АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Доповідач - Іванченко М.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 жовтня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді: Іванченка М.М.

суддів: Рубан С.М., Желепи О.В

при секретарі: Перетятько А.К.

за участю:

представника позивача: ОСОБА_2

представника позивача: ОСОБА_3

представника відповідача: ОСОБА_4

представника третьої особи ОСОБА_5 - ОСОБА_6

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_7 до Київської міської клінічної офтальмологічної лікарні «Центр мікрохірургії ока», треті особи: первинна профспілкова організація Київської міської клінічної офтальмологічної лікарні «Центр мікрохірургії ока», ОСОБА_5, про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення та його скасування, поновлення на роботі, визнання факту дискримінації, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_7

на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 17 травня 2016 року,-

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач звернулась до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Київської міської клінічної офтальмологічної лікарні «Центр мікрохірургії ока», треті особи: первинна профспілкова організація Київської міської клінічної офтальмологічної лікарні «Центр мікрохірургії ока», ОСОБА_5 в якому просила визнати незаконним та скасувати наказ Київської міської клінічної офтальмологічної лікарні «Центр мікрохірургії ока» № 11 від 03 жовтня 2015 року «Про звільнення завідувача відділення лікаря офтальмолога ОСОБА_7.», поновити позивача на посаді завідувача відділення лікаря офтальмолога «Офтольматології та реконструтивно-пластичної хірургії» Київської міської клінічної офтальмологічної лікарні «Центр мікрохірургії ока» та визнати факти дискримінації ОСОБА_7 за ознакою участі у первинній профспілковій організації Київської міської клінічної офтальмологічної лікарні «Центр мікрохірургії ока».

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 17 травня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_7 до Київської міської клінічної офтальмологічної лікарні «Центр мікрохірургії ока», треті особи: Первинна профспілкова організація Київської міської клінічної офтальмологічної лікарні «Центр мікрохірургії ока», ОСОБА_5, про визнання незаконним наказу про звільнення та його скасування, поновлення на роботі, визнання факту дискримінації, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник позивача подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Апелянт посилається на неповне з'ясування обставин справи та неналежну оцінку наданим доказам відносно поважності пропуску строку на звернення до суду. Зокрема вказує, що суд безпідставно дійшов до висновку про застосування строку позовної давності відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України та вказує, що несвоєчасна подача позовної заяви була спричинена тривалим депресивним станом.

Представники позивача в суді апеляційної інстанції підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити.

Представник відповідача заперечував проти доводів апеляційної скарги та просив їх відхилити.

Представник третьої особи ОСОБА_5 у суді апеляційної інстанції заперечував проти доводів апеляційної скарги та просив її відхилити.

Представник третьої особи первинна профспілкова організація Київської міської клінічної офтальмологічної лікарні «Центр мікрохірургії ока» у судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином про причини своєї неявки суду не повідомляв. Тому у відповідності до ст.305 ЦПК України колегія суддів вважає за можливим розглядати справу за відсутності представника третьої особи первинна профспілкова організація Київської міської клінічної офтальмологічної лікарні «Центр мікрохірургії ока».

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які брали участь у справі, з'ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, з 1995 року ОСОБА_7 перебувала у трудових відносинах з Київською міською клінічною офтальмологічною лікарнею «Центр мікрохірургії ока» та з 01 квітня 2008 року займала посаду завідувача відділення офтальмології та реконструктивно-пластичної хірургії, що підтверджується відповідними записами у її трудовій книжці та не заперечується сторонами (а.с. 18-22).

01 серпня 2014 року на виконання наказу Департаменту охорони здоров'я виконавчого органу КМР (КМДА) від 04 липня 2014 року № 352 та наказу Київської міської клінічної офтальмологічної лікарні «Центр мікрохірургії ока» № 91 від 21 липня 2014 року ОСОБА_7 отримала попередження про майбутнє звільнення із займаної посади за п.1 ст.40 КЗпП України по закінченню двох місяців з дати попередження у разі відмови від запропонованої їй посади лікаря офтальмолога офтальмологічного відділення № 2 (а.с. 32).

Відповідно до протоколу № 40 від 10 вересня 2014 року профспілковим комітетом ППО КМКОЛ «ЦМХО» не надано згоду на звільнення позивача (а.с. 33-34).

Наказом № 111 від № 03 жовтня 2014 року ОСОБА_7 звільнено з посади завідувача відділення офтальмології та реконструктивно-пластичної хірургії у зв'язку з відмовою від продовження роботи через зміну істотних умов праці відповідно до п.6 ст.36 КЗпП України (а. с. 35).

Пунктом 6 ст.36 КЗпП України визначено, що підставою для припинення трудового договору є відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв'язку із зміною істотних умов праці.

Враховуючи те, що у наказі про звільнення ОСОБА_7 вказано, що її звільнено на підставі п.6 ст.36 КЗпП України, а попереджено про майбутнє звільнення на підставі п.1 ст.40 КЗпП України суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про те, що з боку працедавця було порушення прав позивача.

Крім того, оскільки відповідачем на було запропоновано всі наявні у нього вакансії, які б відповідали кваліфікації та досвіду роботи позивача, а також відсутня згода профспілкового комітету на її звільнення колегія суддів вважає, що звільнення ОСОБА_7 з роботи проведено з порушенням встановленого для цього порядку.

Висновок суду про те, що позивач звернулась з даним позовом до суду з пропуском встановленого строку та без поважних на те причин є обґрунтованим з огляду на таке.

Відповідно до ч.1 ст.233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного (міського) суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Судом встановлено, що 03 жовтня 2014 року ОСОБА_7 було звільнено з займаної посади, а з позовом до суду вона звернулася 15 травня 2015 року.

Статтею 234 КЗпП України визначено, що у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки.

У разі пропуску передбачених ст.233 КЗпП України строків звернення до суду за вирішенням трудового спору суд відповідно до п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» з'ясовує не лише причини пропуску зазначеного строку, а й усі обставини справи, права та обов'язки сторін. При необґрунтованості вимог суд відмовляє в позові з цих підстав без посилання на строки звернення до суду, оскільки вони стосуються захисту порушеного права. При обґрунтованості вимог і поважності причин пропуску строку звернення до суду (і до КТС, якщо вона не поновила пропущений строк звернення до неї) суд поновлює пропущений строк на звернення за вирішенням трудового спору і вирішує його по суті. При пропуску строку без поважних причин суд наводить у рішенні мотиви, чому він вважає неможливим його поновити, та зазначає, що відмовляє в позові саме з цих підстав, не аналізуючи в рішенні обґрунтованості вимог по суті.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 30 листопада 2006 року в справі «Красношапка проти України» вказано, що робітник, який вважає себе незаконно звільненим роботодавцем, має значний особистий інтерес у отриманні судового рішення щодо правомірності такої міри та що трудові спори потребують особливої уваги. Розгляд справи мав незаперечне значення для заявниці та предмет спору вимагав швидкого винесення рішення за її скаргами.

Посилання апелянта на те, що місячний строк позивачем пропущено для звернення до суду спричинений депресивним станом про, що надає відповідні довідки колегія суддів вважає необґрунтованими з огляду на таке.

З наявної в матеріалах справи довідки вбачається, що 24 жовтня 2014 року лікарем ОСОБА_9 проведено огляд ОСОБА_7 та виявлено ознаки захворювання у вигляді: «Пролонгована депресивна реакція» та рекомендовано лікування в умовах стаціонару та медичні препарати. При цьому лікарем не було поставлено остаточний діагноз та довідка не містить посилань на те, що зумовило дані ознаки захворювання та чи могли дані ознаки бути причиною іншого захворювання, а тому колегією суддів не може бути прийнята до уваги даний доказ.

Інших доказів окрім довідки від 24 жовтня 2014 року, якою виявлено ознаки захворювання «Пролонгована депресивна реакція» позивачем не надано.

Також матеріали справи свідчать про те, що позивач з 14 червня 2013 року працює лікарем -консультантом на 0,25 ставки «Броварського центру мікрохірургії ока» по сумісництву.

Щодо посилань апелянта на покази свідка ОСОБА_9, судом першої інстанції було надано належну їм оцінку та колегія суддів з нею погоджується.

Колегія суддів вважає доводи позивача про неможливість своєчасно звернутись з позовом до суду, у зв'язку з хворобою є необґрунтованими, оскільки матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що у позивача дійсно мало місце захворювання у вигляді: «Пролонгована депресивна реакція» та те, що дане захворювання у позивача тривало протягом семи місяців з дня звільнення і зумовило неможливість звернутись з позовом до суду про поновлення її на роботі.

Інші доводи позивача щодо поновлення її на роботі колегією суддів не приймаються до уваги, оскільки вони були предметом дослідження та їм надано належну оцінку судом першої інстанції.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про недоведеність позивачем поважності причин пропуску строку звернення до суду за захистом своїх трудових прав.

З огляду на викладене колегія суддів погоджується з висновком суду про відмову у задоволені позову у зв'язку із пропуском визначеного ст.233 КЗпП України строку для звернення до суду.

Отже, судом повно і об'єктивно з'ясовані обставини справи, висновки суду є правильними і ґрунтуються на вимогах закону, рішення постановлено з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до ст.308 ЦПК України рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

З огляду на вище викладене та керуючись ст. ст. 219, 303, 307, 308, 312, 315, 317 ЦПК України колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_7 - відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 17 травня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її постановлення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий:

Судді: