Справа № 450/668/15 Головуючий у 1 інстанції: Данилів Є.О.
Провадження № 22-ц/783/3606/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 В. І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 червня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі: головуючого судді Берези В.І., суддів: Бойко С.М., Штефаніци Ю.Г., за участю секретаря судового засідання Брикайло М.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 ОСОБА_3, на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 9 березня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості,-

в с т а н о в и л а:

оскаржуваним рішенням в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду оскаржила представник ОСОБА_2 ОСОБА_3,просить таке скасувати та постановити нове, яким позов задовольнити.

В апеляційній скарзі зазначає, що рішення ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального права. Мотивує тим, що договір позики містить усі істотні умови, окрім дати укладення договору. Вказує і на те, що відповідачка ОСОБА_4 визнала позов, що не суперечило закону та не порушувало прав, свобод та інтересів інших осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача - апелянта, відповідачів ОСОБА_4, ОСОБА_5, перевіривши матеріали справи, межі і доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.

Як видно з вимог за позовною заявою, позивач (мати), з урахуванням її уточнення, просила стягнути з ОСОБА_4 (доньки) та ОСОБА_5 (колишнього зятя) 69 000 доларів США , що еквівалентно 1499 370,00 грн. у рівних частках за договором позики від 29 травня 2008 року, вказувала на ту обставину, що 29.05.2008 року відповідач ОСОБА_4 позичила у неї, позивача, 69 000 дол. США та зобов»язувалась повернути борг до 31 грудня 2014 року, позика здійснена в інтересах на той час сім»ї двох відповідачів, кошти не повернуті.

Як встановлено в суді апеляційної інстанції з пояснень відповідачів, такі є колишнім подружжям, на даний час розлучені , між ними існують майнові спори, в т. ч. і щодо коштів, витрачених на погашення кредиту, а тому відповідач ОСОБА_4 виникнення зазначеної у справі розписки пояснювала здійсненням позики саме для погашення кредиту та зазначала, що кошти належали матері від продажу квартири.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що позивач в судове засідання оригінал боргового документа не представила, а з представленої копії боргової розписки не вбачається відображення усіх істотних умов договору, немає відомостей про дату отримання відповідачем ОСОБА_4 позики, тому зробив висновок про необґрунтованість та безпідставність заявленого позову.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується і колегія суддів.

Так, відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого сам роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

При цьому, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Частиною першою та другою статті 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Як убачається із положень вищевказаних норм матеріального права, договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

При цьому, згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, частина 2 статті 1047 ЦК України допускає пред'явлення на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей.

Таким чином, документом, що підтверджує укладення саме договору позики і фіксуючим передачу грошових коштів може виступати розписка, яка повинна бути оформлена також у письмовій формі. Однак такий доказ повинен містити в собі визначені законом і сторонами істотні умови правочину.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Зокрема, у розписці повинно бути зазначено, що грошові кошти передаються саме в якості позики з обов'язком наступного повернення. Відсутність такої умови є підставою для відмови у позові до позичальника про стягнення отриманих коштів.

Така правова позиція сформована і Верховним Судом України у постанові від 02.07.2014 року за наслідками розгляду справи №6-79цс14, згідно якої відповідно до норм ст.ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

Таким чином, з аналізу норм матеріального права, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником певної грошової суми саме в борг із зобов'язанням її повернення, та дату отримання коштів.

Як видно з розписки у даній справі, жодних обов»язків, які походять саме з боргових зобов»язань відносно відповідача ОСОБА_5, тобто зобов»язань , що виникли внаслідок позики йому чи в його інтересах не вбачається . Розписка згідно дати написання написана 7 грудня 2009 року відповідачем ОСОБА_4, проте позивач у позові зазначає, що позика відбулась 29 травня 2008 року . Наведене спростовує факт передачі коштів у прив»язці до дати позики.

Відповідно до ст. 31 ЦК України, правочин вважається дрібним побутовим, якщо він задовольняє побутові потреби особи, відповідає її фізичному, духовному чи соціальному розвитку та стосується предмета, який має невисоку вартість.

Зазначена у розписці сума позики в 69 000,00 доларів США не може вважатися дрібною побутовою. Матеріали справи не містять жодних доказів на підтвердження згоди другого з подружжя відповідача ОСОБА_5 на укладення договору цієї позики, а також щодо використання цих коштів в інтересах сім»ї, що не створює обов»язку для останнього щодо повернення коштів саме за цією розпискою та не підтверджує факту передачі коштів саме в інтересах сім»ї - відповідачів.

Враховуючи наведене, рішення районного суду ухвалено з дотриманням вимог матеріального та процесуального закону, підстав для його скасування немає, а тому апеляційну скаргу слід відхилити.

Керуючись п.1 ч.1 ст.307, ч.1 ст.308, ст.ст. 314, 319 ЦПК України, колегія суддів ,-

ухвалила:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_3, відхилити.

Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 9 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і з цього часу може бути оскарженою в касаційному порядку протягом двадцяти днів подачею касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: Береза В.І.

Судді: Бойко С.М.

ОСОБА_6