У х в а л а

іменем україни

22 червня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І., Попович О.В., Черненко В.А.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» про порушення прав вкладника та стягнення збитків, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 4 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 23 вересня 2015 року, -

в с т а н о в и л а:

У лютому 2015 року позивач звернувся до суду з вищезгаданим позовом, посилаючись на те, що 07 травня 2013 року між ним та відповідачем був укладений договір про відкриття банківського рахунку та обслуговування платіжної картки фізичної особи. 18 серпня 2014 року він звернувся до відповідача з письмовою заявою про розірвання договору банківського рахунку та про виплату 83 тис. грн з зазначеного рахунку, однак відповідачем його заява була проігнорована, а кошти не виплачені. Протиправними діями відповідача він був позбавлений можливості користуватись своїми грошовими коштами, а тому вважав, що на підставі ст. 625 ЦК України, з відповідача на його користь мають бути стягненні понесені ним збитки на загальну суму 23 479 грн 41 коп., що складаються з індексу інфляції - 12 300 грн, 3 % річних за 167 днів з 18 серпня 2014 року по 31 січня 2015 року в розмірі 1 139 грн 26 коп., та пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченого платежу за період з 17 липня 2014 року по 13 листопада 2014 року, відповідно до положень Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», у розмірі 10 039 грн. 55 коп.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 4 червня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 21 вересня 2015 року, позов задоволено частково.

Визнано неправомірним невиконання ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» вимоги позивача ОСОБА_1 про виплату всієї суми грошових коштів з банківського рахунку за заявою від 18 серпня 2014 року.

Стягнуто з ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» на користь ОСОБА_1 суму нарахованого індексу інфляції - 12 300 грн. 60 коп., 3% річних - 1 139 грн. 26 коп., а всього на загальну суму 13 439 грн 86 коп.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить скасувати судові рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення на його користь пені та ухвалити нове рішення, яким вказані позовні вимоги задовольнити.

Судові рішення в частині задоволених позовних вимог не оскаржуються, тому в цій частині, в силу ч. 1 ст. 335 ЦПК України, не переглядаються.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в частині стягнення з банку пені на підставі Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», виходив з того, що положення зазначеного закону не підлягає застосуванню у цій справі, оскільки дія закону не поширюється на правовідносини за участю фізичних осіб.

Апеляційний суд, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, також зазначив, що посилання позивача в апеляційній скарзі на той факт, що вирішення зазначеної справи в частині стягнення пені повинно регулюватися нормами Закону України «Про захист прав споживачів» не заслуговує на увагу, оскільки суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи скарги цих висновків не спростовують.

Судами установлено, що 07 травня 2013 року між банком та ОСОБА_1 був укладений договір про відкриття банківського рахунку та обслуговування платіжної картки фізичної особи.

18 серпня 2014 року ОСОБА_1 звернувся з письмовою заявою до відповідача про розірвання договору банківського рахунку та про виплату коштів, однак подана заява була проігнорована, а кошти не виплачені.

У лютому 2015 року позивач звернувся до суду з позовом, який мотивував тим, що банком було порушено його права, як споживача, та відповідно до положень якого його було звільнено від сплати судового збору та визначено підсудність за місцем його проживання.

Відповідно до ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.

Однак, в прохальній частині позову позивач просив стягнути на його користь в тому числі і пеню за несвоєчасне виконання банком обов'язку по поверненню грошових коштів, при цьому позивач виходив із розрахунку, в якому за основу було ним взято облікова ставка Національного банку України, що діяла у період, за який він просив стягнути пеню, посилаючись на положення Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань»

Відповідно до статей 1 та 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Рішенням Конституційного Суду України від 11 липня 2013 року у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» роз'яснено, що положення другого речення преамбули Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» у взаємозв'язку з положеннями статей 1, 3 цього закону потрібно розуміти так, що обмеження пені у грошових зобов'язаннях подвійною обліковою ставкою Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, поширюється на правовідносини, суб'єктами яких є лише підприємства, установи та організації незалежно від форм власності і господарювання та фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності (підприємці)

Апеляційний суд, під час розгляду справи, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції (ч. 1 ст. 303 ЦПК України).

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Позивач заявляв позовні вимоги про стягнення пені в суді першої інстанції, розмір якої було ним вмотивовано Законом України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» і розрахунок пені був ним здійснений виходячи з діючої облікової ставки Національного банку України, а не з 3% за кожен день прострочення або 3% від загальної вартості робіт, як це передбачено Законом України «Про захист прав споживачів».

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст.ст. 10, 11 ЦПК України).

Суди, ухвалюючи рішення, врахували вищевказані вимоги закону, та дійшли вірного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог про стягнення пені на підставі Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», оскільки за сферою застосування дії цього закону він не поширюється на правовідносин за участю фізичних осіб.

Позивач будь-яких уточнень до позовних вимог під час розгляду справи не подав, розрахунок розміру пені у відповідності до положень Закону України «Про захист прав споживачів» не надав.

Позивач, в поданій ним касаційній скарзі, чітко зазначає, що рівень його юридичної грамотності дає йому можливість усвідомлювати правові норми, оцінювати обставини справи і чітко формулювати зміст процесуальних документів.

Доводи касаційної скарги, матеріали витребуваної справи, зміст оскаржуваних судових рішень, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, які передбачені ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Таким чином судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для їх скасування не вбачається.

Разом з тим, позивач не позбавлений права звернутися до суду з позовом про захист своїх прав про стягнення з відповідача пені на підставі ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки такі вимоги не були предметом розгляду в цій справі.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргуОСОБА_1 відхилити.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 4 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 23 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: Д.Д. Луспеник
Судді: Б.І. Гулько
В.І. Журавель
О.В. Попович
В.А. Черненко