Справа №: 398/5367/15-ц
РІШЕННЯ

Іменем України

"18" квітня 2016 р. Олександрійський міськрайонний суд Кіровоградської області в складі головуючої судді Бугайченко Т.А., за участі секретаря Величко Т.Г. , розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Олександрія цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про встановлення факту спільного проживання та ведення спільного господарства, визнання квартири об»єктом права спільної сумісної власності, визнання права власності на 1/2 частину квартири,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_4 в якому просить встановити факт її спільного проживання та ведення спільного господарства з ОСОБА_5 протягом жовтня 1997 року по 05 січня 2000 року; визнати придбану ОСОБА_5 двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 об»єктом їхньої з ОСОБА_5 спільної власності ; визнати за нею право власності на 1/2 частину придбаної ОСОБА_5 квартири.

Позовні вимоги мотивовано тим, що з жовтня 1997 року по 05 січня 2000 року позивач підтримувала фактичні шлюбні відносини з ОСОБА_5 Протягом вказаного періоду вони проживали однією сім»єю, вели спільне господарство, мали спільний бюджет. 05 березня 1998 року ОСОБА_5 на підставі договору купівлі продажу квартири було придбано квартиру АДРЕСА_2. Вказана квартира була придбана за їхні спільні кошти, а також за кошти позичені у ОСОБА_6, повернення яких вони здійснювали разом з ОСОБА_5 05 січня 2000 року вони з ОСОБА_5 офіційно одружились та прожили разом до дня смерті спадкодавця. 03 березня 2015 року ОСОБА_5 помер. За життя він заповіту не складав. Спадкоємцями першої черги за законом являється вона, та діти спадкодавця- відповідачі по справі, які прийняли спадщину. Вважає, що існують правові підстави за визнання за нею права власності на 1/2 частину квартири, як за особою, яка приймала матеріальну участь в її придбанні.

У судовому засіданні позивач та її представник підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві. Позивач пояснила, що з 07 жовтня 1997 року вони з ОСОБА_5 почали проживати спільно у її квартирі на пл..Кірова в м.Олександрії . Жили разом з її сином, невісткою та онукою. ОСОБА_5 на той час своїх коштів їй не давав, заощаджував на квартиру, а харчувались за її кошти. Фактично квартиру придбали за 3200 доларів США. Оскільки коштів на придбання квартири не вистачало ОСОБА_5 позичив у ОСОБА_6 5 000 грн на квартиру. Позичені кошти вони віддавали разом. Вона постійно працювала , робила у людей ремонти щоб заощадити гроші та повернути борг. За 5 місяців спільного проживання вони разом з ОСОБА_5 заощадили 700 доларів США, які в подальшому також були використані на придбання квартири.

ОСОБА_2 позовні вимоги не визнав та пояснив, що до придбання спірної квартири батько постійно жив з ним , сестрою та його матір»ю в АДРЕСА_3. Від них разом з усіма своїми речами він пішов після того, як придбав квартиру, а до цього часу він постійно ночував вдома, ніяких речей не забирав. З 1995 по 1997 рік він був на заробітках у Москві, після того як повернувся ніколи ніяких коштів не давав, постійно їх заощаджував та ховав, жив та харчувався за рахунок їхньої матері.

Представник ОСОБА_2 у задоволенні позову просив відмовити, посилаючись на безпідставність та недоведеність позовних вимог.

ОСОБА_3 позовні вимоги не визнала та просила у задоволенні позову відмовити. Пояснила, що вона з батьком була дуже близькою, він постійно про все їй розповідав та ділився з нею всіма проблемами. З 1995 батько почав зловживати спиртними напоями та зраджувати її матері з іншими жінками. У травні 1997 року вони розлучились, але він все одно проживав з ними за рахунок їхньої матері, всі його речі були вдома. Він постійно заощаджував кошти на придбання квартири та їй відомо, що гроші він ховав в гаражі свого товариша ОСОБА_6. Він все життя був жадібним, всі зароблені кошти постійно ховав, але ніколи ні в кого кошти не позичав. Від них переїхав разом зі своїми речами вже у нову квартиру. Після розлучення з матір»ю у нього було багато жінок, але до придбання квартири він постійно жив з ними.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_6 показала, що добре знала ОСОБА_5, оскільки вони тривалий час працювали разом. У 1998 році ОСОБА_5 разом з ОСОБА_1 приходили до неї та просили позичити кошти на придбання квартири, в якому місяці це було не пам»ятає. На той час ОСОБА_1 робила у них вдома ремонт. Обговоривши всі умови позики вона їм позичила 5000 грн. Розписку не відбирала. Вони домовились про те, що ці кошти ОСОБА_1 відпрацює тим, що зробить у них та їхньої доньки ремонтні роботи. За пів року ОСОБА_1 позичені кошти повністю віпрацювала. В натуральній формі грошові кошти не повертались взагалі. Їй відомо, що ОСОБА_5 та ОСОБА_1 почали разом проживати з 1995 року, оскільки в цей період він почав на роботу приходити охайним та доглянутим.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_7 показала, що з жовтня 1997 року по період купівлі квартири, ОСОБА_5 проживав разом з ОСОБА_1 в квартирі 49 по вул. 20 років Жовтня в м.Олександрія. Вказані обставини їй відомі, оскільки на той час вона являлась сусідкою позивача. Добре це пам»ятає тому, що 19.01.1998 року в неї народилась донька та ОСОБА_5 відвозив її до пологового будинку. В той період вона щодня бувала у них в гостях, вони товаришували. ОСОБА_2 та ОСОБА_1 проживали як чоловік та жінка, вели спільний побут, але як розподілявся їхній спільний буджет вона не знає і цим ніколи не цікавилась. Знає, що у 1998 році вони збирали кошти щоб віддати борги. ОСОБА_8 допомагав позивачці робити ремонти.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_9 показала, що вона позивачку знає з березня 1998 року, оскільки вони з ОСОБА_5 вселились в нову квартиру і вони стали сусідами, постійно спілкувались. Зі слів позивача їй відомо, що вони разом робили ремонти щоб віддати борги за нову квартиру, яку вони придбали за 5 тисяч та на яку допозичали кошти. Також зі слів позивача знає, що вона з ОСОБА_5 проживала однією сім»єю з жовтня 1997 року в її квартирі. У них був спільний бюджет. До того часу, як вони вселились у квартиру їх не знала.

Допитаний в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_10 показав, що позивачку знає з 1997 року, оскільки працював разом з ОСОБА_5, у них були дружні відносини. З достовірністю може повідомити, що вони почали разом спільно проживати як чоловік та жінка з 97 року в квартирі позивачки. Добре це пам»ятає, оскільки допомагав ОСОБА_5 перевозити речі з квартири позивачки у нову квартиру. З роботи та на роботу ОСОБА_5 у 97 році постійно їздив від позивачки. Зі слів ОСОБА_5 знає, що вони позичали кошти 5 тисяч на квартиру, він допомагав робити ремонт у новій квартирі. Хто віддавав кошти та як вівся їхній бюджет йому не відомо . Знає, що ОСОБА_5 раніше їздив на заробітки.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_11 показала, що знає ОСОБА_5 по спільній роботі, оскільки вони з ним були старшими будинку. З достовірністю пам»ятає, що у 1996 році ОСОБА_5 жив із своєю колишньою дружиною та дітьми. Зі слів його колишньої дружини знає,що ОСОБА_5 з нею спільно не проживає з 1999 року. З їхньою сім»єю тісно ніколи не спілкувалась, в них вдома не була. Знає, що ОСОБА_5 по 98 рік їздив на заробітки до Москви.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_12 показала, що знає колишню сім»ю ОСОБА_5 тривалий час, як сусідів. Про обставини їхнього життя їй відомо зі слів сусідів. З 97 по 98 роки вона ОСОБА_5 часто бачила, як він приходив додому, а чи жив він з сім»єю з достовірністю підтвердити не може.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_13 показав, що з 1995 року він разом з ОСОБА_5 працював на заробітках у Москві, в них була достойна зарплатня, за день платили стільки, скільки в Україні платили за місяць. Про обставини особистого та сімейного життя ОСОБА_5 йому нічого не відомо, оскільки з 98 року він, свідок, на заробітки вже не їздив.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_14 показала, що з ОСОБА_5 в офіційному шлюбі прожили 23 роки. У березні 1997 року шлюб розірвали, але він жив з нею та дітьми в їхній квартирі, у нього була своя кімната та після розірвання шлюбу сімейні стосунки між ними було припинено. Про існування позивачки в житті її колишнього чоловіка вона дізналась у 1997 році, що і стало причиною розлучення. У нього постійно було багато жінок та він постійно їй зраджував. ОСОБА_5 говорив, що збирається купувати квартиру та після її купівлі виїде від них. З 1995 року він постійно їздив на заробітки до Москви там мав пристойну зарплатню, приблизно по 400 доларів на місяць. Гроші в сім»ю ніколи не давав, та ховав їх у ОСОБА_6 в підвалі. Жили за її кошти.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_15 показала, що знає колишню сім»ю ОСОБА_5 з 1984 року та являється їхньою кумою. Він товаришував з її чоловіком та колись у 1990 році сказав, що хоче відкладати гроші на квартиру та просив її чоловіка, щоб він дозволив у гаражі у сейфі зберігати гроші. Її чоловік з ОСОБА_5 були добрими друзями та він віддав йому ключі від свого сейфа, який стояв у їхньому гаражі. Про це дізналась від свого чоловіка. Коли вони були вдома ОСОБА_5 приходив до сейфу та складав там свої гроші, говорив, що добре заробляє у Москві. Зі слів свого чоловіка знає, що нову квартиру ОСОБА_5 купив за свої гроші, які наскладав за тривалий період. Після розлучення ОСОБА_5 з ОСОБА_14 вони відносини не підтримували та про обставини їхнього подальшого життя їй нічого не відомо.

Заслухавши пояснення учасників процесу, показання свідків, дослідивши подані сторонами докази, суд дійшов висновку про необхідність відмовити в задоволенні позову, виходячи з наступного.

Судом на підставі показань свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_10 встановлено, що з жовтня 1997 року по 05 березня 1998 року, ОСОБА_5 та позивач проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу.

05 березня 1998 року ОСОБА_5 на підставі договору купівлі продажу було придбано квартиру АДРЕСА_4. Про що було здійснено реєстраційний напис 10 березня 1998 року № 9384/64 (а.с. 11)

05 січня 2000 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 було укладено шлюб (а.с. 14)

03 березня 2015 року ОСОБА_5 помер (а.с. 15).

Після його смерті відкрилась спадщина на квартиру АДРЕСА_4.

Спадкоємцями першої черги за законом після його смерті являються ОСОБА_1 (дружина) , ОСОБА_2, ОСОБА_3 (діти), які в установленому законом порядку прийняли спадщину.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст.. 60 ЦПК України).

Всім сторонам у справі було роз»яснено обов»язок доказування та наслідки неподання доказів (а.с. 90).

Спірні правовідносини з приводу виникнення права власності на квартиру виникли 05 березня 1998 року , тому ці правовідносини регулюються нормами ЦК УРСР та Законом України «Про власність», які були чинними на той час.

Діючим на той час КпШС не регулювалися майнові відносини чоловіка і жінки, які спільно проживають без реєстрації шлюбу.

Пленум Верховного Суду України у п. 12 постанови від 12 червня 1998 року «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України» роз'яснив, що ст.ст. 22, 28, 29 КпШС не застосовуються до спорів про поділ майна осіб, які живуть однією сім'єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі. Такі спори вирішуються на підставі п. 1 ст. 17 Закону України «Про власність», ЦК України, п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності».

Частиною 1 ст. 17 Закону України «Про власність» було передбачено, що майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Частиною 2 ст. 112 ЦК УРСР було визначено, що спільною сумісною власністю є спільна власність без визначення часток.

У п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» зазначено зокрема, що розглядаючи позови, пов'язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є: майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст.16 Закону "Про власність", ст. 22 КпШС України, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім'ї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (п.1 ст.17, ст.18, п.2 ст.17 Закону "Про власність"); квартира (будинок), кімнати в квартирах та одноквартирних будинках, передана при приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою членів сім'ї наймача у їх спільну сумісну власність (ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»). В інших випадках спільна власність громадян є частковою. Якщо розмір часток у такій власності не було визначено і учасники спільної власності при надбанні майна не виходили з рівності їх часток, розмір частки кожного з них визначається ступенем його участі працею й коштами у створенні спільної власності. Частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. Оскільки праця є основою створення і примноження власності громадян, розмір частки учасника спільної сумісної власності визначається ступенем його трудової участі, якщо інше не випливає із законодавства України. Розмір часток у спільній сумісній власності подружжя визначається за нормами Кодексу про шлюб та сім'ю. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 11 березня 2015 року № 6-211цс14, яка є обов'язкової для судів, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

У зв'язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого до 1 січня 2004 року особами, які проживали однією сім'єю, але не перебували в зареєстрованому шлюбі, необхідно встановити не лише обставини щодо спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно придбавалось сторонами внаслідок спільної праці. Тобто сам факт спільного проживання сторін у справі не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін. Частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожного зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним із подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання майна вкладені, крім спільних коштів, кошти, що належали одній зі сторін, то частка в цьому майні, відповідно до розміру внеску, є її власністю.

Тільки в разі встановлення цих фактів та обставин положення частини першої статті 24 КпШС України, частини першої статті 17 Закону України «Про власність» вважається правильно застосованим із дотриманням рекомендацій, які містяться в постановах Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України» та від 22 грудня 1995 року № 29 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності».

Аналогічні по суті правові позиції Верховного Суду України викладено у постановах від 18 вересня 2013 року № 6-66цс13 та від 25 грудня 2013 року № 6-135цс13.

Отже, підтверджений доказами факт, того що з жовтня 1997 року по 05 березня 1998 року ОСОБА_1 та ОСОБА_8 проживали разом, але без реєстрації шлюбу (фактичні шлюбні відносини), не є достатньою підставою для визнання придбаної ОСОБА_5 05 березня 1998 року на підставі договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_5 їх спільною сумісною власністю. Оскільки позивачем не надано належних та безсумнівних доказів того , що спірна квартира придбавалися нею та ОСОБА_5 в результаті їх спільної праці, як сім'ї (їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спірного майна, ведення ними спільного господарства та бюджету).

Факт набуття ОСОБА_5 та ОСОБА_1 спільного майна в суді доведений не був.

Надаючи оцінку наданих сторонами доказів, суд зазначає наступне.

Пояснення відповідачів у справі та показання свідка ОСОБА_14 про те що померлий ОСОБА_5 з жовтня 1997 року по 05 березня 1998 року проживав разом з ними суд до уваги не приймає, оскільки вони спростовуються показаннями свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_10 Також суд дійшов висновку, що свідчення ОСОБА_14 не можуть бути прийняті до уваги, оскільки остання являється матір»ю відповідачів та має певну зацікавленість у вирішенні справи.

Також суд не приймає до уваги показання свідків ОСОБА_16 та ОСОБА_12 надані як доказ на підтвердження того факту, що ОСОБА_5 з жовтня 1997 року по березень 1998 року проживав із своєю колишньою дружиною та дітьми, оскільки вказані свідки про обставини сімейного життя ОСОБА_5 знають лише з чуток, з ним тісно не спілкувались, у нього вдома не бували.

Надані позивачем фотознімки також не можуть бути визнані належним доказом факту спільного проживання позивача зі спадкодавцем у спірний період, оскільки не можливо ідентифікувати час їх здійснення.

Показання свідків ОСОБА_6І, ОСОБА_9та ОСОБА_10 надані як доказ на підтвердження факту придбання ОСОБА_5 та ОСОБА_1 спірної квартири, суд до уваги не приймає та не визнає належним доказом цих обставин . Зокрема, показання свідка ОСОБА_6 про те, що ОСОБА_5 та ОСОБА_1 позичили в неї на квартиру гроші , а в подальшому ОСОБА_1 їх відпрацювала в натуральній формі, кошти не повертались взагалі, суд розцінює критично, оскільки ці показання спростовуються поясненнями самої позивачки про те, що вона постійно робила ремонти у людей для того щоб назбирати кошти та віддати ОСОБА_6, позичену суму коштів вони разом з ОСОБА_5 заощадили та віддали ОСОБА_6 Свідки ОСОБА_9 та ОСОБА_17знають про обставини життя ОСОБА_5 зі слів, достовірна інформація про купівлю квартири, про розподіл спільного бюджету та про ведення спільного побуту нової сім»ї ОСОБА_5 нічого не відомо. Свідки не вказали суду конкретні обставини, які вказують на наявність або відсутність спільного бюджету, а показання єдиного свідка ОСОБА_17 про те, що ОСОБА_5 йому говорив, що вони разом з ОСОБА_1 позичали кошти на квартиру, не можуть бути визнані судом як єдиний і достатній доказ вказаної обставини.

Жодні письмові докази про наявність особистих доходів у ОСОБА_1 , не надані, також відсутні належні докази того, що отримані нею доходи були внесені у спільний бюджет та за рахунок цих коштів було придбано спірну квартиру.

За відсутності належних та допустимих доказів того, що спірна квартира придбана внаслідок спільної праці або за спільні кошти ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , а також доказів того, що ОСОБА_1 витратила частково належані їй кошти у придбання спірної квартири, суд дійшов висновку, що у вказаних осіб не виникло права спільної власності на це майно, а відповідно у позивача не виникло право на половину квартири АДРЕСА_6.

Щодо вимоги позивача про встановлення факту її проживання з ОСОБА_5 однією сім'єю без шлюбу, то вона була пред'явлена з метою підтвердження набуття ними спільної сумісної власності на квартиру, придбану ОСОБА_5 05 березня 1998 року.

Згідно п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» встановлення судом факту перебування у фактичних шлюбних відносинах на підставі п. 5 ст. 273 ЦПК (1963 р.) може мати місце, якщо такі відносини виникли до 8 липня 1944 року і тривали до смерті (пропажі без вісті на фронті) одного з подружжя, внаслідок чого шлюб не може бути зареєстровано в органах реєстрації актів громадського стану. В інших випадках заяви про встановлення факту перебування у фактичних шлюбних відносинах судовому розгляду не підлягають.

Оскільки сам по собі цей факт, який мав місце до 1 січня 2004 року - до набрання чинності СК України, не може бути достатньою і самостійною підставою для виникнення права спільної сумісної власності на майно через недоведеності участі чоловіка та жінки у набутті цього майна, то в даному випадку цей факт не має правового значення, а тому в задоволенні цієї вимоги належить відмовити.

Відповідно вимог ст. 88 ЦПК України, судові втрати у справі, суд залишає по фактично понесеним.

Керуючись ст.ст. 3, 10, 60, 88, ч.6 ст. 154, 214-215 ЦПК України, суд ,-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити повністю.

Заходи забезпечення позову у виді заборони держаним нотаріусам Олександрійської міської державної нотаріальної контори Кіровоградської області № 1, видавати ОСОБА_2 та/або ОСОБА_4 свідоцтво про право на спадщину після смерті ОСОБА_5, який помер 03 березня 2015 року на частку квартири АДРЕСА_1, які були застосовані на підставі ухвали Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 22 грудня 2015 року скасувати.

Судові витрати у справі залишити по фактично понесеним.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Кіровоградської області через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя Т.А.Бугайченко