Справа № 473/1922/16-ц
РІШЕННЯ

іменем України

"08" липня 2016 р. Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області у складі:

головуючої - судді Висоцької Г.А.

при секретарі - Радєвій Н.В.

за участю позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Вознесенська із застосуванням звукозаписувальної техніки цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми прострочення боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів від простроченої суми, пені, упущеної вигоди та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

09.06.2016 року позивач ОСОБА_1, звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення суми прострочення боргу з урахуванням індексу інфляції у розмірі 14216.54 грн. та трьох процентів річних за прострочення виконання зобовязання в сумі 2593,37 грн. від простроченої суми, пені 38293,03 грн., упущеної вигоди в сумі 30000 грн. та моральну шкоду, яку оцінив у 17000 грн.

Свої вимоги мотивує тим, що 08.04.2016 року постановою державного виконавця закрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-1/2010, виданого на підставі рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 29.03.2010 року про стягнення з ОСОБА_2 на його користь суми боргу у розмірі 14427 грн. 40 коп.

Посилаючись на те, що вказану заборгованість боржник ОСОБА_2 сплачував частково на протязі 6-ти років, що призвело до душевних страждань та позбавило його можливості вести звичний спосіб життя і заробляти кошти на проживання, використовуючи автомобіль, як джерело доходу, просив суд позов задовольнити.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1, посилаючись на викладені в позовній заяві обставини, уточнюючи позовні вимоги, остаточно просив суд стягнути з відповідача на його користь, відповідно до положень ст. ст. 1166, 1167, 22, 509, 525-526, 610-612, 614 ЦК України - інфляційні витрати в сумі 14216,54 грн., три проценти річних за прострочення виконання зобовязання в сумі 2593,37 грн. пеню за невиконання грошового зобовязання в сумі 45826.44 грн., упущену вигоду в сумі 41504,30 грн. та моральну шкоду 17000 грн.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги не визнав в повному обсязі, посилаючись на те, що він в повному обсязі виконав рішення суду від 03.02.2010 року про стягнення з нього на користь ОСОБА_1 9667 грн. матеріальних збитків, моральної шкоди та судових витрат. Зазначив, що виконання провадилося тривалий час, оскільки він був неплатоспроможним, а договірних відносин між ним і позивачем не було до рішення суду, тому він не може нести відповідальність за порушення зобовязання, просив суд в задоволенні позову відмовити.

Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 03.02.2010 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної та моральної шкоди задоволено, стягнуто з останнього на користь ОСОБА_1 за шкоду заподіяну позивачу в результаті ДТП, яке відбулося 23.07.2009 року о 15.00 год. в м. Вознесенську між транспортними засобами під керуванням ОСОБА_1І та ОСОБА_2 наступні суми - 9667 грн. матеріальної шкоди, 3000 грн. моральної шкоди, 860 грн. витрат за проведення автотоварознавчої експертизи та 500 грн. за надання правової допомоги ( а.с. 57).

16.04.2010 року на підставі вищевказаного рішення суду було видано виконавчий лист № 2-1/2010 ( а.с. 5).

Відповідно до постанови старшого державного виконавця відділу ВДВС Вознесенського МРУЮ Миколаївської області від 06.04.2016 року, виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-1/2010 закінчено у звязку з повним фактичним виконанням вимог виконавчого документу ( а.с. 6).

Як вбачається з довідки Відділу ДВС Вознесенського МРУЮ Миколаївської області від 08.04.2016 року № 3087, протягом шести років виконавче провадження з примусового виконання заборгованості з ОСОБА_2 неодноразово було повернуто стягувачу та відновлювалось у звязку з тим, що боржник ОСОБА_2 вимоги виконавчого документу не виконував та своєчасно не сплачував заборгованість відповідно до рішення суду. Заборгованість у розмірі 14427,40 грн. сплачувалася наступними платежами в період з 2011 року: 27.04.2011 року 400 грн., 03.11.2011 року 400 грн., 15.02.2012 року 200 грн., 22.03.2012 року 400 грн., 04.07.2012 року 400 грн., 04.12.2012 року 300 грн., 28.01.2013 року 300 грн., 31.05.2013 року 300 грн., 09.08.2013 року 200 грн., 19.11.2013 року 400 грн., 20.05.2014 року 227,27 грн., 24.07.2014 року 300 грн., 23.10.2014 року 300 грн., 23.12.2014 року 300 грн., 18.02.2015 року 500 грн., 23.03.2015 року 300 грн., 29.04.2015 року 300 грн., 08.06.2015 року 300 грн., 23.07.2015 року 300 грн., 31.08.2015 року 250 грн., 30.09.2015 року 250 грн., 30.10.2015 року 250 грн., 27.11.2015 року 250 грн., 31.12.2015 року 250 грн., 27.01.2016 року 250 грн., 23.03.2016 року 6800 грн., державним виконавцем боржнику неодноразово розяснювались наслідки невиконання та ухилення від виконання рішення суду ( а.с. 7).

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.

Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання.

Згідно ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Статті 509, 525-526, 610-612, 614 ЦК України та ст. 625 ЦК України розміщені в розділі «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 цього Кодексу, остання визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов'язання та поширює свою дію на всі види зобов'язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні правовідносини з виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов'язань.

Частиною другою статті 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При розгляді справ про передбачену статтею 625 ЦК України відповідальність за порушення грошового зобов'язання слід з'ясувати: чи існує зобов'язання між сторонами, чи це зобов'язання є грошовим, чи доведено наявність прострочення у виконанні зобов'язання, чи існують спеціальні норми, що регулюють ці правовідносини та виключають застосування цієї статті.

З матеріалів справи вбачається, що даний спір виник у зв'язку з тривалим невиконанням рішення суду про стягнення матеріальних збитків та моральної шкоди, завдану в результаті дорожньо-транспортної пригоди, відповідно до положень ст. ст. 1166, 1167,1187 ЦК України.

Правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження».

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Таким чином, оскільки спірні правовідносини виникли у зв'язку з виконанням судового рішення, то до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільно-правову відповідальність за невиконання грошового зобов'язання, як то передбачено ст. 625 ЦК України, тому вимога позивача про стягнення з відповідача на його користь інфляційних витрат та трьох процентів річних за прострочення виконання зобовязання є безпідставними та не підлягають задоволенню.

Відповідно до ч 2 ст. 22 ЦК України доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода) є збитками, які відповідно до ч. 3 зазначеної норми відшкодовуються у повному розмірі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Вимога про відшкодування збитків у вигляд упущеної вигоди, також не підлягає задоволенню в зв'язку з необґрунтованістю. Позивачем не надано достатніх та безперечних доказів на підтвердження обставин, на які він посилається, тобто що ці доходи він міг би реально одержати за звичайних обставин - наміру покласти спірні кошти на депозитний рахунок, даних, з яких він виходив, при визначенні збитків в сумі 41504,30 грн.

Відповідно до положень ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

Відповідно ч.2 ст.551 ЦК України зазначено, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Чинним законодавством України не передбачено стягнення пені внаслідок невиконання або несвоєчасного виконання судового рішення.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до ч. 1 яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Відшкодування шкоди - це відповідальність, а не боргове (грошове) зобов'язання, на шкоду не повинна нараховуватись пеня, що теж є відповідальністю.

Отже, вимоги ОСОБА_1 щодо стягнення на його користь з відповідача пені за невиконання грошового зобовязання в сумі 45826.44 грн. не підлягає задоволенню.

Щодо відшкодування позивачу моральної шкоди, то суд виходить з наступного.

Частина 2 статті 1167 ЦК України визначає, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоровя або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Відповідно до ст.23 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно ч. 3 ст. 10, ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Аналізуючи наведені норми, суд дійшов висновку, що моральна шкода внаслідок несвоєчасного виконання судового рішення може бути стягнути лише при наявності вини відповідача.

Позивач не зважаючи на пропозицію суду не довів наявності шкоди, не надав доказів противоправної поведінки з боку відповідача, а також наявності причинного звязку між шкодою і противоправним діянням заподіювача, що позбавляє його права на відшкодування моральної шкоди.

З урахуванням викладеного та керуючись ст. ст. 10, 11, 60,88, 209-210, 212-215 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми прострочення боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів від простроченої суми, пені, упущеної вигоди та моральної шкоди відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Миколаївської області через місьскрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його проголошення.

Суддя: Висоцька Г.А.