07 липня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:
Євтушенко О.І., ЗавгородньоїІ.М., Ситнік О.М.,
розглянувши в попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості та штрафних санкцій,
за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання договору позики недійсним,
за касаційною скаргою ОСОБА_5, подану представником ОСОБА_6, на рішення апеляційного суду м. Києва від 13 квітня 2016 року,
в с т а н о в и л а:
У грудні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості та штрафних санкцій.
На обґрунтування позовних вимог зазначав, що 08 червня 2012 року ОСОБА_4 передав ОСОБА_5 у борг грошові кошти в розмірі
150 000 дол. США, а останній зобов'язався повернути позивачу цю ж суму грошей з нарахованими річними відсотками за користування позикою у строк з 01 по 10 квітня 2014 року.
На підтвердження факту передачі та отримання грошей, 07 червня
2012 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 укладено договір позики
№ 8, відповідно до якого проценти за користування позикою визначаються за ставкою у розмірі 0 % річних за користування позикою в строк з 07 червня 2012 року по 07 червня 2013 року та за ставкою 10 % річних в строк з
07 червня 2013 року.
ОСОБА_4 вказував, що у встановлений строк з 01 квітня по
10 квітня 2014 року ОСОБА_5 суму позику не повернув, а тому з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог ОСОБА_4 просив стягнути з ОСОБА_5 кошти за договором позики від 07 червня 2012 року № 8 в розмірі 6 177 716 грн 52 коп., яка складається із: суми основного боргу в розмірі 150 000 дол. США, що станом на 20 лютого 2015 року за офіційним курсом НБУ становить 4 179 000 грн; винагороди у формі процентів від суми, що була надана у позику (якщо такий розмір процентів не встановлений, визначається на рівні облікової ставки НБУ, яка за період з 07 червня
2012 року по 07 червня 2013 року становить 7,5 %) в розмірі
11 250 дол. США; суми процентів у розмірі 10 % річних за користування позикою відповідно до умов договору за період з 08 червня 2013 року по
10 квітня 2014 року в розмірі 12 616,44 дол. США; суми процентів у розмірі 20 % річних за користування позикою відповідно до умов п. 1.4. договору за період з 11 квітня 2014 року по 20 лютого 2015 року в розмірі
25 972,60 дол. США; суми 3 % річних за невиконання договору позики за період з 11 квітня 2014 року по 20 лютого 2015 року на суму зобов'язань у розмірі 173 866,44 дол. США в розмірі 4 515,76 дол. США; встановленого
п. 1.4.3 договору штрафу за неповернення суми у передбачений договором строк на суму зобов'язань у розмірі 173 866,44 дол. США в розмірі
17 386,64 дол. США. та стягнути судовий збір в розмірі 3 654 грн.
У червні 2015 року ОСОБА_5 звернувся до суду із зустрічними позовними вимогами до ОСОБА_4 про визнання договору позики недійсним.
На обґрунтування зустрічних позовних вимог зазначав, що 07 червня 2012 року ОСОБА_5 та ОСОБА_4 уклали між собою договір позики № 8, за умовами якого позикодавець зобов'язався надати позичальнику позику в розмірі 150 000 дол. США, що еквівалентно 1 200 000 грн за офіційним курсом НБУ. Договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Левицьким Р.В.
Вказував, що даний договір має бути визнаний недійсним, оскільки в ньому сума позики виражена в іноземній валюті - доларах США, а в гривні зазначений її еквівалент, що не відповідає ст. ст. 192, 524 ЦК України.
Окрім того, вказував, що курс НБУ долара США на день укладення договору позики становить не 8,00 грн за 1 долар США, як у ньому зазначено, а 7,9925 грн за 1 долар США. Отже, еквівалент коштів у національній валюті не відповідає зазначеному в договорі та становить не
1 200 000 грн, а 1 198 875 грн.
Під час розгляду справи ОСОБА_5 подав заяву про зміну підстав зустрічного позову, в якій вказав, що договір позики від 07 червня 2012 року № 8 має бути визнаний недійсним, виходячи з того, що він є фіктивним, тобто таким, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.
Вказував, що фактично, укладаючи договір позики, який оспорюється, сторони мали на меті створити додаткову гарантію виконання правовідносин, врегульованих Меморандумом від 10 квітня 2012 року, оскільки ніякої передачі коштів у позику за договорами позики між сторонами фактично не повинно було відбутись і не відбулось. Саме згідно з цим документом
(п. п. 4-8 Меморандуму) сторони домовились гарантувати платежі між ними шляхом укладення договорів позики, умови яких було описано в Меморандумі.
Ураховуючи викладене, ОСОБА_5 просив визнати договір позики недійсним.
Рішенням Соломʼянського районного суду м. Києва від 28 грудня

2015 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 та в задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_5 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 13 квітня 2016 року рішення Соломʼянського районного суду м. Києва від 28 грудня 2015 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 про стягнення заборгованості та штрафних санкцій скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 кошти за договором позики від 07 червня 2012 року в розмірі 5 341 847 грн 08 коп. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 сплачений судовий збір в розмірі 3 159 грн 60 коп. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_5 - ОСОБА_6 просить скасувати рішення апеляційного суду м. Києва від 13 квітня 2016 року та залишити в силі рішення Соломʼянського районного суду м. Києва від

28 грудня 2015 року, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, законність судового рішення в межах касаційного оскарження, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК Українипідставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК Українипід час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Рішення суду апеляційної інстанції оскаржується в частині часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_4 В іншій частині рішення суду апеляційної інстанції не оскаржєується, а тому судом касаційної інстанції не перевіряється.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 суд першої інстанції виходив із того, що договір позики від 07 червня 2012 року № 8 на суму 150 000 дол. США був укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на виконання Меморандуму від 10 квітня 2012 року, укладеного між «ОМИ» та «ДГЯ». Також суд встановив, що у правочині з надання позики позикодавець представлений ОСОБА_4 та компанією «Caye CaulkerDiveClubLtd», а позичальник представлений ОСОБА_5 та компанією «Machause International Limated». Таким чином, суд дійшов висновку, що кошти у розмірі 162 288 дол. США були перераховані компанією «Machause International Limated» компанії «Caye CaulkerDiveClubLtd» на виконання договору позики від 07 червня 2012 року № 8.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 простягнення заборгованості та штрафних санкцій та ухвалюючи в цій частині нове рішення про часткове задоволення цих позовних вимог, суд апеляційної інстанції виходив із того, що оскільки договір позики укладений між ОСОБА_4 та

ОСОБА_5, договір позики є реальною, односторонньою, сплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику, а тому останній зобовʼязаний повернути суму боргу з урахуванням штрафних санкцій.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що згідно договору позики від 07 червня 2012 року ОСОБА_5 отримав від ОСОБА_4 кошти в розмірі 150 000 дол. США, що еквівалентно 1 200 000 грн за офіційним курсом НБУ на день складання договору (один долар США дорівнює

8,00 грн) - надалі йменується «позика» та зобов'язується повернути позику у визначений в договорі позики від 07 червня 2012 року № 8 строк, тобто з

01 по 10 квітня 2014 року. Даною розпискою підтверджує виконання ОСОБА_4 своїх зобов'язань з надання йому, ОСОБА_5, позики належно та в повному обсязі. Дана розписка посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Левицьким Р.В.

Позика в розмірі 150 000 доларів США та відсотки за користування позикою безпосередньо ОСОБА_5 у строк, передбачений договором позики від 07 червня 2012 року № 8, не були повернуті, як і не повернуті на дату звернення до суду.

Згідно п. 1.1 договору позики № 8 позикодавець зобов'язується надати позичальникові позику в розмірі 150 000 дол. США, що еквівалентно

1 200 000 грн за офіційним курсом НБУ на день укладення договору (один долар США дорівнює 8,00 грн), в порядку та на умовах, які встановлені цим договором, а позичальник зобов'язується прийняти та належним чином використати і повернути позикодавцю отримані кошти в дату повернення позики, а також виконати всі інші зобов'язання, згідно умов цього договору.

За умовами пп. 1.4.1, 1.4.2 п. 1.4 договору позики № 8 позичальник зобов'язується повернути суму наданої позики, яка складає

150 000 дол. США на день повернення боргу, тобто з 01 по 10 квітня

2014 року.

Протягом строку дії договору діють ставки за користування позикою у розмірах , що передбачені преамбулою даного договору, які відраховуються з моменту отримання грошових коштів позичальником .

Відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

За змістом ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики на рівні облікової ставки Національного банку України лише у тому разі, якщо договір позики не передбачає інших умов. Передбачене у цій нормі право сторін на встановлення умов оплати за користування позикою з урахуванням норм

ст. 6, ч. 1 ст. 627 ЦК України слід розуміти як право сторін на визначення саме розміру процентів та порядку їх сплати, а не обрання ними іншого способу оплати (наприклад, у твердій грошовій сумі безвідносно до суми боргу), оскільки закон - ст. ст. 536, 1048 ЦК України визначає, що плата за користування чужими грішми встановлюється і нараховується у вигляді процентів на основну суму боргу.

За змістом ст. ст. 526, 527 ЦК України належним виконанням зобов'язання є, зокрема, виконання його належними сторонами або уповноваженими особами, під якими слід розуміти будь-яку особу, яка має повноваження сторони зобов'язання, про що може бути зазначено у договорі або виданій відповідно до закону довіреності.

Аналіз норм ст. 99 Конституції України, ст. ст. 192, 533 ЦК України дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій визначена сума зобов'язання) валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і його виконання є національна валюта України - гривня.

Відповідно, у національній валюті України підлягають обчисленню і стягненню і інші складові грошового зобов'язання (пеня, штраф, неустойка, проценти) та виплати, передбачені ст. 625 ЦК України.

Аналогічна позиція викладена в Постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року справа № 6-79цс14, яка відповідно до положень частини першої статті 3607 ЦПК України, є обов'язковою для всіх судів України.

Статтею 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Ураховуючи наведене, суд апеляційної інстанції скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 та ухвалюючи в цій частині нове рішення про часткове задоволення позовних вимог, на підставі належним чином оцінених доказів (ст. 212 ЦПК України) встановив, що договір позики за своїми правовими ознаками є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику, що і булу вчинено у даній справі, а тому дійшов правильного висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_4

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом апеляційної інстанціїнорм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів та до не згоди з висновку суду апеляційної інстанції.

Перевіривши доводи касаційної скарги, суд касаційної інстанції дійшов висновку про відхилення касаційної скарги та залишення без змін рішення апеляційного суду м. Києва від 13 квітня 2016 року в частині часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_4 тому що судове рішення в цій частині законне та обґрунтоване.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5, подану представником ОСОБА_6, відхилити.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 13 квітня 2016 року в частині часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_4 в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості та штрафних санкцій за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання договору позики недійсним залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:О.І. Євтушенко І.М. Завгородня О.М. Ситнік