Ухвала

іменем україни

06 липня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Остапчука Д.О.,

суддів: Колодійчука В.М., Кузнєцова В.О., Попович О.В., Савченко В.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Цюрупинського районного відділу управління Міністерства внутрішніх справ України у Херсонський області до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи: виконавчий комітет Цюрупинської міської ради Цюрупинського району Херсонської області, служба у справах дітей Цюрупинської районної державної адміністрації, про усунення перешкод шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування приміщенням та виселення, за касаційною скаргою ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_5 на рішення апеляційного суду Херсонської області від 17 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2015 року Цюрупинський районний відділ управління Міністерства внутрішніх справ України у Херсонській області (далі - Цюрупинський РВ УМВС України в Херсонській області) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_3 про усунення перешкод шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування приміщенням та виселення, посилаючись на те, що відповідачі неправомірно займають службову квартиру АДРЕСА_1, оскільки ОСОБА_1, якому було виділено спірне житло звільнено з посади начальника Цюрупинського РВ УМВС України в Херсонській області та відряджено для подальшого проходження служби у Хмельницьку область.

Рішенням Цюрупинського районного суду Херсонської області від 18 серпня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Херсонської області від 17 грудня 2015 року зазначене рішення районного суду скасовано й позов задоволено.

Постановлено усунути перешкоди в користуванні майном шляхом визнання ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_3 такими, що втратили право користування службовою квартирою АДРЕСА_1.

Виселено ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_3 із службової квартири АДРЕСА_1.

Вирішено питання щодо судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_5 просять рішення апеляційного суду скасувати й залишити в силі рішення суду першої інстанції, що було помилково скасовано, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судом норм матеріального права й порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Однак зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи позов, апеляційний суд виходив з того, що відповідачі відповідно до вимог ст. 71 ЖК Української РСР втратили право користування спірною квартирою, оскільки з січня 2015 року в ній не проживають, що підтверджується актом обстеження від 20 липня 2015 року.

Проте повністю погодитися з такими висновками суду не можна.

Судом установлено, що ОСОБА_1 як начальнику Цюрупинського РВ УМВС України в Херсонській області на підставі ордеру № 2 від 11 липня 2011 року була надана службова квартира АДРЕСА_1.

Наказом УМВС України в Херсонській області № 17 від 21 січня 2015 року ОСОБА_1 звільнено з займаної посади та відряджено для подальшого проходження служби в органах внутрішніх справ у Хмельницьку область.

Відповідно до ст. 47 Конституції Україниніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно з ч. 4 ст. 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування житловим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до вимог ст. 6 ЖК Української РСР житлові будинки і житлові приміщення призначаються для постійного або тимчасового проживання громадян, а також для використання у встановленому порядку як службових жилих приміщень і гуртожитків.

Так ч. 1 ст. 118 ЖК Української РСР передбачено, що службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв'язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього.

За правилом ст. 124 ЖК Української РСР робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення.

Разом з тим, установивши, що спірна квартира має статус службового приміщення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що на спірні правовідносини поширюються положення ст. 71 ЖК Української РСР.

Так ст. 71 ЖК Української РСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами.

За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Відповідно до ст. 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Частиною 3 ст. 10 ЦПК Українипередбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЦПК Україниналежними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

У ч. 2 ст. 59 ЦПК Українипередбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати те, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК).

Згідно з наданим позивачем актом комісії від 20 липня 2015 року в ході перевірки виявлено, що в спірній квартирі на час складання акта ніхто не проживає, про що свідчить не відкривання дверей і підвердження сусідів.

Відповідно до ст. 212 ЦПК Українисуд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

Проте, суд апеляційної інстанції в порушення вимог ст. ст. 213, 214, 304, 316 ЦПК України на зазначені положення закону уваги не звернув, взявши до уваги наданий позивачем акт від 20 липня 2015 року, як доказ не проживання сім'ї ОСОБА_1 у службовій квартирі понад шість місяців, не врахував, що цей акт складений через два місяці після звернення позивача до суду з даним позовом, не перевірив та не надав належної правової оцінки доводам відповідачів про те, що іншого житла вони не мають, у зв'язку з переміщенням по службі ОСОБА_1, який не припинив службу в органах внутрішніх справ, останнього не було забезпечено новим житлом, квартиру АДРЕСА_1 вони не залишали, у ній знаходяться їх особисті речі та меблі, постійно приїжджають до вказаної квартири на вихідні, святкові дні та у відпустку.

Крім того, до осіб, які користуються службовим жилим приміщенням, правила ст. 71 ЖК Української РСР не застосовуються.

Зазначена правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 04 листопада 2015 року № 6-1166цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК Україниє обов'язковою для судів.

Отже, апеляційний суд не виконав своїх обов'язків, визначених ст. ст. 303, 304, 316 ЦПК України, не з'ясував усіх дійсних обставин справи, що мають визначальне значення для правильного її вирішення, в достатньому обсязі не визначився з характером спірних правовідносин та правовою нормою, що підлягає застосуванню до них, а також не надав мотивування всім доводам сторін у справі, що є обов'язковим елементом справедливого судового розгляду (ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), та дійшов передчасного висновку щодо наявності правових підстав для задоволення позову.

Допущене судом апеляційної інстанції порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, згідно вимог ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування ухваленого судового рішення з передачею справи на новий судовий розгляд до апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Херсонської області від 17 грудня 2015 року скасувати, справу передати на новий апеляційний розгляд.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.О. Остапчук

Судді: В.М. Колодійчук

В.О.Кузнєцов

О.В.Попович

В.О.Савченко