АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/8490/2016 Головуючий у І інстанції - Батрин О.В.
Доповідач - Андрієнко А.М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

6 липня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого судді Андрієнко А.М.

Суддів: Заришняк Г.М.

МараєвоїН.Є.

При секретарі Гарматюк О.Д.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 15 квітня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Державного підприємства «Українська правова інформація», треті особи - в.о. генерального директора Державного підприємства «Українська правова інформація» Лікаренко А.І., генеральний директор Державного підприємства «Українська правова інформація» Саніна Г.В., про зміну формулювання підстави звільнення, стягнення вихідної допомоги та середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні,

В С Т А Н О В И Л А :

У травні 2015 року позивач ОСОБА_2 звернулася до суду з вказаним позовом до відповідача ДП «Українська правова інформація», мотивуючи тим, що 12 травня 2015 року позивачем на адресу відповідача було подано заяву про звільнення за власним бажанням у зв'язку з невиконанням відповідачем норм трудового законодавства, зокрема, щодо дотримання строків виплати заробітної плати. Вказана заява зареєстрована у журналі вхідної кореспонденції 13 травня 2015 року. Разом з тим, 13 травня 2015 року у другій половині робочого дня позивач через різке погіршення стану здоров'я залишила робоче місце, повідомивши про це в.о. генерального директора ДП «Українська правова інформація» Лікаренко А.І. Згодом їй було видано листок непрацездатності з 13 по 15 травня 2015 року. Проте, наказом № 147-к/ від 13 травня 2015 року позивача звільнено з посади начальника юридичного забезпечення та претензійно-позовної роботи з 13 травня 2015 року у зв'язку з прогулом без поважних причин, на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України. Вказаний наказ вважає незаконним, оскільки позивач була відсутня на робочому місці з поважної причини - перебувала на лікарняному, відповідачем не було дотримано порядок проведення звільнення позивача із займаної посади, не відбиралися пояснення позивача щодо її відсутності на робочому місці. Крім того, позивач зазначила, що відповідач не вправі був її звільняти за прогул так, як нею в день звільнення була подана заява про звільнення за власним бажанням в порядку ч. 3 ст. 38 КЗпП України - якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. З урахуванням вказаного просила:

- визнати формулювання причин звільнення за прогул без поважних причин, п. 4 ст. 40 КЗпП України, недійсним та скасувати наказ № 147-к/ від 13 травня 2015 року «Про звільнення ОСОБА_2»;

- змінити формулювання причин звільнення із звільнення за прогул без поважних причин, п. 4 ст. 40 КЗпП України, на звільнення за власним бажанням, у зв'язку з невиконанням власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, умови колективного чи трудового договору, ч. 3 ст. 38 КЗпП України;

- зобов'язати відповідача внести запис до трудової книжки позивача про скасування запису про звільнення за прогул без поважних причин, п. 4 ст. 40 КЗпП України;

- зобов'язати відповідача внести запис до трудової книжки позивача про звільнення за власним бажанням, у зв'язку з невиконанням власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, умови колективного чи трудового договору, ч. 3 ст. 38 КЗпП України;

- зобов'язати відповідача видати позивачу належним чином оформлену трудову книжку шляхом направлення її на адресу позивача;

- стягнути вихідну допомогу у розмірі 14 989 грн. 48 коп.;

- стягнути середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 54 346 грн. 70 коп.;

- стягнути середній заробіток за весь час вимушеного прогулу у зв'язку із затримкою видачі трудової книжки у розмірі 50 566 грн. 06 коп.;

- зобов'язати відповідача на своїх сайтах у розділі «Новини» або на першій сторінці сайтів розмістити інформацію щодо порушення відповідачем законодавства про працю та незаконне звільнення позивача, а також рішення суду про зміну формулювання підстави звільнення, стягнення вихідної допомоги та середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні;

- стягнути на відшкодування моральної шкоди 1 грн.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 15 квітня 2016 року позов задоволено частково. Скасовано наказ Державного підприємства «Українська правова інформація» № 147/к від 13 травня 2015 року про звільнення ОСОБА_2, начальника відділу юридичного забезпечення та претензійно-позовної роботи, 13 травня 2015 року, у зв'язку з прогулом без поважних причин, п. 4 ст. 40 КЗпП України. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Стягнуто з Державного підприємства «Українська правова інформація» на користь держави судовий збір у розмірі 243,60 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, мотивуючи тим, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом не аргументовано причини відмови в задоволенні позовних вимог, не враховано наявні в матеріалах справи докази та не наведено правового обґрунтування відхилення наведених позивачем доводів та наданих доказів.

В суді апеляційної інстанції позивач та її представник підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити.

Представник відповідача просив відхилити апеляційну скаргу, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого рішення, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ДП «Українська правова інформація» перебували у трудових правовідносинах.

12 травня 2015 року на адресу керівника підприємства позивачем було написано заяву про звільнення з 13 травня 2015 року за власним бажанням в порядку ч. 3 ст. 38 КЗпП України у зв'язку з невиконанням ДП «Українська правова інформація» п. 4.13 Колективного договору ДП «Українська правова інформація» на 2014-2017 року та ст. 115 КЗпП України у частині строків виплати заробітної плати.

Вказана заява була зареєстрована в журналі вхідної кореспонденції 13 травня 2015 року, вх. № 60/вк (т. 1 а.с. 14).

Відповідно до ч. 3 ст. 38 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

Підставою для написання цієї заяви позивачем стало невиконання відповідачем законодавства щодо строків виплати заробітної плати, а саме аванс позивачу виплачено 16 березня 2015 року, а заробітна плата через 18 календарних днів.

Відповідно до ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Пунктом 4.13 Колективного договору ДП «Українська правова інформація» на 2014-2017 року встановлено періодичність виплати заробітної плати, що не повинна перевищувати 16 календарних днів та встановлено, що за першу половину місяця виплату заробітної плати слід здійснювати 16 числа поточного місяця, а остаточну виплату - 2 числа наступного місяця (т. 1 а.с. 23-47).

Відповідно до виписки за картковим рахунком клієнта ОСОБА_2 вбачається, що заробітна плата на адресу позивача відповідачем була здійснена 16 березня 2015 року та 3 квітня 2016 року (т. 1 а.с. 15-17).

Виплата коштів 16 березня 2015 року підтверджується і платіжним дорученням № 11858 від 16 березня 2015 року (т. 1 а.с. 225).

Разом з тим, з платіжного доручення № 12007 від 2 квітня 2015 року вбачається, що кошти на виплату заробітної плати за березень 2015 року згідно відомості № 24 від 2 квітня 2015 року надано АТ «УкрСиббанк» 2 квітня 2015 року, про що свідчить відмітка банку про отримання цього платіжного доручення (т. 1 а.с. 226).

Проте, банківська операція щодо перерахування коштів була здійснена 3 квітня 2015 року, що також підтверджується вказаним платіжним дорученням та випискою за картковим рахунком клієнта ОСОБА_2 (т. 1 а.с. 15-17).

Колегія суддів вважає, що виплата заробітної плати за березень 2015 року відбулася в установлені строки, оскільки така виплата відбулася не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата., що допускається трудовим законодавством.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог в частині зміни формулювання причин звільнення, суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що підстав для звільнення позивача з підстав ч.3 ст. 38 КЗпП України не вбачається, оскільки позивач не навела достатніх та допустимих доказів на підтвердження порушення роботодавцем трудового законодавства.

Відповідачем, навпаки, надані докази, а саме платіжні доручення ( а.с.218-236 т.1), із яких вбачається, що заробітна плата позивачу виплачувалася у відповідності до вимог трудового законодавства та Колективного договору, що спростовує твердження позивача про порушення роботодавцем її трудових прав.

Скасовуючи наказ про звільнення позивача за прогул як незаконний, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про відсутність підстав для звільнення позивача з підстав ч.3 ст. 38 КЗпП України, а відповідно і для зміни формулювання причин звільнення.

Оскільки позивачем не ставилося питання про поновлення її на роботі, то відповідно суд не міг вийти за межі позовних вимог і вирішити це питання. Однак, колегія суддів вважає, що позивач не позбавлена можливості звернутися до роботодавця, а також до суду за подальшим вирішенням своїх трудових стосунків з відповідачем.

Скасовуючи наказ про звільнення позивача за прогул без поважних причин як незаконний, суд першої інстанції , на думку колегії суддів, безпідставно відмовив у задоволенні позовних вимог щодо зобов'язання роботодавця внести запис до трудової книжки ОСОБА_2 про скасування запису про звільнення за прогул без поважних причин, за п.4 ст. 40 КЗпП України, а тому в цій частині рішення суду першої інстанції повинно бути скасовано та позовні вимоги ОСОБА_2 в цій частині задоволені.

Щодо відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки, то колегія суддів вважає, що після скасування наказу про звільнення позивача за прогул та зобов'язання відповідача внести запис до трудової книжки про скасування наказу про звільнення ОСОБА_2 за прогул, вона не вважалася звільненою, так як звільнення з інших підстав не відбулося, а тому трудова книжка продовжує перебувати у відповідача і підстав для стягнення коштів за затримку видачі трудової книжки не вбачається.

Відповідно до ст.. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків, і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Колегія суддів також вважає безпідставною відмову позивачу у стягненні моральної шкоди в розмірі 1 гривні.

Оскільки судом наказ про звільнення позивача за прогул без поважних причин визнано незаконним та скасовано, то колегія суддів вважає, що позивачу були завдані моральні страждання, так як дії відповідача щодо звільнення позивача саме за прогул визнані незаконними. Позивач оцінила свої моральні страждання в 1 гривню, а тому колегія суддів стягує з відповідача на користь позивача 1 грн моральної шкоди.

В решті рішення Печерського районного суду м.Києва є законним та обґрунтованим і тому має бути залишене без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307 , 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково .

Рішення Печерського районного суду м.Києва від 15 квітня 2016 року в частині відмови у зобов'язанні внести запис у трудову книжку та стягнення моральної шкоди скасувати та постановити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити.

Зобов'язати Державне підприємство «Українська правова інформація» внести запис в трудову книжку ОСОБА_2 щодо скасування наказу Державного підприємства «Українська правова інформація» № 147/к від 13 травня 2015 року про звільнення ОСОБА_2 за ч.4 ст. 40 КЗпП України.

Стягнути з Державного підприємства «Українська правова інформація» на користь ОСОБА_2 1 гривню моральної шкоди.

В решті рішення Печерського районного суду м.Києва від 15 квітня 2016 року залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання ним законної сили шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий: Судді :