що підтверджується відмовою нотаріуса від 12.12.2008 року та постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 30.06.2016 року вих. № 570/02-31.

За життя ОСОБА_3, на виділеній йому земельній ділянці збудував вказаний житловий будинок, будівництво якого було завершено в 1980 році, проте на той час він не мав можливості зареєструвати право власності на збудований будинок, оскільки до 05 серпня 1992 року не передбачалася процедура введення приватних будинків в експлуатацію метою подальшого оформлення права власності.

До серпня 1992 року оформлення права власності на ці будинки проводили органи місцевого самоврядування на основі висновку про технічний стан будинку, складений у бюро технічної інвентаризації документа, що засвідчує право власності або користування земельною ділянкою, на якій розташований зазначений об'єкт, відповідно до листа Держбуду від 23.03.1999 року та п. З постанови Кабінету Міністрів від

09.09.2010 року № 1035 «Про затвердження Тимчасового порядку прийняттю в експлуатацію закінчених будівництвом приватних житлових будинків садибного типу, дачних та садових будинків з господарськими спорудами будівлями, спорудженими без дозволу на будівництво».

Та після прийняття Верховною Радою Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» ці об'єкти приймають в експлуатацію як самовільно побудовані, але відповідно до ч. І ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність осіб. Крім того, згідно з частинами першою та другою статті 5 Цивільного кодексу, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.

До того ж як роз'яснює Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в Інформаційному листі "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування" від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13, у період чинності Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, що затверджена Міністерством комунального господарства Українського РСР 31 січня 1966 року державна реєстрація нерухомого майна не проводилася в сільській місцевості, а право власності на житловий будинок підтверджується лише записом в по господарській книзі сільської ради.

В даному інформаційному листі також вказано, що суди обґрунтовано задовольняють позови спадкоємців про визнання за ними права власності на житловий будинок при поданні документів щодо права користування або права власності на земельну ділянку на якій розташовано житловий будинок, висновку БТІ або сертифікату відповідності, виписки з по господарської книги сільської ради щодо належності будинку, а також наявних рішень видачу спадкодавцю свідоцтва про право власності на будинок, яке він не отримав.

Відповідно до довідки Васильківської сільської ради Петропавлівського району, Дніпропетровської області від 23.05.2016 року № 677 ОСОБА_3 дійсно був власником житлового будинку, який знаходиться за адресою: вул. Садова (ОСОБА_4), буд. 36 с. Сидоренко Петропавлівського району, Дніпропетровської області згідно запису по господарської книги № 8. Вулиця Карла Маркса в с. Сидоренково була перейменована на Садову, що підтверджується Рішенням відповідача від 09.02.2016 року № 14-о.

Позивача є власником земельної ділянки на якій розташований вказаний будинок, що підтверджується державним актом серії ЯМ № 440598 в якому вказано, що позивачка є власником земельної ділянки площею 0,0831 га розташованої по вул. Карла Маркса, 36, в с. Сидоренко Петропавлівського району, Дніпропетровської області.

Відповідно до ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її на час відкриття.

Від спадщини у вигляді житлового будинку ОСОБА_5 не відмовлялася, фактичного прийняла її, оскільки проживає в спадковому будинку та доглядала за батьком, звернулася до нотаріуса з відповідною заявою, проте через відсутність правовстановлюючого документу на ім'я померлого не можу оформити вказане спадкове майно на свої ім'я та розпоряджатися ним на правах власника, а тому змушена звернутися до суду з даним позовом.

Згідно зі ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно з ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом шестимісячного строку встановленого ст. 1270 ЦК України він не заявив про відмову від неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини.

Відповідно до ч. 2 ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону, або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

У разі відмови нотаріуса в оформлені права на спадщину особа може звернутись до суду за правилами позовного провадження.

Відповідач у письмовій заяві прохає суд судові витрати віднести за рахунок позивача. ОСОБА_5 не наполягає на повернення їй судового збору, тому, суд вважає за можливе, віднести судові витрати за рахунок позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 1217, 1273,1268,1218,328 ЦК України, п.2, п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», ст. ст. 10, 118,119, 256 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Васильківської сільської ради

про визнання права власності на спадкове майно, задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, як за спадкоємцем за законом першої черги ОСОБА_3, який помер 19 грудня 2006 року, право власності на домоволодіння № 36 по вулиці Садова у селі Сидоренко, Петропавлівського району, Дніпропетровської області, с господарськими будівлями та спорудами згідно технічного паспорту на житловий будинок.

Судові витрати віднести за рахунок ОСОБА_1

Рішення суду може бути оскаржено до апеляційного суду Дніпропетровської області протягом десяти діб після його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії рішення.

Суддя ОСОБА_6