УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 серпня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

Мазур Л.М., Завгородньої І.М., Писаної Т.О.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до державного підприємства «Смоли» про визнання дій незаконними, стягнення невиплаченої винагороди за вислугу років та відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 26 січня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 травня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2015 року ОСОБА_4 звернулась до суду з указаним позовом, який уточнила в процесі розгляду справи, та остаточно просила визнати незаконними дії державного підприємства «Смоли» (далі - ДП «Смоли») щодо ненарахування та невиплати їй винагороди за вислугу років у період з 01 липня 2014 року по 17 серпня 2015 року, стягнути на її користь невиплачену винагороду за вислугу років у розмірі 12 591 грн 60 грн. та моральну шкоду у розмірі 3 000 грн.

На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_4 посилалась на те, що вона з 1998 року працювала на ДП «Смоли» на різних посадах, 16 квітня 2014 року була звільнена за власним бажанням, а 01 липня 2014 року - прийнята на посаду радника директора з комерційної роботи ДП «Смоли», проте після повернення її на роботу до ДП «Смоли» виплата винагороди за вислугу років не була їй відновлена, у зв'язку із чим вона просила задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Рішенням Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 26 січня 2016 року з урахуванням ухвали цього ж суду від 01 березня 2016 року про виправлення описки у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 травня 2016 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 відхилено, рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 26 січня 2016 року залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно із ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суди попередніх інстанцій, відмовляючи у задоволенні позову, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст.ст. 57, 212 ЦПК України), правильно встановили характер правовідносин сторін у справі, застосувавши норми матеріального права, які їх регулюють, та виходили з приписів діючого на підприємстві Колективного договору, Положення про порядок виплати винагороди за вислугу років працівникам підприємства, а також оцінивши прийняте комісією підприємства рішення щодо надбавки відносно позивачки (протокол № 5), відповідно до якого відсутні підстави для встановлення їй безперервного стажу роботи на підприємстві, оскільки позивачка 16 квітня 2014 року звільнилася з підприємства за власним бажанням, а 01 липня 2014 року знову прийнята на роботу, у зв'язку із чим її стаж роботи на підприємстві не можна вважати безперервним, а тому суди дійшли обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

При цьому судами правильно вмотивовано свої висновки тим, що згідно з Положенням про порядок виплати винагороди за вислугу років працівникам підприємства, рішення щодо встановлення відповідної винагороди приймається комісією, створеною відповідним наказом на підприємстві, а тому відповідач при прийнятті рішення про відмову у встановленні такої винагороди позивачці діяв у межах власної компетенції, встановленої діючим на підприємства Колективним договором (п. п. 4, 16). Крім того, у п. 2 Положення визначено, що у стаж роботи, який дає право на одержання надбавки, включається час безперервної роботи на підприємстві, а у п. 16 визначено, що безперервний стаж для виплати надбавки визначається комісією (а. с. 14-16).

Докази та обставини, на які посилається заявник в касаційній скарзі, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами попередніх інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваних рішень та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів попередніх інстанцій щодо їх оцінки.

На підставі вищевикладеного та керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 26 січня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: Л.М. Мазур

І.М. Завгородня

Т.О. Писана