У х в а л а

іменем україни

20 квітня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Коротуна В.М.,

суддів: Гвоздика П.О., Мазур Л.М.,

Нагорняка В.А., Писаної Т.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання заповіту недійсним,

за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 22 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 17 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2010 року ОСОБА_3 звернулася до суду із указаним позовом, в якому просила визнати недійсним заповіт, складений ОСОБА_6 на ім'я ОСОБА_7, посвідчений 09 квітня 2003 року державним нотаріусом Ірпінської державної нотаріальної контори Запісочною О.А., реєстровий № 2297.

На обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла її мати ОСОБА_9, після смерті якої вона у встановлений законом строк завернулася із заявою про прийняття спадщини, і нотаріальною конторою за її заявою була заведена спадкова справа, тому вважає себе такою, що прийняла спадщину після смерті своєї матері.

Зазначає, що ОСОБА_9 була спадкоємцем другої черги в порядку спадкування за законом після смерті брата ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року, після смерті якого відкрилася спадщина на належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1.

У вересні 2007 року ОСОБА_9 звернулася до Ірпінської міської держнотконтори із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6 і їй стало відомо, що за життя ОСОБА_6 склав заповіт, посвідчений 09 квітня 2003 року, за яким все своє майно заповів ОСОБА_7

Посилаючись на те, що при складанні заповіту ОСОБА_6 не в повній мірі усвідомлював свої дії та не міг керувати ними, у зв'язку із чим вказаний заповіт є недійсним, а тому просила позовні вимоги задовольнити.

Справа розглядалась судами неодноразово.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 22 жовтня 2015 року позов задоволено.

Визнано недійсним заповіт, складений ОСОБА_6 на ім'я ОСОБА_7, посвідчений 09 квітня 2003 року нотаріусом Ірпінської державної нотаріальної контори Запісочною О.А., зареєстрований за № 2297.

Ухвалою апеляційного суду Київської області від 17 грудня 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення Ірпінського міського суду Київської області від 22 жовтня 2015 року залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що ОСОБА_6 на час складання оспорюваного заповіту не міг в повній мірі усвідомлювати (розуміти) значення своїх дій та керувати ними.

Колегія суддів касаційного суду вважає, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені із дотриманням норм матеріального і процесуального права з огляду на наступне.

Судами попередніх інстанцій установлено та підтверджується матеріалами справи, що ІНФОРМАЦІЯ_3 року померла ОСОБА_9, після смерті якої відкрилася спадщина на належне їй за життя майно та спадкоємцем за законом першої черги після смерті якої є її дочка ОСОБА_3

ІНФОРМАЦІЯ_2 року помер рідний брат ОСОБА_9 - ОСОБА_6, після смерті якого відкрилася спадщина на належне йому за життя майно.

Зі змісту заповіту, посвідченого нотаріусом Ірпінської державної нотаріальної контори Запісочною О.А., зареєстрованого у реєстрі за № 2297, вбачається, що все своє майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1, ОСОБА_6 заповідав ОСОБА_7

Після смерті ОСОБА_6 до Ірпінської міської державної нотаріальної контори 17 липня 2007 року із заявою про прийняття спадщини за заповітом звернувся ОСОБА_7, а 11 вересня 2007 року із заявою про прийняття спадщини за законом - ОСОБА_9 (сестра).

ІНФОРМАЦІЯ_4 року помер ОСОБА_7, після смерті якого відкрилася спадщина на належне йому за життя майно та який заповіту не залишив.

07 вересня 2011 року до Ірпінської міської державної нотаріальної контори звернувся із заявою про прийняття спадщини за законом син померлого ОСОБА_7 - ОСОБА_4, який діяв за згодою свого законного представника - матері ОСОБА_10., іншим спадкоємцем за законом першої черги після смерті ОСОБА_7 є його син ОСОБА_5

Обґрунтовуючи підстави позову, ОСОБА_3 посилалася на те, що ОСОБА_6 зловживав алкогольними напоями, у зв'язку із чим при складанні оспорюваного заповіту не міг усвідомлювати своїх дій та керувати ними.

Як роз'яснено в п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2011 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правила ст. 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до ст. 145 ЦПК України зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК України. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 грудня 2013 року справа передавалася на новий розгляд у зв'язку з тим, що проведена у справі судова експертиза не містила висновку про абсолютну неспроможність померлого саме в момент складання заповіту розуміти значення своїх дій та керувати ними.

При новому розгляді справи ухвалою суду першої інстанції було призначено повторну судово-психіатричну експертизу, згідно з висновком якої від 08 липня 2015 року № 576 ОСОБА_6 на час складання заповіту (09 квітня 2003 року) страждав на психічний розлад у вигляді психічних та поведінкових розладів внаслідок вживання алкоголю із вираженими змінами особистості та вираженим інтелектуально-мнестичним зниженням, за своїм психічним станом ОСОБА_6 09 квітня 2003 року не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними (а. с. 234-239, т. 2).

Відповідно до вимог ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 225 ЦК України правочин, якій дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

З огляду на вказане колегія суддів суду касаційної інстанції вважає, що суди попередніх інстанцій правильно врахували вказаний вище висновок повторної судово-психіатричної експертизи про визначення стану особи саме на момент вчинення правочину як такий, що містить посилання на письмові докази та покази свідків, які були допитані у судових засіданнях, та обґрунтовується викладеними у медичних картках відомостями, а також іншими доказами щодо психічного стану ОСОБА_6, а також надавши належну оцінку усім доказам у справі в сукупності, дійшли обґрунтованого висновку про наявність підстав для визнання оспорюваного заповіту недійсним.

Докази та обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі, спростовуються матеріалами справи та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами першої та апеляційної інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів першої та апеляційної інстанцій щодо їх оцінки.

Зважаючи на вищевикладене та керуючись ст. ст. 336, 337, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргуОСОБА_4 відхилити.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 22 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 17 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.М. Коротун

Судді: П.О. Гвоздик

Л.М. Мазур

В.А. Нагорняк

Т.О. Писана