Головуючий суду 1 інстанції - ОСОБА_1
Доповідач - Назарова М.В.
Справа № 415/418/16-ц
Провадження № 22ц/782/446/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 липня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Луганської області в складі:

головуючого Назарової М.В.,

суддів: Заіки В.В., Лозко Ю.П.,

за участю секретаря Козубської А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Апеляційного суду Луганської області в м. Сєвєродонецьку

апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 26 квітня 2016 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа орган опіки та піклування Лисичанської міської ради про надання дозволу на виїзд неповнолітнього за межі України без згоди батька,

в с т а н о в и л а:

01 лютого 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду з вказаним позовом, в обґрунтування якого посилалась на те, що з 08.06.2006 року вона перебувала у шлюбі з відповідачем ОСОБА_2, з яким мають спільну малолітню дитину - сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

У зв'язку з тяжким матеріальним станом вона була вимушена влітку 2014 року виїхати на заробітки до м. Москва. Разом з нею до серпня 2015 року в м. Москва виїхав та проживав син, навчався в школі. По закінченню дозволу батька на виїзд дитини за кордон в серпні 2015 року вона повернулася до м. Лисичанськ разом з сином, але в подальшому відповідач відмовився надавати такий дозвіл. Вона була змушена залишити сина проживати разом з батьком в м. Лисичанськ Луганської області і поїхати на заробітки, так як ОСОБА_2 ніде не працював, і їй необхідно було утримувати родину. Відповідач з незрозумілих причин постійно ухиляється від надання дозволу на такі виїзди, що, на думку позивача, суперечить інтересам дитини.

За таких обставин з урахуванням змінених позовних вимог позивач просила надати їй дозвіл на оформлення проїзного документу дитині ОСОБА_4 для виїзду за межі України без згоди батька ОСОБА_2 та надати дозвіл на виїзд ОСОБА_4 за межі України до м. Москва РФ на період з 01 червня 2016 року по 31 серпня 2016 року у її супроводі без згоди та супроводу батька дитини ОСОБА_2 під зобов'язання зворотного повернення дитини до України.

Рішенням Лисичанського міського суду Луганської області від 26 квітня 2016 року

позовні вимоги задоволені.

В апеляційній скарзі позивач просить скасувати рішення суду і ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог за необґрунтованістю, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вислухавши доповідь судді, осіб, які брали участь у розгляді справи, розглянувши справу у межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів приходить до наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених такими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Задовольняючи вказаний позов, суд першої інстанції виходив з положень ст.ст. 141, 150, 157 СК України, які визначають рівність прав і обов'язків батьків відносно виховання дитини, Закону України від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (далі - Правила), Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 року №231 та дійшов висновку, що відповідач своєю незгодою позбавляє дитину права, гарантованого їй Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, щодо вільного пересування дитини у передбачений законом спосіб, із визначенням короткочасного виїзду сина за кордон, із визначенням країни та терміну перебування, під зобовязання зворотного повернення в Україну, а його заперечення проти позову не мають правового підґрунтя не відповідають інтересам дитини.

Такі висновки суду ґрунтуються на вимогах закону та матеріалах справи, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_3Л (дошлюбне прізвище Крилова) зареєструвала шлюб з відповідачем ОСОБА_2 08 червня 2006 року, що підтверджується повторним свідоцтвом про укладення шлюбу серії 1-ЕД №222720, виданого 26 січня 2016 року відділом Державної реєстрації актів цивільного стану Лисичанського МУЮ (а.с.7).

Під час розгляду даної справи шлюб між сторонами було розірвано на підставі рішення Лисичанського міського суду.

Сторони є батьками малолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 6).

З серпня 2015року і по теперішній час ОСОБА_4 проживає з відповідачем за адресою: АДРЕСА_1, що підтверджується довідкою КП ЛЖЄК №3 (а.с.26а), і як сторони, так і дитина зареєстровані у вказаній квартирі (а.с. 24), частка у праві власності якої належить відповідачу згідно свідоцтва про право власності відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (а.с. 25, 25а).

Вказані обставини ніким не оскаржуються.

Як свідчать матеріали справи, спірні правовідносини виникли між сторонами з приводу участі позивачки у вихованні спільної дитини сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, а саме виїзду останнього за межі України разом із матірю без супроводу батька на період літніх канікул, проти чого заперечує сам батько.

Суд при встановленні способу спілкування, має дотримуватись розумного балансу на участь обох батьків у вихованні дитини.

Статтею 150 СК України установлено, що батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Згідно зі ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до вимог ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 1995 року № 231 (зі змінами).

Правила перетинання державного кордону громадянами України (зі змінами і доповненнями) передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення визначено, зокрема, що виїзд неповнолітніх громадян України за межі території України здійснюється за одним із таких документів: паспорт громадянина України для виїзду за кордон, виданий дітям - громадянам України згідно з цими Правилами; проїзний документ дитини, виданий відповідно до Правил; паспорт громадянина України для виїзду за кордон одного з батьків, у який, відповідно до Правил, записано дитину, яка прямує у його супроводі через державний кордон.

Статтею 18 цих Правил передбачено, що оформлення паспорта/ проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду.

Таким чином, процедура оформлення документів для виїзду дитини за кордон, як то проїзного документа дитини, є окремою процедурою, не пов'язаною з наданням згоди одного з батьків безпосередньо на виїзд дитини за кордон у супроводі іншого з батьків, а передбачає подання до відповідного відділу громадянства і реєстрації фізичних осіб нотаріально посвідченої заяви батьків про надання згоди на оформлення проїзного документа.

Суд першої інстанції правильно визначився із характером спірних правовідносин в частині вирішення позовних вимог про надання дозволу на оформлення документів, пов'язаних із перетинанням малолітнім ОСОБА_4 кордону України, та обґрунтовано задовольнив ці вимоги, а відповідач у своїй апеляційній скарзі, виходячи з її змісту, не погоджувався з рішенням у частині надання судом дозволу саме на виїзд дитини за кордон, а не надання дозволу на оформлення документів. Жодних доводів в цій частині апеляційна скарга не містить.

Що стосується вирішення судом вимог про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька, колегія суддів зазначає наступне.

Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків не перебуває у пункті пропуску через державний кордон; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків: коли другий з батьків є іноземцем або особою без громадянства, що підтверджує запис про батька у свідоцтві про народження дитини, і він відсутній у пункті пропуску; коли у паспорті громадянина України для виїзду за кордон, з яким прямує громадянин, який не досяг 16-річного віку, або проїзному документі є відповідний запис про вибуття на постійне місце проживання за межі України чи відмітка про взяття на консульський облік в дипломатичному представництві України за кордоном; у разі пред'явлення оригіналів документів або їх нотаріально посвідчених копій: свідоцтва про смерть другого з батьків; рішення суду про позбавлення батьківських прав другого з батьків; рішення суду про визнання другого з батьків безвісно відсутнім; рішення суду про визнання другого з батьків недієздатним; рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків; довідки про народження дитини, виданої відділом реєстрації актів цивільного стану, із зазначенням підстав внесення відомостей про батька відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України (під час виїзду дитини за кордон у супроводі одинокої матері).

Таким чином, чинним законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків.

Задовольняючи позов в частині надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди та супроводу батька, суд першої інстанції вірно виходив із того, що відповідач ОСОБА_2 безпідставно ухиляється від надання дозволу на короткостроковий виїзд за кордон його малолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, до конкретно визначеного міста конкретної країни без згоди та супроводу батька на чітко визначений період, а вимога позивача відповідає чинному законодавству та інтересам дитини, оскільки проживання дитини разом із матір'ю в період літніх канікул дитини відповідає найкращому забезпеченню прав та інтересів останньої та за таких умов буде досягнуто дотримання принципів, у тому числі, і міжнародних нормативно-правових актів, згода на обовязковість яких надано Верховною Радою України.

Так, Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН

20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. А звідси, перевага надається матері, позаяк мати природно більш близька до своїх дітей.

Зазначені вище положення закону повинні бути застосовані у кожній конкретній справі, виходячи з її обставин та інтересів дітей.

Тому не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про недоведеність позивачем можливості забезпечити дитині на вказаний період дах над головою, харчування, одяг, оскільки позивачем надано належні докази свого законного перебування на території іншої держави за адресою реєстрації свого місцеперебування та патенту на роботу (а.с. 8, 9). Що ж до відсутності відомостей про майновий стан позивача та одержуваний нею заробіток, то відповідачем так само не надано жодних відомостей про свої доходи, і як він сам пояснив в суді апеляційної інстанції, він офіційно ніде не працевлаштований.

Як є безпідставними і такими, що носять характер припущень, доводи відповідача про можливе незабезпечення позивачем морального та здорового виховання дитини за кордоном з огляду на стосунки ОСОБА_3 з іншим чоловіком і що це може зашкодити нормальному розвитку сина, оскільки наведене нічим не підтверджено.

До того ж, згідно ухвали апеляційного суду Органом опіки та піклування Лисичанської міської ради Луганської області 14 червня 2016 року надано висновок про надання дозволу на виїзд неповнолітнього дитини за межі України без згоди батька, згідно якого вказаний орган, провівши бесіду з батьком та матірю, беручи до уваги їх бажання приймати участь у вихованні сина, враховуючи думку дитини та її письмову заяву, вважає за доцільне надати дозвіл на виїзд ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, до м. Москва Російської Федерації з матірю ОСОБА_3 без згоди батька строком з 01.07.2016 року по 15.08.2016 року (а.с. 138).

В своїй письмовій заяві від 10.06.2016 року ОСОБА_4 також зазначив про своє бажання поїхати разом із матірю на канікули з 01.07.2016 року по 15.08.2016 року в м. Москва (а.с. 140).

Відповідно до ч. 1 ст. 171 СК України дитини має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сімї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сімї.

В судовому засіданні в суді апеляційної інстанції дитина ОСОБА_4 підтвердив написання вказаної заяви без примусу і в довільній формі, що відповідає його бажанню поїхати на канікули разом із матірю до м. Москва.

Відповідаючи на довід апеляційної скарги про відсутність правового механізму повернення дитини до України у разі ухилення від цього позивача, колегія суддів зауважує, що Російської Федерацією ратифіковано Конвенцією про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах, але судом залишені поза увагою позовні вимоги ОСОБА_3, де вона зазначала про покладення на неї обовязку зворотного повернення сина в Україну після літніх канікул (а.с. 68).

Тому в цій частині рішення суду підлягає зміні і покладенні на позивачку обовязку повернути дитину в Україну по завершенню визначеного судом тимчасового терміну перебування за кордоном.

Що ж до терміну виїзду дитини, який судом визначений з 01.06.2016 року до 31.08.2016 року, то судова колегія з урахуванням дати прийняття теперішнього рішення 12 липня 2016 року, необхідності придбання квитків у літній період і часу, необхідного для прямування до місця призначення, строку шкільних літніх канікул не вбачає підстав для його скорочення.

Відповідно до ч. 1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції ухвалення нового рішення або зміни рішення є:

1/ неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2/ недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими;

3/ невідповідність висновків суду обставинам справи;

4/ порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

З урахуванням зазначених обставин, діючи у межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково та доповнити абзац третій резолютивної частини рішення наступним: «під зобовязання ОСОБА_3 зворотного повернення дитини в Україну до 31 серпня 2016 року».

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 26 квітня 2016 року змінити, доповнивши абзац третій резолютивної частини рішення наступним: «під зобовязання ОСОБА_3 зворотного повернення дитини в Україну до 31 серпня 2016 року».

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили негайно, але може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів після його проголошення.

Головуючий

Судді: