Справа № 369/1770/16-ц Головуючий у І інстанції Пінкевич Н. С.
Провадження № 22-ц/780/3301/16 Доповідач у 2 інстанції Фінагєєв В. О.
Категорія 26 05.07.2016
УХВАЛА

Іменем України

05 липня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Апеляційного Суду Київської області в складі:

Головуючого судді Фінагєєва В.О.,

суддів Кашперської Т.Ц., Поліщука М.А.,

за участю секретаря Якимчук Ю.С.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 31 березня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення коштів, -

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом та просив стягнути з ОСОБА_3 на його користь кошти в розмірі 14 300 грн. за прострочення виконання грошового зобов'язання.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що за рішенням суду з відповідача стягнуто заборгованість в розмірі 12 726 грн. До цього часу рішення суду не виконано. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє зобов'язальних правовідносин та не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання. На підставі ст. 625 ЦК України відповідач повинен відшкодувати борг за період з січня 2010 року по 31 грудня 2014 року з урахуванням індексу інфляції в розмірі 14 300 грн.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 31 березня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити. В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач зазначає, що позивач дійсно отримував кошти від відповідача, однак вони не мають жодного відношення до рішення суду від 03 вересня 2009 року. Між сторонами було укладено договір про збільшення позовної давності.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу відхилити, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10 липня 2009 року задоволено частково позов ОСОБА_2 та стягнуто з ОСОБА_3 борг в розмірі 10 000 грн., 100 000 грн. неустойки, 2 230 грн. боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов'язання, 3 % річних від простроченої суми в розмірі 366 грн. та 30 грн. витрат на ІТЗ, всього 112 626 грн.

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 13 жовтня 2009 року вищевказане рішення змінено в частині стягнення неустойки та зменшено суму до 100 грн.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження поважності причин пропуску строку позовної давності або неможливості дізнатись про часткове погашення боргу та не заявлено клопотання про його поновлення. Відповідач подав суду заяву про застосування наслідків пропуску строку позовної давності, що є підставою для відмови в задоволенні позову в частині вимог з січня 2010 року по лютий 2013 року. ОСОБА_2 нарахував інфляційні втрати на всю суму заборгованості та на весь період до погашення боргу. Враховуючи щомісячне погашення заборгованості боржником, що відповідно зменшувало суму заборгованості, іншого розрахунку позивач не надав, вимоги не уточнив, в судове засідання не з'явився, тому у задоволенні позовних вимог про стягнення інфляції на суму боргу в 10 000 грн. за період з лютого 2013 року по грудень 2014 року суд відмовив.

Колегія суддів погоджується по суті з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу.

Так, у частині п'ятій ст. 11 ЦК України визначено, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникнути з рішення суду.

Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов'язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов'язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду.

Враховуючи зазначене, ОСОБА_2 має право на стягнення інфляційних втрат у зв'язку з несвоєчасним виконання рішення суду відповідачем.

Однак, відповідно до вимог ст. ст. 257, 261 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Так, з матеріалів справи вбачається, що рішення суду, яким стягнуто на користь ОСОБА_2 заборгованість у розмірі 12 726 грн., набрало законної сили 13 жовтня 2009 року, а, отже з цього часу почав обраховуватися строк позовної давності.

Позивач, знаючи про порушення своїх прав, пов'язаних з несвоєчасним виконанням рішення суду, яке в примусовому порядку не виконувалось та до виконання не зверталось, жодних вимог до відповідача до 24 лютого 2016 року не пред'являв.

З початку не виконання відповідачем рішення, а саме 13 жовтня 2009 року до дня звернення до суду - 24 лютого 2016 року пройшло більше шести років. До ухвалення судом першої інстанції рішення 28 березня 2016 року ОСОБА_3 заявив клопотання про застосування строку позовної давності (а.с.14).

Посилання апелянта на збільшення між сторонами строку позовної давності є безпідставними. Так, в договорі про збільшення тривалості позовної давності від 01 червня 2007 року, що надано позивачем до суду апеляційної інстанції, зазначено, що строк позовної давності по позовних вимогах, пов'язаних з поверненням ОСОБА_3 ОСОБА_2 основного боргу, неустойки та врахування інфляції збільшено до 31 грудня 2013 року.

Вказаний договір стосувався вимог щодо основного зобов'язання. У 2009 році ОСОБА_2 реалізував своє право та звернувся до суду з позовом і на його користь з відповідача було стягнуто суму основного боргу, неустойку та інфляційні збитки.

За таких обставин, висновки суду першої інстанції відповідають фактичним обставинам справи, рішення суду є законним та обґрунтованим, ґрунтується на наявних у матеріалах справи доказах, а тому підстави для його скасування відсутні.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 304, 307, 308, 313-314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 31 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий: Фінагєєв В.О.

Судді: Кашперська Т.Ц.

Поліщук М.А.