ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/1145/16
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" червня 2016 р. Дарницький районний суд міста Києва

в складі: головуючого судді ЛЕОНТЮК Л.К.

за участю секретаря ГОЛОДЕНКО К.В.

сторін:

представника відповідача КУПРІЯНЧУК А.П.

представник третьої особи ОСОБА_3

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві

цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа: ОСОБА_6 про поділ зобов»язань подружжя за договором позики та за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, ОСОБА_6 про визнання договору недійсним з підстав його фіктивності, суд

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_4 через свого представника ОСОБА_7, який діє за довіреністю, 13.10. 2015 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про поділ зобов»язань подружжя. Обгрунтовуючи свої вимоги, посилається на те, що 16.08.2002 року між ним та відповідачкою було зареєстровано шлюб. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 27 березня 2008 року шлюб було розірвано. За час перебування у шлюбі 24 вересня 2003 року між ним та ОСОБА_6 було укладено договір позики, відповідно до якого він отримав позику в розмірі 25 000 (двадцять п'ять тисяч) доларів США .

На гроші отримані за Договором позики від 24 вересня 2003 року ним та відповідачкою в період шлюбу було набуте нерухоме майно, а саме квартира АДРЕСА_1, згідно договору купівлі-продажу від 25 вересня 2003 року та було зроблено ремонт у зазначеній квартирі. Таким чином, грошові кошти взяті у позику були витрачені на потреби сім'ї.

Шлюб між ними з відповідачкою було розірвано, фактичні відносини припинені, спільного господарства не ведуть.

Згідно Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 10 грудня 2012 року, було визнано право власності за Відповідачкою на ? частину квартири АДРЕСА_1

Відповідно до Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 03 жовтня 2014 р. за позовом ОСОБА_6 про стягнення заборгованості, судом було задоволено позовні вимоги останнього та вирішено стягнути з ОСОБА_4 заборгованість на суму 291365 (двісті дев'яносто одна тисяча триста шістдесят п'ять) гривень, що становить 25 000 (двадцять п'ять тисяч) доларів США.

Борг за вищевказаним Договором позики був боргом в інтересах сім'ї, не зважаючи на те, що стороною Договору позики виступив він. Кошти отримані від ОСОБА_6 були витрачені на придбання нерухомого майна, а саме квартири АДРЕСА_1. Також кошти отримані за Договором позики були ними витрачені на ремонт, придбання меблів та побутової техніки.

У випадку укладення одним із подружжя Договору позики в інтересах сім'ї, подружжя є солідарними боржниками за цим договором, тому один із подружжя, який виконав зобов'язання, що виникло з Договору позики, має право пред'явити до іншого вимогу про відшкодування 54 частини сплачених за кредитним договором коштів.

Таким чином, у результаті взяття позики у громадянина ОСОБА_8 на купівлю квартири та для інших витрат, що були спрямовані для покращення умов життя сім'ї, боргові зобов'язання перед позикодавцем несуть як чоловік, так і дружина, а не тільки той із подружжя, хто підписав Договір позики.

Дарницьким районним судом міста Києва було стягнуто з нього 291 365,00 грн. у зв'язку з неповерненням позики то такий борг підлягає розподілу між колишнім подружжям 50/50, оскільки квартира була розподілена між подружжям також в таких частинах. Таким чином стягненню з Відповідачки підлягає грошова сума у розмірі 145 682,50 грн., яку він і просить стягнути. а також і судові витрати.

В свою чергу ОСОБА_5 в особі свого адвоката Купріянчука А.П. звернулася до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_6 про визнання договору недійсним з підстав його фіктивності, вказаний зустрічний позов протокольною ухвалою від 08.02. 2016 року об»єднаний з основним позовом ( а.с. 50-51).

Мотивуючи свої вимоги, позивачка посилається на те, що про існування Договору позики від 24 вересня 2003 р., нібито укладеним між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 , вона взнала тільки отримавши Ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 16 листопада 2015 р. про відкриття провадження по справі за позовною заявою ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа ОСОБА_6, про поділ зобов'язань подружжя за договором позики, та отримавши матеріали відповідної позовної заяви.

Ні письмово, ні навіть усно вона не надавала своєї згоди на укладання вищезазначеного договору позики.

Вважає, що Вищезазначений Договір позики є фіктивним, що підтверджується не тільки тим , що він був укладений без її згоди та потай від неї, оскільки Договір позики від 24 вересня 2003 року не був посвідчений нотаріально, хоча сума «позики» доволі значна (еквівалент 25 000 доларів США). Між датою укладання Договору позики (24.09.2003р.) та поданням до суду позову про стягнення коштів (осінь 2014 р.) пройшло 11 років. За весь цей час позикодавець ОСОБА_6 жодного разу не вимагав (не нагадував) Позивачу про необхідність повернути борг, а Позичальник ОСОБА_4 жодного разу не намагався повернути борг, навіть частково. Ні про яке поповнення сімейного бюджету коштами в еквіваленті 25 000 доларів США їй не відомо, як не відомо і про витрати і покупки па зазначену суму. Квартира АДРЕСА_1, як і всі речі подружжя, були придбані за кошти подружжя та кошти батьків подружжя. Тільки після того, як Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 10 грудня 2012 р. по справі № 2-3708/12, в порядку розподілу майна подружжя, було визнано її право на одну другу частину квартири АДРЕСА_1, «виникла необхідність» в укладенні фіктивного договору позики, визнання позову на його підставі, з метою стягнення з неї коштів. Звернувшись восени 2014 року до суду з позовом про стягнення заборгованості Позикодавець ОСОБА_6 не вказав її навіть у якості третьої особи. Відповідач позичальник ОСОБА_4 також не повідомив суду про те, що рішення суду по справі може вплинути на її законні інтереси . Під час розгляду справи судом першої інстанції Відповідач на першому та єдиному судовому засіданні визнав позов, чим фактично підтвердив відсутність між сторонами спірної ситуації щодо боргу.Після набрання рішенням про стягнення заборгованості законної сили ОСОБА_4, використовуючи зазначене рішення у якості преюдиційного, звернувся до суду з регресним позовом про стягнення з неї половини, ніби-то сплаченого ним боргу, мотивуючи це тим, що кошти, нібито-взяті ним у борг, були витрачені ним ніби-то на потреби сім'ї. «Сума боргу» ніби-то витрачена на придбання квартири, здійснення в ній ремонту, придбання меблів та побутової техніки - 291 365, 00 гривень (25000 доларів (ЛІГА.) перевищує ціну квартири - 28 200 гри. більш аніж в десять разів.

Все вищезазначене свідчить про те, що насправді ОСОБА_4 ніколи не отримував у ОСОБА_6 зазначену суму коштів у борг, а також про те, що між «Позикодавцем» та «Позичальником» ніколи не виникало спору, щодо боргових зобов»зань (оскільки не було і самих боргових зобов'язань). Договір позики під 24 вересня 2003 року є фіктивним, тобто таким, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином (передача-отримання грошей у борг). Метою укладання зазначеного Договору позики було виключно створення преюдиційного судового рішення про стягнення боргу і його подальшого використання для звернення з позовом до неї про стягнення боргу. А тому просила визнати договір позики, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 24 вересня 2003 року недійсним з підстав його фіктивності.

В судове засідання позивач, належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи у судове засідання не з»явився та не направив і свого представника , про причини неявки суду не повідомив, будь-яких заяв про відкладення розгляду справи від останнього через загальну канцелярію не надходило, а також не надійшло і заяви про відмову від позову. а тому суд прийняв рішення про розгляд справи за відсутності позивача та його представника на підставі наявних доказів у справі.

Представник відповідачки Купріянчук А.П.. який діє за угодою від 21.04. 2011 року про надання правової допомоги ( а.с. 38) позовні вимоги не визнав та просив у їх задоволенні відмовити, зустрічний позов підтримав та просив його задовольнити з підстав викладених у зустрічних позовних вимогах.

Представник третьої особи по первісному позову та відповідача по зустрічному позову ОСОБА_6 - ОСОБА_3, яка діє за довіреністю НАА 844106 від 11.07. 2014 року ( а.с.28) позовні вимоги як по основному позову так і по зустрічному позову не визнала та просила у їх задоволенні відмовити з підстав викладених у її письмових поясненнях ( а.с. 22-24) та письмових запереченнях на зустрічний позов ( а.с. 53 - 59).

Заслухавши пояснення представників відповідача та третьої особи, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з"ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об"єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, аналізуючи викладені обставини та дослідивши матеріали справи у їх сукупності, з урахування письмових заперечень третьої особи та відповідача , суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Як слідує із матеріалів справи та встановлено у судовому засіданні, позивач ОСОБА_4 та відповідачка ОСОБА_5 з 16.02. 2002 року по 27.03. 2008 року перебували у зареєстрованому шлюбі .

Відповідно до Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 10 грудня 2012 року про поділ майна подружжя, було визнано право власності за Відповідачкою на ? частину квартири АДРЕСА_1 ( а.с.4).

В позовній заяві ОСОБА_4 просить суд стягнути з Відповідача на його користь половину боргу за договором позики від 24.09.2003р, укладеного між Позивачем та ОСОБА_6 (третя особа) у розмірі 145 682,50 грн., посилаючись на те, що у випадку укладення одним із подружжя договору позики в інтересах сім'ї, подружжя є солідарними боржниками за цим договором і тому, один з подружжя який виконав зобов'язання за договором позики, має право пред'явити до іншого вимогу про відшкодування ? частини сплачених коштів.

Разом з тим, рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 03 жовтня 2014 року у цивільній справі №753/11021/14-ц про стягнення заборгованості за договором позики позов ОСОБА_6 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. уродженця м. Києва, працює у КП "КІЙРІЄЛТІ" на посаді ріелтор, ідентифікаційний код НОМЕР_1, проживає за адресою: АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_6, зареєстрованого за адресою АДРЕСА_2. заборгованість у розмірі 291365,00 (двісті дев'яносто одна тисяча триста шістдесят п'ять гривень, 00 копійок), що становить 25000,00 /двадцять п'ять тисяч) доларів СІНА та судові витрати в розмірі 2913 ,00 гривень ( а.с. 5)

Вищезазначене Рішення суду набрало законної сили 14 жовтня 2014 року, у зв'язку з чим Дарницьким районним судом м. Києва було видано Виконавчий лист від 15.10.2015р.

14 січня 2015 року державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Дарницького РУЮ у м. Києві було відкрито виконавче провадження №46032110. Але незважаючи на всі вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення суду, ОСОБА_4 і досі не виконав своє грошове зобов'язання з повернення суми позики, що підтверджується Листом державного виконавця відділу державної виконавчої служби Дарницького РУІО у м. Києві від 13 листопада 2015 року, вих. номер 43732 ( а.с.26;27)

Відповідно до ст. 541 Цивільного кодексу України, солідарний обов'язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов'язання.

Отже, солідарні зобов'язання виникають тільки у випадках, встановлених договором або законом. В Договорі позики від 24.09.2003р. сторонами не передбачалися умови про надання зобов'язанню солідарного характеру. Також варто зазначити, що випадки солідарних зобов'язань, передбачені Цивільним кодексом України, не охоплюють відносини за договором позики.

Відповідно до ст. 520 ЦК України, боржник у зобов'язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом.

Про те, ОСОБА_6 не надає свою згоду на заміну боржника (переведення боргу) ОСОБА_4 у грошовому зобов'язанні з повернення частини суми позики за Договором позики від 24.09.2003р. на ОСОБА_5, а тому у задоволенні основного позову слід відмовити.

За результатами аналізу підстав заявлених в зустрічному позові щодо визнання Договору позики недійсним, суд приходить до висновку, що позовні вимоги щодо визнання спірного договору позики недійсним є безпідставними, зустрічна позовна заява не містить ні доведених належними доказами фактичних обставин, на які посилається представник Позивача, ні належного законодавчого обгрунтування позовних вимог. Позов базується на власному тлумаченні представника Позивача норм чинного законодавства, що регулює заявлені вимоги, а самі вимоги грунтуються лише на припущеннях та не доведені належними доказами.

Відповідно до ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, Позивач на власний розсуд обирає спосіб) захист. Обравши способом захисту визнання право чину недійсним, позивач у силу ст. 10 ЦПК України зобов'язаний довести правову та фактичну підставу недійсності право чину;

Позивачем та його представником за зустрічним позовом не доведено, з посиланням на належні та допустимі, докази правових та фактичних підстав визнання спірного Договору недійсним, а тому зустрічний позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Представник позивача щодо ненадання згоди ОСОБА_5, як дружини Відповідача-1, на укладення їй договору позики, посилається на положення ст. 65 СК України. Про те, такі твердження представника Позивача не відповідають положенням ст. 65 СК України, судовій практиці, оскільки вказаною статтею регулюються правовідносини між подружжям, що стосуються розпорядженням майна, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, і не регулюють права подружжя на укладення цивільно-правових угод щодо набуття майна, зокрема на отримання позики, оскільки договір позики є право чином за яким Позичальником (Відповідач -1 за зустрічним позовом) отримано у власність грошові кошти, а не витрачено їх.

Укладений спірний Договір позики, за яким ОСОБА_4 (Відповідач- 1 за зустрічним позовом) отримав грошові кошти від ОСОБА_6 (Відповідач-2 за зустрічним позовом) не створює обов»язків для будь-яких інших осіб (в тому числі, і для Позивача за зустрічним позовом), крім сторін за договором.

Вимоги за первісним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 базуються не на умовах спірного (договору позики, а на підставі ст. 65 СК України. Предметом позову ОСОБА_4 за первісним позовом , хоч і є грошові кошти, що були отримані від ОСОБА_6, але розгляд справи щодо їх стягнення, відбувається за інших правових та фактичних підстав, а саме суд має встановити чи були витрачені в інтересах сім'ї, кошти отримані одним із подружжя в позику.

Так, при зверненні до суду в 2014 році, ОСОБА_6 не заявляв вимоги щодо солідарного стягнення позики з подружжя, а звернувся, до ОСОБА_4, як Позичальника. ОСОБА_5 не була стороною Договору, тому залучати її третьою стороною ОСОБА_6 не мав жодних правових підстав.

Також, в своїх поясненнях наданих суду по даній справі. ОСОБА_6 зазначав, що не Погоджується на поділ кредиторських зобов'язань по даному Договору, тому що Позичальником за договором є саме ОСОБА_4. При цьому, суду надано достовірні дані, з залученням відповідних документів, щодо стану виконавчого провадження по стягненню коштів з боржника ОСОБА_4.

Отже, вимога Позивача за зустрічним позовом, щодо визнання спірного договору позики недійсним, з посиланням на ст. 65 СК України та в зв'язку з тим, що згода на його укладення не надавалась Позивачем за зустрічним позовом, є безпідставною.

Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України, якщо недійсність право чину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на Підставах, встановлених законом, такий право чин може бути визнаний судом недійсним.

Поряд зі ст. З Цивільного кодексу України, яка є однією з засад цивільного законодавства, визначає свободу договору, тобто можливість укладати договори і визначати їх зміст на свій розсуд, ст. 203 ЦК України встановлює загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності право чину: зміст право чину не може суперечити актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє право чин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника право чину має бути вільним, і відповідати його внутрішній волі; право чин має вчинятись у формі, встановленій законом; право чин має бути спрямований на реальне настання Правових наслідків, що обумовлені ним.

Спірний Договір позики укладений між Відповідачем-1 та Відповідачем-2 від 24 вересня 2003 року на підтвердження передачі коштів, в розмірі визначеному в Договорі, відповідає всім вищезазначеним нормам цивільного законодавства, тому підстав визнавати його недійсним, не має.

За змістом ст. 1047 ІДК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менша як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

При укладанні спірною договору позики сторони дотримались форми договору та уклали його в письмовій формі.

Згідно ст. 209 ЦК України право чин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному Посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін.

Представник позивача помилково, вважає, що договір підлягає нотаріальному посвідченню в зв'язку з тим, що сума є значною. При цьому, в зустрічному позові відсутні будь-які посилання на норми чинного цивільного законодавства, які б встановлювали обов'язок сторін вчинити нотаріальне посвідчення.Також , відсутні докази того, що одна із сторін вимагала посвідчити договір нотаріально.

Отже, ні чинний Цивільний кодекс України, ні інші нормативно правові акти не містять іншої щодо нотаріального посвідчення договору позики, на яку б суму коштів він би не укладався, а приписи щодо письмової форми договору сторонами дотримано.

Відповідно до ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами, договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однією із сторін має бути досягнуто згоди.

24 вересня 2003 року ОСОБА_6 (Відповідач-2) та ОСОБА_4 (відповідач-1) на підтвердження отримання позики Відповідачем-1 в сумі 291365 (двісті дев'яносто одна тисяча триста шістдесят п'ять) гривень, що становить 25 000 (двадцять п'ять тисяч) доларів США. , уклали письмовий Договір позики з терміном повернення до 21 жовтня 2013 року (10 років 1 місяць).

Укладений Договір позики містить всі істотні умови передбачені законодавством України та ті які були встановлені сторонами, а саме: визначена сума позичених (переданих) коштів (що є предметом договору), умова про визначення позики в еквіваленті до іноземної валюти, встановлений строк повернення позики, визначено умови щодо відсотків за користування (відсотки_за домовленістю не ураховуються), місце повернення позики, умова про право на дострокове повернення позики відповідачем-1 та порядок її повернення, інших істотних умов, сторони не заявляли.

У постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року N 6-63цс 13, встановлена правова позиція, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладання договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Отже, спірний Договір позики за змістом та формою відповідає вимогам, встановленим нормами Цивільного кодексу України та підтверджує факт передачі коштів.

Відповідно до ч. З ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ст. 234 ЦК України фіктивним є право чин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим право чином.

Фіктивний право чин характеризується тим, що сторони вчиняють такий право чин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний. При вчиненні фіктивного право чину сторони мають інші цілі, аніж ті, що передбачені право чином.

Підстави, на які посилається представник Позивача для визнання Договору позики фіктивним є недоведеними, та такими, що не грунтуються на нормах цивільного законодавства України.

Позивач за первісним позовом не довів належними доказами, що у сторін не було волі до укладення Договору позики, а фіктивність обгрунтував лише тим, що ОСОБА_4 скористався своїм правом на захист та звернувся до суду щодо розподілу зобов'язань, в зв'язку з чим начебто змовився з ОСОБА_6 та штучно створив борг. Інших, фактичних підстав визнання спірного Договору позики саме фіктивним, Позивачем не надано суду. Отже позивач повинен довести суду відсутність в учасників право чину наміру створити юридичні наслідки.

Натомість, спірний договір позики був укладений на підтвердження отримання грошових коштів, а отже за даним договором майно було фактично передано.

Отже, після передачі коштів та укладення договору позики у позикодавця виникають лише права, а саме на повернення позики в порядку визначеному договором.

Водночас, відповідач -2 здійснює всі дії, щодо досягнення правового результату, у відповідності до порядку встановленого для виконання рішень суду та забезпечення свого права на повернення позики наданої відповідачу-1.

Таким чином, враховуючи, що факт передачі коштів за договором позики та здійснення дій відповідачем -2 направлених на настання правового результату доводяться належними доказами, які містять в матеріалах справи, підстав для визнання спірного договору позики фіктивним у суду не має., оскільки вимоги позивача за зустрічним позовом про визнання договору позики від 24.09. 2003 року недійсним як з підстав ст. 65 СК України так і ст. 234 ЦК України є таким, що не грунтуються на нормах законодавства та не підтверджені належними та допустимими доказами.

Згідно зі ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Стаття 12 ЦК України передбачає, що особа вільно, на власний розсуд, обирає способи захисту цивільного права.

Як правило, особа, права якої порушено, може скористатись не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Спосіб захисту порушеного права частіше за все визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. Під способом захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст. 16 ЦК України.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

На підставі вищенаведеного та керуючись ст. ст. 3, 203, 209, 215,234, 638, 1047 ЦК України, ст. 65 СК України, ст. ст. 3, 10, 11, 13, 58 - 60, 88, 169, 209, 212- 218, 222 ч.3, 294 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа: ОСОБА_6 про поділ зобов»язань подружжя за договором позики та за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, ОСОБА_6 про визнання договору недійсним з підстав його фіктивності , відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва через Дарницький районний суд протягом 10 днів з дня його проголошення . Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст рішення виготовлено 04 липня 2016 року.

СУДДЯ Л.К. ЛЕОНТЮК