Справа № 361/7286/15-ц Головуючий у І інстанції Петришин Н. М.
Провадження № 22-ц/780/3776/16 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 4 11.07.2016
УХВАЛА

Іменем України

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого:ОСОБА_1,
суддів:ОСОБА_2, ОСОБА_3,
при секретарі:ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 27 квітня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_5 про розподіл спільного майна подружжя, -

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2015 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про розподіл спільного майна подружжя.

В обґрунтування позову вказував, що 30 липня 2005 року між ним та відповідачем зареєстровано шлюб у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Лівобережного РУЮ в м. Києві, актовий запис №939 і цей шлюб було розірвано 03.03.2011 року.

За час офіційного шлюбу, сторони за рахунок коштів спільного сімейного бюджету придбали квартиру АДРЕСА_1 а, в м. Бровари, Київської області, загальною площею 94,6 кв.м., але покупцем даної квартири, за їхньою взаємною згодою, була зазначена ОСОБА_5, яка за договором купівлі - продажу є власником цього нерухомого майна.

Також, в спільній сумісній власності подружжя перебуває автомобіль марки Hyundai getz, легковий хетчбек-В, 2010 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1.

Просив визнати обєктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_6 та ОСОБА_5 квартиру №11 по вулиці Шолом - Алейхема, буд. 63-а, в м. Бровари, Київської області, загальною площею 94,6 кв.м. та автомобіль марки Hyundai getz, легковий хетчбек-В, 2010 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1; визнати за позивачем право власності на 1/2 частину спірної квартири та на 1/2 частину спірного автомобіля.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 27 квітня 2016 року позов задоволено.

Визнано обєктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_6 та ОСОБА_5 квартиру №11 по вулиці Шолом - Алейхема, буд. 63а, в м. Бровари, Київської області, загальною площею 94,6 кв.м. та автомобіль марки Hyundai getz, легковий хетчбек-В, 2010 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1.

Визнано за ОСОБА_6, право власності на 1/2 частину квартири №11 по вулиці Шолом - Алейхема, буд. 63а, в м. Бровари, Київської області, загальною площею 94,6 кв.м.

Визнано за ОСОБА_6, право власності на 1/2 частину автомобіля марки Нуundаі getz, легковий хетчбек-В, 2010 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог, посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення учасників процесу, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається із матеріалів справи, що 30 липня 2005 року Лівобережним відділом реєстрації шлюбів міста Києва з державним Центром розвитку сімї зареєстровано шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_7, прізвище дружини після реєстрації шлюбу ОСОБА_6.

Від спільного шлюбу сторони дітей не мають.

Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу серії 1-БК №119569 шлюб між сторонами розірваний 03 березня 2011 року.

Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 15 квітня 2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_8, ОСОБА_5 придбана двокімнатна квартира АДРЕСА_2 - Алейхема в м. Бровари, загальною площею 94, 60 кв.м., (а.с. 81).

Із повідомлення АТ Астра Банку від 27.03.2013 року видно, що ОСОБА_9 було надано кредит відповідно до кредитної угоди 53901 від 25.11.2010 року, де заставою виступає авто Нуundаі getz, легковий хетчбек-В, 2010 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1. Станом на 27.03.2013 року заборгованість за кредитом повністю погашена. (а.с. 55)

Відповідно до довіреності від 17 липня 2012 року ОСОБА_6 уповноважив ОСОБА_10 вчиняти дії щодо розпорядження автомобілем марки Hyundai getz, легковий хетчбек-В, 2010 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1.

Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії СХТ 223703 дата першої реєстрації автомобіля марки Hyundai getz, легковий хетчбек-В, 2010 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 є 23.11.2010 року; ОСОБА_5 зазначена власником з дати реєстрації: 03.07.2015 рік.

Вказані обставини підтверджуються матеріалами справи.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що спірний житловий будинок та спірний автомобіль були придбані під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, а тому вказане майно є спільною сумісною власністю подружжя й підлягає поділу між ними, виходячи із засад рівності часток.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах закону.

Відповідно до положень ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частка майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ст. 70 СК України).

У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року "Про практику застосування законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ майна подружжя" судам роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Статтею 57 СК передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Оскільки законодавцем презюмується виникнення права спільної сумісної власності щодо майна, набутого подружжям у шлюбі, то обов'язок з доведення тієї обставини, що майно, придбане у шлюбі, є особистою власністю одного з подружжя, покладено на останнього.

Отже, установивши, що спірний житловий будинок та спірний автомобіль були придбані під час перебування у зареєстрованому шлюбі, колегія суддів вважає, що висновки суду про те, що вказане майно є спільною сумісною власністю подружжя й підлягає поділу між ними, виходячи із засад рівності часток, є правильними.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_5 посилається на те, що квартиру було придбано за кошти її матері ОСОБА_11

Проте, надані відповідачем довіреність на продаж земельної далянки на ім»я ОСОБА_5 (а.с.32) та договір купівлі-продажу (а.с.30) вказаної земельної ділянки між ОСОБА_11 (мати відповідачки) та ОСОБА_12, не підтверджують факт купівлі спірної квартири саме за гроші отримані від продажу земельної ділянки ОСОБА_11, а тому вони вірно не були прийняті судом першої інстанції, як належні та допустимі докази, оскільки не містять такої інформації.

Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною 1 ст. 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно із ч.2 ст.59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

У пункті 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" судам роз'яснено, що виходячи зі змісту ст.59 ЦПК України та з урахуванням положень ч.1 ст.218 ЦК України, не може стверджуватися показаннями свідків наявність правовідносин, що виникають з правочинів, для яких законом установлено письмову форму.

Отже, місцевий суд, правомірно не прийняв до уваги вказані докази, оскільки показання свідків не є належним доказом передачі грошових коштів, а матеріали справи не містять інших належних та допустимих доказів на підтвердження даних обставин.

Крім того, у відповідності до вимог ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Як зазначалося вище, виникнення права спільної сумісної власності щодо майна, набутого подружжям у шлюбі законодавцем презюмується, тому обов'язок з доведення тієї обставини, що майно, придбане у шлюбі, є особистою власністю одного з подружжя, покладено на останнього.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_5 із зустрічним позовом до суду про визнання спірної квартири її особистою власністю на підставі ст. 57 СК України не зверталася, вказані вимоги не були предметом судового розгляду та рішення суду по них не ухвалювалось.

Що ж стосується доводів апеляційної скарги про застосування строків позовної давності, то вони також, колегіє суддів розцінюються критично і не підлягають задоволенню, виходячи із наступного.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Формулювання загального правила щодо початку перебігу позовної давності пов'язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об'єктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини.

Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права.

Обов'язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача.

З матеріалів справи видно, що ОСОБА_6 звернувся до суду із позовом про поділ майна подружжя 16 жовтня 2015 року, в межах трирічного строку після порушення відповідачкою його прав, оскільки саме з 03 липня 2015 року відповідачка стала власником спірного автомобіля.

Таким чином, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, висновки суду є обґрунтованими, передбачених законом підстав для його скасування при апеляційному розгляді не встановлено.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір, повно та всебічно з'ясував обставини справи, надані сторонами докази, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, дійшов правильного висновку про задоволення позову і ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційна скарга підлягає відхиленню.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308, 313, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 27 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Р.В.Березовенко

Судді: Н.С.Воробйова

ОСОБА_3