АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження:№ 22ц/790/3960/16 Головуючий 1 інст. Скотар А.Ю.
Справа № 643/2314/16-ц Доповідач Карімова Л.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного

суду Харківської області в складі:

головуючого - Карімової Л.В.,

суддів колегії: ОСОБА_1,

ОСОБА_2,

за участю секретаря Баранкової В.В.

розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за

апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 15 квітня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Приватного акціонерного товариства «Пласт Маркет», третя особа: ОСОБА_4 про визнання правочину недійсним,

ВСТАНОВИЛА:

01 березня 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства (ОСОБА_5) «Пласт Маркет» про визнання недійсним пункту 2 наказу ОСОБА_5 «Пласт Маркет» № 3-к від 27.03.2015 року як незаконного.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що цим наказом директора ОСОБА_5 «Пласт Маркет» з посади головного бухгалтера товариства звільнена ОСОБА_4 з зазначенням в п. 2 наказу виплати ОСОБА_4 компенсації за невикористану відпустку за період з 01.12.2005 до 26.03.2015.

Вважав, що п.2 цього наказу є недійсним, оскільки ОСОБА_4 працювала в ОСОБА_5 «Пласт Маркет» за сумісництвом, що відповідно до положень ст.ст. 2, 19 Закону України «Про оплату праці», ст. 102-1 КЗпП України, п. 14 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», виключає можливість отримання останньою будь-яких інших, ніж оплата за фактично виконану роботу, виплат, в тому числі компенсації за невикористану відпустку.

Представник позивача підтримуючи позовні вимоги, зазначав, що ОСОБА_3 є колишнім директором ОСОБА_5 «Пласт Маркет», який був поновлений на посаді на підставі рішення Ленінського районного суду м. Харкова, ухваленому в лютому 2016 року, однак зазначене рішення до виконання не предявлялось. Даний позов направлений на захист інтересів позивача, до якого, в разі виплати компенсації ОСОБА_4 на підставі незаконного наказу, може звернутись відповідач з позовом про відшкодування завданої матеріальної шкоди в порядку регресу.

Представник відповідача ОСОБА_5 «Пласт Маркет» позовні вимоги визнав за заявленими підставами , подавши відповідну заяву.

Представник третьої особи ОСОБА_4 заперечував проти задоволення позову, посилаючись на те, що наказ не є правочином, тому не може бути визнаний недійсним, а ОСОБА_3 взагалі не може звертатись до суду з цим позовом, так як його права оспорюваним наказом не порушені. ОСОБА_3 не поновлений на посаді директора ОСОБА_5 «Пласт Маркет», оскільки останній не звертався до органів ВДВС із заявою про виконання судового рішення.

РішеннямМосковського районного суду м. Харкова від 15 квітня 2016 року позов ОСОБА_3 залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, недоведеність тих обставин, які суд вважав встановленими, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати це рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення його позову.

В судовому засіданні апеляційної інстанції представник ОСОБА_5 «Пласт Маркет» подав письмову заяву про визнання апеляційної скарги та просив задовольнити її.

Вислухавши пояснення учасників процесу, що зявилися до суду апеляційної інстанції, перевіривши відповідно до вимог ч.1 ст. 303 ЦПК України матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що права позивача як фізичної особи чи колишнього керівника ОСОБА_5 «Пласт Маркет» оспорюваним ним наказом не порушені, а обраний ним спосіб захисту не відповідає вимогам закону.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду першої інстанції ґрунтуються на законі та матеріалах справи.

Як свідчать останні ОСОБА_3 є колишнім директором ОСОБА_5 «Пласт Маркет», поновлений на роботі на підставі рішення суду, однак яке на час розгляду справи не виконано, що не заперечувалося в судовому засіданні апеляційної інстанції представниками сторін.

Оспорюючи наказ директора ОСОБА_5 «Пласт Маркет» № 3-к від 27.03.2015 року в частині зазначення виплати ОСОБА_4 як звільненому працівникові цього товариства компенсацію за невикористану відпустку, ОСОБА_3 посилався на те, що його права як працівника цього товариства та акціонера порушуються.

При цьому ОСОБА_3 посилався й на порушення відповідачем ОСОБА_5 «Пласт Маркет» вимог чинного законодавства при виданні цього наказу, і просив визнати його недійсним як правочин.

Визнання правочину недійсним як спосіб захисту цивільних прав і цивільних інтересів застосовується у випадках, коли необхідно відновити становище, що існувало до укладення правочину з порушенням умов необхідних для чинності правочину.

Між тим, враховуючи вимоги ст.ст. 3, 21 КЗпП України, спірні правовідносини є трудовими, оскільки виникли між ОСОБА_5 «Пласт Маркет» та його працівником ОСОБА_4 на підставі трудового договору, та регулюються трудовим законодавством.

В судовому засіданні апеляційної інстанції представники сторін зазначали, що між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 «Пласт Маркет» існує спір в Чугуївському міському суді Харківської області щодо стягнення на користь ОСОБА_4 вищезазначених компенсаційних сум за невикористану відпустку.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що факт порушення особистих прав позивача - фізичної особи, які підлягають захисту в судовому порядку в обраний ним спосіб, не встановлений.

Як вбачається з матеріалів справи позивач ОСОБА_3 є акціонером ОСОБА_5 «Пласт Маркет» і фактично звернувся до суду в інтересах цього товариства, про що свідчать подані представником ОСОБА_5 «Пласт Маркет» заяви про визнання позову та апеляційної скарги.

Разом з тим відповідно до ч. 3 ст. 38 ЦПК юридичних осіб представляють їхні органи, що діють у межах повноважень, наданих їм законом, статутом чи положенням, або їх представники.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 42 ЦПК повноваження представника юридичної особи посвідчується довіреністю юридичної особи або документами, що посвідчують службове становище і повноваження її керівника.

Ст. 44 ЦПК передбачено, що представник, який має повноваження на ведення справи в суді, може вчиняти від імені особи, яку він представляє, усі процесуальні дії, що їх має право вчиняти ця особа.

Згідно з розясненнями, викладеними в п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 13 «Про практику розгляду судами корпоративних спорів», акціонери (учасники) господарського товариства не вправі звертатися до суду за захистом прав та інтересів інших акціонерів (учасників) господарського товариства та самого товариства поза відносинами представництва, а також обґрунтовувати свої вимоги порушенням прав інших акціонерів (учасників) товариства.

У звязку із зазначеним доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 про те, що судом першої інстанції порушені норми матеріального права, а саме вимоги ст. 71 Закону україни « Про акціонерні товариства», та не досліджена така важлива обставина - його статус як акціонера ОСОБА_5 «Пласт Маркет» , який надає йому право претендувати на частину прибутку, а безпідставні та незаконні витрати товариства спрямовані на штучне зменшення цього прибутку, колегія суддів вважає безпідставними.

Також є безпідставними й посилання представника ОСОБА_3 в судовому засіданні апеляційної інстанції, який підтримав позицію відповідача щодо порушення судом першої інстанції вимог ст. 174 ЦПК України, який не ухвалив рішення про задоволення позову у звязку з визнанням відповідачем позову.

Відповідно до ч.4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Оскільки судом першої інстанції зроблений обґрунтований висновок про відсутність законних підстав для задоволення позову ОСОБА_3, підстав для застосування вимог ст. 174 ЦПК України не було. При цьому відсутність ухвали суду першої інстанції про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову як окремого процесуального документу, не є підставою відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України для скасування або зміни рішення суду першої інстанції, оскільки це порушення не призвело до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п.1.ч.1 ст. 307, ст. ст. 308, 313 - 315, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу відхилити.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 15 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання цією ухвалою законної сили.

Головуючий:

Судді: