Провадження № 2/161/2073/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 липня 2016 року Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючої судді Плахтій І.Б.,

з участю секретаря судових засідань ОСОБА_1,

позивача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про визнання недійсним кредитного договору та правочинів забезпечення,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся в суд з позовом до відповідача про визнання недійсним кредитного договору та правочинів забезпечення. Вимоги позову, з урахуванням доповнення до судового позову (а.с.111-124) мотивував тим, що 11.07.2007 року між ним та відповідачем був укладений кредитний договір № VOZ0GA00001533. Банк не мав права видавати кредит в валюті за відсутності індивідуальної ліцензії. Умови договору не справедливі. Крім того, вважає, що договір був укладений під приводом обману. Не було договору на укладення рахунку. Кошти за договором отримані ним не повністю, графік погашення заборгованості не виданий на момент оформлення договору, не видано інформацію про собівартість кредиту до підписання договору, не видано застережень до інфляційних ризиків і особливих умов договору, порушено його права на оплату заборгованості в національній валюті. Крім того, мав місце обман в розрахунках відсоткових ставок, при оформленні страхового випадку для невиплати збитку 48 930 грн., при оплаті заборгованості по кредиту відрахування щомісячної комісії, при нарахуванні штрафів. Мала місце спроба втягнути його в кабалу позовом в суд в 2009 році, постійний шантаж з погрозами про розірвання договору, що створювало великі незручності, тиск на членів сімї шляхом внесення в список неблагополучних. Досі невідомо скільки він повинен був отримати і отримав коштів. Вважає, що договір був укладений на вкрай несправедливих для нього умовах. А тому, просив визнати недійсним кредитний договір № VOZ0GA00001533 від 11.07.2007 року, договір іпотеки від 11.07.2007 року, укладені між ним та відповідачем, а також заставну серії ПБ №005854 від 11.07.2007 року.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_2 вимоги позову підтримав з викладених у позовній заяві та доповненнях до судового позову підстав. Просив позов задовольнити. Додатково суду пояснив, що банк вів не чесну підприємницьку практику, був умисел на обман, навіть не зміг попередньо ознайомитися з договором. Оскільки графік погашення не був виданий не міг вирахувати суму кредиту. Його примусили укласти договір страхування з компанією, послугами якої він не був задоволений, а тому застрахувався в іншій. Вважає, що строк звернення до суду не пропустив, оскільки останню проплату здійснив у 2014 році. Просив визнати недійсним кредитний договір, та в звязку з недійсністю кредитного договору просив визнати недійсним договір іпотеки. Щодо заставної, вказував на те, що вона втратила чинність в звязку зі змінами в законодавстві.

Представник відповідача ОСОБА_3 в судовому засіданні позов не визнала, кріт того подала письмові заперечення проти позову (а.с.155-160). Суду пояснила, що банк мав право видавати кредит в валюті на підставі діючого на той час Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», банк мав ліцензію і дозвіл. В договорі прописані всі умови. Можна було легко підрахувати сукупну вартість кредиту. Кредит видавався в сумі 63 000 доларів США на споживчі цілі та в розмірі 7087,50 доларів США на кредитування. Крім того, на момент укладення договору позичальника задовольняли всі умови. Позивач підписав особисто усі договори. На час укладення договору законодавством не вимагалося надання графіку погашення кредиту. Позивач тривалий час виконував зобовязання, при чому з переплатою, в звязку з чим двічі зменшували обовязковий платіж. Кредит отриманий в валюті погашається в валюті, позивач не маючи валютних доходів міг купувати валюту в касі і погашати кредит. Судом було визнано неправомірним нарахування комісії в 2009 році, після чого комісію не нараховували. Вважає, що доводи позивача про обман його банком під час укладення кредитного договору не відповідають дійсності. А тому, просила в задоволенні позову відмовити. Крім того, вважає, що позивач пропустив строк позовної давності, оскільки оспорює обставини, які йому були давно відомі. А тому просила застосувати строки позовної давності.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази у справі, суд дійшов висновку, що позов до задоволення не підлягає.

Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Згідно зі ст. 627 ЦК України та відповідно до ст.6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Відповідно до ч.1 ст. 628, ст. 629 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені між ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обовязковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідні для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнута згода.

Відповідно до ст.ст. 1049, 1054, 1055 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі.

Судом встановлено, що 11.07.2007 року між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір № VOZ0GA00001533 від 11.07.2007 року (а.с.6-10).

Відповідно до п.7.1 Кредитного договору банк зобовязався надати позичальнику кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу на строк з 11 липня 2007 року по 11 липня 2017 року включно у вигляді не поновлювальної лінії в розмірі 63 000 доларів США на наступні цілі: споживчі потреби, а також у розмірі 7 087,50 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених п.п. 2.1.3; 2.2.7 цього договору зі сплатою за користування кредитом відсотків в розмірі суми 1,5% від суми виданого кредиту; щомісяця в період сплати відсотків та дострокове погашення кредиту згідно з п. 3.1 цього договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п.6.2 даного договору. Періодом сплати вважати період з 11 по 17 число кожного місяця.

Погашення заборгованості за цим договором (за винятком винагороди, що сплачується в момент надання кредиту) здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 1000,73 долари США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсотках, винагороди.

За змістом Закону України «Про банки і банківську діяльність» комерційні банки самостійно встановлюють умови надання кредиту.

ПАТ КБ «ПриватБанк», відповідно до вимог чинного законодавства, була затверджена стандартна форма кредитного договору.

В той же день 11.07.2007 року було укладено договір іпотеки (а.с.11-15) відповідно до якого в забезпечення виконання кредитного договору ОСОБА_2 надав банку в іпотеку житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями в с. Усичі Луцького району, вул. Б.Хмельницького, 1.

Крім того, 11.07.2007 року ОСОБА_2 було видано заставну серії ПБ № 005854 на вказане будинковолодіння (а.с.16).

Кошти в розмірі 63 000 доларів США були отримані позичальником відповідно до заяви про видачу готівки №1 від 11.07.2007 року.

З пояснень сторін в судовому засіданні вбачається, що в перші роки після отримання кредиту позичальник ОСОБА_4 належним чином виконував умови кредитного договору.

Додатковими угодами №1 від 22.05.2008 року та №2 від 23.04 2009 року позичальнику ОСОБА_2 двічі зменшувався щомісячний платіж за кредитом до 782,42 доларів США, до 726 доларів США в місяць (а.с.202-203).

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 22.12.2009 року (а.с.162-164) було встановлено, що позичальнику нараховувалась комісія в розмірі 0,20% від суми виданого кредиту, яка не була передбачена умовами кредитного договору. А тому, було стягнуто з банку в користь ОСОБА_2 безпідставно нараховані та сплачені кошти в розмірі 28 202,54 грн., та зобовязано банк припинити нарахування платежу «щомісячна комісія у розмірі 0,20% від суми виданого кредиту». Після рішення суду комісія в розмірі 0,20% від суми виданого кредиту не нараховувалася.

Крім того, на виконання умов кредитного договору та договору іпотеки 11.07.2007 року ОСОБА_2 були укладені договори страхування життя та майна з ЗАТ «Страхова компанія «Інгосстрах».

Як пояснив в судовому засіданні позивач, страхову компанію йому було навязано банком, він був не задоволений послугами, а тому в подальшому застрахувався в іншій страховій компанії. Чи предявляв банку відповідні документи по страхуванню, не памятає.

Банк відповідно до п.2.1.3 Кредитного договору проводив оплату страхових платежів за рахунок кредитних коштів, що підтверджується довідкою-розрахунком заборгованості станом на 14.09.2009 року. 10.07.2008 року було сплачено 783,20 доларів США, 10.07.2009 року 466,04 доларів США страхових платежів (а.с.131).

Як вбачається з матеріалів справи, предметом оспорюваного кредитного договору є надання банком у тимчасове користування позичальника на умовах повернення, строковості, платності грошові кошти у розмірі 63 000 доларів США на споживчі потреби, а також у розмірі 7 087,50 доларів США на сплату страхових платежів.

Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, пятою, шостою ст.203 цього кодексу.

У відповідності з положеннями ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного судочинства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно зі ст.230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення ( ч.1 ст.229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

У відповідності з розясненнями, які містяться у п.20 постанови Пленуму Верхового Суду України №9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї із сторін.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Частиною першою ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти або бере на себе зобовязання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобовязується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

У наведеному Законі чітко прописана процедура укладання договору, яка включає питання щодо надання інформації кредитодавцеві та споживачеві один про одного та щодо умов кредитування: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений, форми його забезпечення, тип відсоткової ставки, сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту, строк, на який кредит може бути одержаний, та варіанти його повернення.

Як вбачається зі змісту оспорюваного кредитного договору, сторони передбачили усі істотні умови договору відповідно до вимог чинного на той час законодавства та інших нормативно-правових актів і дійшли згоди щодо усіх умов, на яких він укладався. Вся необхідна інформація про умови отримання кредиту, тип відсоткової ставки, валютні ризики, процедура виконання договору тощо, які передують укладенню договору була надана позичальнику і не оспорювалася ним.

Аналіз змісту оспорюваного кредитного договору свідчить про те, що всі пункти договору відповідають вимогам чинного законодавства.

Будь - яких належних та допустимих доказів про те, що на момент укладення кредитного договору сторони не дійшли згоди щодо істотних умов договору, або було порушено форму укладення договору, сторона не була ознайомлена з умовами договору, або не було дійсним волевиявлення сторін, позивач, на виконання вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України, суду не надав.

Як вбачаться з тексту оспорюваного кредитного договору, позичальник ОСОБА_2 своїм підписом, підтвердив факт ознайомлення зі змістом договору, з умовами кредитування, за якими наданий кредит, та погодився на його умови, що свідчить про те, що договір був укладений з урахуванням волевиявлення позивача; будь - яких застережень або заперечень при укладенні договору від позичальника не надходило.

Твердження позивача про те, що він не був обізнаний з порядком погашення щомісячних платежів та сукупною вартістю кредиту спростовується текстом оспорюваного договору, підписаного позивачем, з якого вбачається, що сума кредиту видана на строк з 11 липня 2007 року по 11 липня 2017 року включно в розмірі 63 000 доларів США на споживчі потреби, а також у розмірі 7 087,50 доларів США на сплату страхових платежів зі сплатою за користування кредитом відсотків в розмірі суми 1,5% від суми виданого кредиту, погашення заборгованості здійснюється щомісячними платежами по 1000,73 долари США.

Протягом тривалого часу ОСОБА_2 виконував усі умови договору, сплачував усі платежі.

Відповідно до положень, закріплених у ч.1, 6 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів», забороняється здійснення нечесної підприємницької практики. Нечесна підприємницька практика включає в себе будь - яку діяльність, що вводить споживача в оману або є агресивною. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Суд вважає, що оскільки при укладенні договору відповідачем було надано у повному обсязі інформацію стосовно умов кредитування і позивач не мав претензій щодо умов договору при його укладенні та засвідчив свою згоду підписом, доводи позивача про те, що дії відповідача містять ознаки нечесної підприємницької практики, є безпідставними.

Відповідно до ч.6 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право протягом 14 календарних днів відкликати свою згоду на укладення кредиту без пояснення причин. Перебіг цього строку починається з моменту передачі споживачеві примірника укладеного договору. Відкликання згоди оформлюється письмовим повідомленням, яке споживач зобовязаний подати особисто або через уповноважену особу або надіслати кредитодавцю до закінчення строку, зазначеного в абзаці першому цієї частини. З відкликанням згоди на укладення договору споживач повинен одночасно повернути кредитодавцю кошти або товари, одержані за договором. Споживач також сплачує відсотки за період між моментом одержання коштів та моментом їх повернення за ставкою, встановленою в договорі.

Позивач, отримавши грошові кошти в розмірі 63 000 доларів США , приступив до виконання договору і не скористався своїм правом, передбаченим Законом України «Про захист прав споживачів», відмовитися в односторонньому порядку від кредитного договору і на протязі тривалого часу частково його виконував.

Не можна погодитися і з доводами позивача про те, що банк не мав права укладати кредитний договір в іноземній валюті, оскільки не мав відповідної ліцензії та дозволу на здійснення валютних операцій.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому основний закон держави не встановлює якихось обмежень щодо можливості використання в країні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до ч.2 ст.192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Основним законодавчим актом, що регулює режим здійснення операцій на території України, загальні принципи валютного регулювання, функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права й обовязки субєктів валютних відносин є Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19.02.1993 року №15-93 (далі Декрет), відповідно до п.2 якого резиденти та нерезиденти мають право здійснювати валютні операції з урахуванням обмежень, встановлених цим Декретом та іншими актами валютного законодавства України.

Частиною 3 ст.533 ЦК України передбачено, що використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається у випадках та на умовах, встановлених законом.

Відповідно до ст.2 Закону України «Про банки і банківську діяльність», коштами є гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент.

Згідно зі ст.ст. 19, 47, 49 цього закону банк має право здійснювати банківську діяльність тільки після отримання банківської ліцензії, яка видається Національним банком України. Банки мають право на підставі банківської ліцензії здійснювати операції з розміщення залучених коштів від свого імені та на власний ризик, на власних умовах, незалежно від виду валюти, яка використовується.

Статтею 5 Декрету передбачено, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних або індивідуальних ліцензій Національного банку України. Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв'язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання. Індивідуальні ліцензії видаються резидентам та нерезидентам на здійснення разової операції на період, необхідний для такої операції.

Відповідно до п.2.3 Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, що затверджене Постановою правління НБУ №275 від 17 липня 2001 року, за наявності банківської ліцензії та за умови отримання письмового дозволу Національного банку банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями, серед яких є операції з надання кредитів в іноземній валюті.

З пояснень сторони відповідача вбачається, що на момент укладення оспорюваного договору банк мав банківську ліцензію від 4 грудня 2001 року на право здійснення банківських операцій, визначених п.1-5 ч.1 та ч.2 ст.47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» та дозвіл від 29 липня 2003 року на право здійснення банківських операцій, визначених п.1-4 ч.1 та ч.4 ст.47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», згідно з додатком до цього дозволу №22-2 від 29 липня 2003 року.

Тому, суд вважає, що укладення оспорюваного кредитного договору і здійснення кредитних операцій за даним договором у валюті не суперечить вимогам чинного законодавства і підстав для визнання його недійсним у звязку з відсутністю банківської ліцензії та дозволу на здійснення валютних операцій немає.

Посилання позивача на те, що за споживчим кредитом банк не мав права надавати кредит в іноземній валюті є також необґрунтованими.

Відповідно до ст.5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.

Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він помякшує або скасовує цивільну відповідальність особи.

Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обовязків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

16 жовтня 2011 року вступив у силу Закон України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», згідно з яким частину першу статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» було доповнено абзацом третім, відповідно до якого надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України забороняється.

Оспорюваний кредитний договір у даній справі укладено сторонами 11.07.2007 року. На час укладення цього кредитного договору Закон України «Про захист прав споживачів» не передбачав заборони на надання споживчих кредитів в іноземній валюті. Тому, порушення норм діючого законодавства при укладенні кредитного договору допущено не було.

Такий висновок суду відповідає і правовій позиції Верховного Суду України,викладеної у справі №6-190 цс15 від16 вересня 2015 року, яка відповідно до ст.360-7 ЦПК України є обовязковою для всіх судів України.

Пунктом 28 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено, що перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до частини першої ст.261 ЦК України - від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.Цивільним кодексом встановлено винятки з цього правила щодо окремих вимог, повязаних з визнанням правочинів недійсними (частини друга, третя ст.261 ЦК).

Рішенням Конституційного Суду України №15-рп/2011, справа №1-26/2011 від 10 листопада 2011 року у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_4 щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів у взаємозвязку з положеннями частини четвертої ст.42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) визначено, що в аспекті конституційного звернення положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 11 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12 травня 1991 року N 1023-XII (1023-12) з наступними змінами у взаємозвязку з положеннями частини четвертої ст.42 Конституції України (254к/96-ВР) треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Дане рішення було опубліковане в Офіційному віснику України 28 листопада 2011 року.

З огляду на викладене суд приходить до висновку, що позивач міг довідатися про порушення свого права, як споживача при укладенні та виконанні оспореного ним правочину 28 листопада 2011 року.

З позовом про захист прав споживача шляхом визнання кредитного договору від 11.07.2007 року недійсним з підстав використання банком нечесної підприємницької практики, введення споживача в оману, істотного дисбалансу прав та обов'язків, ненадання споживачу інформації, достатньої для прийняття зваженого рішення, з підстав удаваності правочину позивач звернувся 30.11.2015 року, пропустивши строк позовної давності, про застосування якої заявлено банком в суді (а.с.92,147 в т.1). Відповідач належними та допустимими доказами не довів, що пропустив позовну давність з поважних причин.

Проаналізувавши наявні у справі докази суд приходить до висновку про безпідставність вимог позову, а також пропуск позивачем строків позовної давності, в звязку з чим в задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 58, 60, 88, 213, 214, 215 ЦПК України, на підставі ст.ст.3, 203, 215, 229, 230, 526, 533, 534, 1054 ЦК України, ст.ст. 2, 19, 47, 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність», ст.ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції від 13.01.2006 року, суд

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про визнання недійсним кредитного договору та правочинів забезпечення відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Волинської області шляхом подання апеляційної скарги через Луцький міськрайонний суд в десятиденний строк з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Луцького міськрайонного суду І.Б. Плахтій