Справа № 148/356/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 листопада 2016 року Тульчинський районний суд

Вінницької області

В складі головуючого судді Ковганича С.В.

при секретарі Галькевич І.В.

з участю позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Тульчина цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, неповнолітньої ОСОБА_6, малолітнього ОСОБА_7, в особі їх законного представника ОСОБА_4, третьої особи без самостійних вимог органу опіки і піклування Тульчинської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, виселення та зняття з реєстрації,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із позовною заявою до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, неповнолітньої ОСОБА_6, малолітнього ОСОБА_7, в особі їх законного представника ОСОБА_4, третьої особи без самостійних вимог органу опіки і піклування Тульчинської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, виселення та зняття з реєстрації, мотивуючи свої вимоги тим, що ОСОБА_1 є власником трикімнатної квартири АДРЕСА_1, яку він придбав у спосіб визначений законом, що стверджується свідоцтвом про право власності та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності серії ЕАВ №637444 від 08.12.2014.

Згідно рішення апеляційного суду Вінницької області в справі за №148/3283/14-ц, від 29.01.2016, рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 16.10.2015 скасоване та ухвалене нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_8, відділу державної виконавчої служби Тульчинського районного управління юстиції Вінницької області, державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України, треті особи: ПАТ «ОСОБА_9 Аваль», приватного нотаріуса Тульчинського районного нотаріального округу, про визнання недійсними результатів електронних торгів з реалізації нерухомого майна відмовлено.

ОСОБА_1, як власник трикімнатної квартири у АДРЕСА_2 звернувся телеграмами через пошту за останнім відомим адресом до ОСОБА_3 та за місцем реєстрації членів його родини про звільнення квартири, але ніякої відповіді не отримав.

Згідно ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.

На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до вимог ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно вимог ч.1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Оскільки право членів сімї колишнього власника ОСОБА_3 є похідним від права власника, то з припиненням для власника права власності на жиле приміщення члени його сімї також втрачають право користування цим приміщенням.

Відповідно до вимог ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Окрім цього, відповідачі поспіхом зареєструвалися за квартирою № 2 по вул. Маяковського, 14 міста Тульчина: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 - 27.02.2014р.;

ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 зареєстрована 24.10.2014 році; ОСОБА_7,ІНФОРМАЦІЯ_3 зареєстрований - 24.10.2014 році; ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_4 зареєстрована 10.11.2015 році, що є перешкодою у здійсненні права власності квартирою ОСОБА_1.

За очевидного незаконного вчинення перешкод колишнього власника квартири в місті Тульчині АДРЕСА_3 ОСОБА_3, щодо звільнення житла, безпідставної реєстрації родичів колишнього власника: ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_5 у здійсненні права користування та розпорядження майном мотивують звернутися за захистом порушених прав та інтересів до суду.

В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просять суд їх задоволити, з підстав вказаних в позовній заяві, надавши суду пояснення аналогічні тим, що викладенні в позовній заяві.

Відповідачі в судове засідання не з'явилися, хоча своєчасно належним чином були повідомлені про дату і час слухання справи згідно наявних повідомлень про вручення поштових відправлень, які знаходяться в матеріалах справи. Відомостей про причину своєї неявки до суду не надали. Разом з тим, відповідач ОСОБА_4 направив на адресу суду заперечення щодо позовних вимог, в яких зазначив, що в спірній квартирі до реалізації арештованого майна та видачі на імя позивача свідоцтва та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності серія ЕАВ №637444 від 08.12.2014 проживали та були зареєстровані малолітні діти: ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 яка є дитина-інвалід та ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_3, що було і є єдиним місцем проживання та реєстрації його та малолітніх дітей.

Згідно ч.4 ст.12 ЗУ «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідно попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав та інтересів дітей при надані дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, яке належить дітям.

Згідно п.5 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла 10 років є місце проживання її батьків. Згідно ст.18 ЗУ «Про охорону дитинства», діти-члени сімї наймача або власника житлового приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Вважає, що на момент реалізації та укладання правочину діти проживали в спірній квартирі та мали право користуватися квартирою за адресою Вінницька область, Тульчинський район, м. Тульчин, вул. Маяковського, 14/2 на рівні з власником, а тому реалізація та укладання правочину, що підлягає нотаріальному посвідченню без погодження органів опіки та піклування суперечило чинному законодавству та було фактично не можливе.

Фактично придбане спірне майно позивачем, яким по матеріалах справи є трикімнатна квартира № 2, загальною площею 91,6 кв. м житловою площею 57,5 кв. м, яка розташована за адресою: Вінницька область, Тульчинський район, м. Тульчин, вул. Маяковського, 14 являється житловим будинком, що розташований на окремій земельній ділянці, що належить зовсім іншій особі на праві приватної власності.

Представник третьої особи орану опіки і піклування Тульчинської міської ради в судове засідання не з'явився, направивши на адресу суду висновок комісії з питань захисту прав дитини при виконкомі Тульчинської міської ради, в якому зазначено, щодо відмови у виселенні малолітніх дітей. (а.с. 79-80).

За таких обставин, враховуючи згоду позивача на те, щоб справу було вирішено без участі відповідачів, суд ухвалив, розглянути справу заочно, за відсутності відповідачів на підставі наявних у справі даних і доказів, відповідно до вимог ст.ст. 169 ч. 4, 224, 225 ЦПК України.

Вислухавши позивача, його представника, дослідивши матеріали справи суд встановив:

Відповідно до копії свідоцтва НАЕ 854008 від 8.12.2014 та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності серії ЕАВ № 637444 від 8.12.2014 ОСОБА_1 на праві приватної власності належить квартира за адресою АДРЕСА_4. (а.с. 10-11).

Згідно рішення Апеляційного суду Вінницької області від 29.01.2016, яке набуло законної сили відповідно до ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20.07.2016, у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання недійсним результатів електронних торгів з реалізації нерухомого майна відмовлено. (а.с. 12-15, 94-97).

У вказаній квартирі зареєстровані та проживають ОСОБА_3, ОСОБА_4, малолітні діти ОСОБА_6, ОСОБА_7 з 24.10.2014 та ОСОБА_5 з 10.11.2015, що підтверджується даними Тульчинського районного сектору ДМС України у Вінницькій області. (а.с. 123-125).

В Конституції України закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання й захисту усіх форм власності (ст.ст. 13, 41 Конституції України).

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Згідно ч. 1 ст. 20 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Поняття права власності визначено ст. 316 ЦК України, згідно якої правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, а у відповідності до ст. 317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Під правом володіння власністю визнається юридично забезпечена можливість фактичного панування власника над майном, не пов'язана з використанням його властивостей. Право користування власністю це юридично забезпечена можливість власника добувати з належного йому майна корисні властивості. Під правом розпорядження розуміють юридично забезпечену можливість власника визначати долю майна.

Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав, згідно ч. 3 ст. 319 ЦК України.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном.

Вирішуючи позовні вимоги щодо виселення відповідачів із належної на праві приватної власності квартири, судом, поряд із нормами цивільного законодавства, враховано і правовідносини в галузі житлового законодавства.

Зокрема, ст. 150 ЖК УРСР визначено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

До членів сім'ї власника будинку належать особи, зазначені в частині другій статті 64 ЖК УРСР, а саме: дружина наймача (власника), їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача (власника) може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем (власником) і ведуть з ним спільне господарство.

Із аналізу даної правової норми, а також досліджених матеріалів справи випливає, що відповідач ОСОБА_3 являвся власником даної квартири до набуття права власності на неї, у встановленому законом порядку позивачем ОСОБА_1

При цьому законність набуття права власності підтверджена рішеннями суддів апеляційної та касаційної інстанцій. Тому, обставини встановленні даними рішеннями, відповідно до вимог ст. 61 ч.3 ЦПК України, доказуванню не підлягають, що також спростовує позицію відповідача ОСОБА_4 щодо незаконності набуття права власності позивачем.

Що стосується відповідачів ОСОБА_4, ОСОБА_5, малолітніх дітей ОСОБА_6, ОСОБА_7, то на момент реєстрації у вказаній квартирі, вони були вселенні зі згоди власника ОСОБА_3, саме як члени його сімї, що підтверджує в своїх запереченнях відповідач ОСОБА_4 Вказані обставини також випливають із встановлених в судовому засіданні обставин, а саме відсутності договору найму житлового приміщення.

Згідно положень статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сімї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сімї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сімї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сімї.

Вказані обставини повністю узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України під час розгляду справи № 6-158цс14.

На підставі ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Відповідно до вимог ст. 10 ч. 3 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Відповідно до ч.1 ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 57 ЦПК).

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь в справі, що відображено в ст. 11 ЦПК України.

Таким чином, суд оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, прийшов до висновку, що позовні вимоги позивача ОСОБА_1 підлягають задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України, в звязку із задоволенням позовних вимог, з відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 підлягають стягненню судові витрати в частині оплати судового збору в рівних частках.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 13, 41 Конституції України, ст. ст. 20, 316, 317, 319, 321, 383, 391, 405 ЦК України, ст. ст. 64, 150, 156 ЖК УРСР, ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», ст. ст. 4, 8, 10, 15, 18, 57-61, 64, 88, 209, 212-215, 224-226 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, неповнолітньої ОСОБА_6, малолітнього ОСОБА_7, в особі їх законного представника ОСОБА_4, третьої особи без самостійних вимог органу опіки і піклування Тульчинської міської ради про визнання осіб такими, що втратила право користування житловим приміщенням, виселення та зняття з реєстрації задоволити.

Визнати такими, що втратили право користування житловим приміщенням квартирою за адресою м. Тульчин, вул. Торгова (колишня Маяковського), 14, кв. 2, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_5, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_6, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_7.

Усунути перешкоди права власності ОСОБА_1 у використанні, користуванні та розпорядженні майном квартирою № 2 по вул. Торгова (колишня Маяковського), 14, м. Тульчина, шляхом виселення та зняття з реєстрації ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_5, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_6, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_7.

Стягнути в рівних частках з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_5, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4 на користь ОСОБА_1 понесенні судові витрати з оплати судового збору в сумі 1103,20 грн., по 367,80 грн. з кожного.

Заяву про перегляд заочного рішення суду може бути подано до Тульчинського районного суду протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Повний текст судового рішення складено 10.11.2016.

Суддя: