АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Головуючий у 1 інстанції Шевчук А.В.
№22-ц/796/4379/2016 Доповідач Кравець В.А.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 липня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого Кравець В.А.,

суддів Качана В.Я., Желепи О.В.,

за участю секретаря Дуки В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 21 січня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_3, яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_4 до ОСОБА_1, третя особа ОСОБА_5 про визначення порядку користування житловим приміщенням та

за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_1, ОСОБА_3 про визначення порядку користування житловим приміщенням,

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2014 року ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_4звернулася до суду із зазначеним позовом, в якому просила визначити порядок користування квартирою АДРЕСА_3, виділивши у користування їй окрему кімнату площею 17.4 кв. м., виділивши у користування ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, окрему кімнату площею 11.5 кв.м. та виділивши ОСОБА_1 окрему кімнату площею 17.9 кв.м., приміщення кухні, вбиральні, ванної кімнати, коридору, лоджії залишити в загальному користуванні ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_1, зобов'язати ОСОБА_1 не чинити перешкод у користуванні ОСОБА_3 та ОСОБА_4 кімнатами площею 17.4 та 11.5 кв.м. та приміщеннями кухні, вбиральні, ванної кімнати, коридору, лоджії та зобов'язати ОСОБА_1 припинити здійснювати відео спостереження (відео зйомку) у приміщенні квартири та заборонити здійснювати відеоспостереження (відео зйомку) за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 без їх згоди.

В мотивування вимог посилалася на те, що 24.04.2003 року була вселена за згодою власника ОСОБА_1 у якості піднаймача до квартири АДРЕСА_1. Згодом, між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 зареєстровано шлюб, у якому в 2006 році народився син ОСОБА_4, який також був зареєстрований у спірній квартирі. В серпні 2014 року ОСОБА_1 прибув у спірне помешкання та самовільно зайняв кімнату, у якій раніше проживала позивач, встановивши замок на вхідні двері до кімнати та табличку «кімната ОСОБА_1», а також, незважаючи на протести позивача, встановив камеру відеоспостереження і сигналізацію.

Вважає, що вона та її малолітня дитина мають такі ж права і обов'язки як наймач та члени його сім'ї, при цьому вони позбавлені власником квартири можливості повноцінно користуватися займаним жилим приміщенням, відпочивати та знаходяться під постійним емоційним тиском.

У грудні 2014 року третя особа ОСОБА_5 звернулася до суду із позовом, в якому просила визначити порядок користування квартирою АДРЕСА_4, виділивши їй у користування окрему кімнату площею 17.4 кв. м., приміщення кухні, вбиральні, ванної кімнати, коридору, лоджії залишити в загальному користуванні та зобов'язати ОСОБА_3 не чинити перешкоди у користуванні ОСОБА_5 кімнати площею 17.4 кв. м. та приміщенням кухні, вбиральні, ванної кімнати, коридору, лоджії.

Свої вимоги мотивувала тим, що вона є матір'ю власника квартири АДРЕСА_1 - ОСОБА_1 та зареєстрована у вказаному помешканні з 07.06.2012 року як член сім'ї. Власного житла ОСОБА_5 не має і лише в літній період проживає на дачі. За твердженням ОСОБА_5 той факт, що її колишня невістка ОСОБА_3 і онук ОСОБА_6 на даний момент проживають в спірній квартирі, не дає їм права на визначення порядку користування житловим приміщенням шляхом виділення конкретних кімнат за рахунок інших 7-ми осіб, які також зареєстровані в квартирі та мають рівні права на користування кімнатами та приміщеннями загального користування.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 21 січня 2016 року позов задоволено частково.

Зобов'язано ОСОБА_1 не чинити перешкод ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у користуванні, на рівні з іншими членами сім'ї власника, кімнатами 17,4 кв.м. та 11,5 кв.м., а також приміщеннями кухні, вбиральні, ванної кімнати, коридору, лоджії в квартирі АДРЕСА_1.

В задоволенні іншої частини вимог - відмовлено.

В задоволенні позову ОСОБА_5 - відмовлено.

Вирішено питання судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову, посилаючись на те, що суд ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, не з'ясувавши дійсні обставини спору.

Вказує, що суд не звернув увагу на той факт, що відповідно до наявних в матеріалах справи актів обстеження житлово-побутових умов, а ні на час подання позовної заяви, а ні під час самого розгляду справи ними не встановлено жодних перешкод з боку відповідача відносно користування ОСОБА_3 спірною квартирою. При винесенні рішення не взято до уваги той факт, що шлюбні стосунки між позивачем та відповідачем припинено. Спільним господарством та побутом вони не пов'язані. Відповідно до Акту обстеження житлово-побутових умов від 10.11.2015 року ОСОБА_3 на час розгляду справи проживає за іншою адресою.

Крім того, позивачем вимога про усунення перешкод у користуванні кімнатами площею 17,4 кв.м. та 11,5 кв.м. та приміщеннями кухні, вбиральні, ванної кімнати, коридору, лоджії, на рівні з іншими членами сім'ї власника взагалі не заявлялась. Отже, ухвалюючи оскаржуване рішення суд першої інстанції вийшов за межі заявлених позовних вимог, що є порушенням принципу диспозитивності цивільного процесу. Задовольняючи вимогу щодо зобов'язання відповідача не чинити ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перешкоди у користуванні кімнатами площею 17,4 кв.м. та 11,5 кв.м., суд першої інстанції фактично визначив порядок користування квартирою, і виділивши в користування позивачу окрему кімнату тим самим, штучно створивши ОСОБА_1 перешкоди у здійснення ним права користування своїм майном.

Вважає, що суд безпідставно не зупинив провадження у справі, оскільки позовні вимоги про усунення перешкод в користуванні жилим приміщенням є похідними від права на проживання. Позивач не проживає в квартирі. Даний факт визнаний сторонами та не потребує доведення.

Також вказав на те, що проживанню дитини з батьком в його квартирі останній ніколи не чинив перешкод, а навпаки створив всі умови для життєдіяльності сина, про що свідчать, зокрема, акти обстеження житлово-побутових умов служби у справах дітей Оболонської районної в м. Києві держаної адміністрації, які були складені як до подання позову, так і після прийняття рішення у справі.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та його представник апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити з вищевказаних підстав.

Представники позивача ОСОБА_3 проти апеляційної скарги заперечували, просили рішення суду у справі залишити без зміни.

Заслухавши доповідь судді Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходивіз доведеності обставин, зазначених у позові про те, що відповідач ОСОБА_1 чинить позивачу та малолітньому ОСОБА_4 перешкоди у користуванні квартирою.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Частиною 1 ст.303 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом встановлено, що згідно Свідоцтва про право власності від 07.12.2001 року квартира АДРЕСА_1 на праві приватної власності належить ОСОБА_7 (а.с. 8).

Сторонами по справі не заперечувалося, що ОСОБА_7 надав згоду на вселення в належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_3, яка 24.04.2003 року вселилася у вказане помешкання.

У липні 2004 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було зареєстровано шлюб, у якому в 2006 році народився син ОСОБА_4 (а.с. 6,7).

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 05.12.2013 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 розірвано (а.с. 10,11).

Відповідно до Свідоцтва про право власності квартира АДРЕСА_2 у Києві складається з 3-ох кімнат житловою площею 46,80 кв.м. та загальною площею 96,10 кв.м.

Згідно довідки Фрма № 3 КК «Центр комунального сервісу» від 20.01.2016 року №89/215 в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані: власник - ОСОБА_1 з 13.10.2005 року; брат - ОСОБА_8 з 05.09.2002 року; дружина брата - ОСОБА_9 з 04.11.2004 року; колишня дружина - ОСОБА_10 з 04.07.2002 року; колишня дружина - ОСОБА_3 з 24.04.2003 року; мати - ОСОБА_5 з 07.06.2012 року; сестра ОСОБА_11 з 28.07.2005 року; син - ОСОБА_4 з 31.08.2006 року (a.c.9).

У разі виникнення спору між власником та членами його сім'ї суд повинен врахувати, що право члена сім ї власника на користування житлом є сервітутним правом.

Так, відповідно до висновків, що містяться в ухвалах у справах: № 6- 10723св08, № 6-2778св08, № 6-55662св10, право члена сім'ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно. Виникнення права членів сім'ї власника будинку на користування будинком та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку права власності на цей будинок.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право на справедливий суд, зокрема кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом,встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Згідно зі ст. ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Отже, на відповідачеві також лежить процесуальний обов'язок доказування своїх доводів і заперечень.

Крім того, у ч. 4 ст. 60 ЦПК України визначено, що доказування (а, отже, і рішення суду) не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Згідно положень ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї.

Право на користування жилим приміщенням членів сім'ї власника будинку і наймачів регулюється різними нормами. Зокрема, права і обов'язки членів сім'ї власника будинку регулюються ст. ст. 156, 157 ЖК УРСР, а права і обов'язки наймачів - ст. ст. 158 - 170 ЖК УРСР, а також гл. 59 ЦК України.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові № 6-158цс 14 від 5 листопада 2014 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

«Член сім'ї» - це «наскрізний» суб'єкт декількох галузей права». При цьому в різних галузях права, а нерідко і в окремих нормативних актах у межах однієї галузі коло членів сім'ї визначається по-різному. У свою чергу, залежно від вирішення питання про суб'єктний склад сім'ї визначається коло учасників сімейних відносин, носіїв комплексу сімейних особистих та майнових прав і обов'язків.

Поняття близьких родичів та членів сім'ї міститься у п. 1 ч. 1 ст. 3 КПК. До них зокрема, належать: чоловік, дружина, батько, мати, вітчим, мачуха, син, дочка, пасинок, падчерка, рідний брат, рідна сестра, дід, баба, прадід, прабаба, внук, внучка, правнук, правнучка, усиновлювач чи усиновлений, опікун чи піклувальник, особа, яка перебуває під опікою або піклуванням, а також особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом і мають взаємні права та обов'язки, у тому числі особи, які спільно проживають, але не перебувають у шлюбі.

Відповідно до ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Дитина належить до сім'ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає.

Оскільки ОСОБА_1 є власником квартири, то ОСОБА_3 має право на проживання у цій квартирі як члени сім'ї власника та за наявності підстав захищати своє право користування квартирою шляхом звернення до суду із відповідним позовом.

Відповідно до статей 9, 156, 157 ЖК сам факт припинення сімейних відносин з власником (власниками) квартири не позбавляє колишніх членів його (їх) сім'ї права користуватися займаним приміщенням.

За правилами ч. 1 ст. 405 ЦК України, житлове приміщення, яке мають право займати члени сім'ї власника житла, визначаються його власником.

ОСОБА_3 не є співвласником спірної квартири, її право користування є похідним від права власності ОСОБА_1, а тому саме він як власник квартири, має визначити якою кімнатою вона та малолітній ОСОБА_4 буде користуватись.

Колегія суддів погоджується з тим, що між сторонами існують спори щодо користування квартирою, оскільки це доведено відповідними доказами, які в силу ст.57 ЦПК України є належними та допустимими у розрізі даного позову.

Твердження апелянта про те, що суд першої інстанції вийшов за межі заявлених позовних вимо, усунувши перешкоди у користуванні кімнатами площею 17,4 кв.м. та 11,5 кв.м. та приміщеннями кухні, вбиральні, ванної кімнати, коридору, лоджії, на рівні з іншими членами сім'ї власника, є безпідставними, оскільки відповідно до ст. 214 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Таким чином, оскільки норма ст. 156 ЖК УРСР передбачає, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, резолютивна частина оскаржуваного рішення є правильною.

Рішення в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_5 та відмови у задоволенні частини вимог ОСОБА_3 не оскаржувалося, а тому є таким, що набрало законної сили.

В силу ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відсутні в апеляційній скарзі доводи, які б давали підстави до скасування рішення суду, оскільки при розгляді справи у апеляційному суді скаржник не надав будь - яких переконливих доказів на спростування висновків суду першої інстанції.

Отже, суд першої інстанції всебічно і об'єктивно дослідив всі обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й постановив рішення, що відповідає вимогам закону.

Рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.218, 303,304,307,308, 313-315,317 ЦПК України, колегія суддів -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 21 січня 2016 року в справі залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги до цього суду.

Головуючий

Судді