Справа № 405/2215/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.07.2016 року Ленінський районний суд м. Кіровограда в складі

головуючого: Циганаш ІА.

при секретарі: ЛисоконьА.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кіровограді цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Фідобанк» про захист прав споживачів, визнання недійсними кредитного та іпотечного договорів, зобовязання вчинити певні дії,-

Встановив :

27.03.2015 року позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, обґрунтувавши свої вимоги тим, що між ним та ПАТ «Ерсте Банк» було укладено кредитний договір № 014/0456/2/23965 від 02.10.2008 року про надання в кредит 22 000,00 доларів США з терміном повернення до 01.10.2033 року під 12,50% річних, для придбання 1 кімнатної квартири, розташованої за адресою АДРЕСА_1.

Зазначена вище нерухомість, виступає у якості забезпечення виконання зобовязань позичальником перед банком по кредитному договору.

30.10.2013 року на підставі рішення загальних зборів акціонерного товариства ПУАТ «Фідобанк», був затверджений передавальний акт, у відповідності до якого Банку було передано все майно, права та обов'язки Публічного акціонерного товариства «Фідокомбанк», який є правонаступником прав та зобов'язань ВАТ «Ерсте Банк», що підтверджується п. 1.1 Статуту ПУАТ «Фідобанк», затверджений 16.06.2014 року, тому ПУАТ «Фідобанк» є відповідачем.

В кредитному договорі № 014/0456/2/23965 від 02 жовтня 2008 року не зазначене, що відповідач є уповноваженим банком на здійснення валютних операцій відповідно до статей 11, 13 Декрету Кабінету Міністрів України від 19.02.1993 N 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" та п. 6 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». 02 жовтня 2008 року інформація не була надана позивачу про те, що відповідач є уповноваженим банком на здійснення валютних операцій.

Станом на 02.10.2008 року ВАТ «Ерсте Банк» не був уповноваженим банком з надання кредиту готівковою іноземною валютою фізичній особі відповідно до ч. 3 ст.91 ЦК України, п.6 ч. 1ст.4, ст.34, п.5 розділу VIII Закону України «Про фінансові послуги і державне регулювання ринків фінансових послуг», п.3 ст.1, ч.2 ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю".

ВАТ «Ерсте Банк» відповідно до генеральної ліцензії (з додатком на здійснення валютних операцій, ст.1054 ЦК України («Кредитний договір») та п.6 ч. 1 ст.4, ст.34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» мав право надавати споживчий фінансовий кредит іноземною валютою протягом 11 діб , тобто виконати кредитний договір № 014/0456/2/23965 від 02 жовтня 2008 року, лише з дати видачі генеральної ліцензії.

Станом на дату підписання кредитного договору № 014/0456/2/23965 від 02 жовтня 2008 року ВАТ «Ерсте Банк» не був уповноваженим банком з надавання кредиту (фінансового кредиту) фізичній особі іноземною валютою відповідно до ч. 3 ст.91, ст.227 ЦК України, п. 3 ч.І ст.1, п.6 ч.І ст.4, ст.34, п.5 розділу VIIIЗакону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», п. 3 ст.1, ч.2 ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Частиною другою статті 11 Закону та абзацом шістнадцятим частини першої статті 6 Закону про фінансові послуги врегульовуються питання щодо відомостей, які кредитодавець має повідомити споживачеві до укладення кредитного договору, а статтею 56 Закону України «Про банки і банківську діяльність» від 7 грудня 2000 року № 2121-ІІІ - щодо відомостей, які банк має надавати споживачеві як власному клієнту на його вимогу (Рішення Конституційного Суду України від 10.11.2011 -№15-рп/2011).

Всупереч вимогам п.1 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. 80, 91, 92 ЦК України, ст.11 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» позивачу при підписанні кредитного договору № 014/0456/2/23965 від 02 жовтня 2008 року відповідачем не було надано інформації про особу кредитодавця, його правоздатність та дієздатність.

Крім того, НБУ неодноразово звертався до банків з проханням у своїх листах виконувати вимоги Закону України «Про захист прав споживачів» при наданні споживчих кредитів. Так, листом НБУ від 16.06.2007 N 40-117/2093-6134 «Про окремі питання практичного застосування Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» акцентувалася увага банків на те, що договір споживчого кредиту - це правочин, який надає споживачу особливі засоби правового захисту, які не притаманні для інших банківських правочинів. Даним листом НБУ зобов'язував керівників банків вжити невідкладних заходів для забезпечення належного виконання вимог постанови Правління ОСОБА_2 банку України від 10.05.2007 року N 168 "Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту".

Зауважив, що банківська установа не повідомляла його у письмовій формі перед укладанням договору споживчого кредиту про переваги та недоліки пропонованих схем кредитування, орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо).

Таким чином, сукупна вартість (ціна) договорів у гривні на момент підписання договору споживачем не була повідомлена і також він не має уявлення про цю істотну умову договору на даний момент.

Графік платежів був наданий Банківськими установами і складений у іноземній валюті, але в ньому не видно, скільки споживач повинен платити у гривнях. Цей графік також не враховує суму страхових платежів, банківських комісій, при придбанні споживачем валюти на погашення кредиту тощо. Тобто, остаточна ціна споживчого кредиту залишається для споживача невідомою.

Не надано було інформації споживачам щодо податкового режиму сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживачі, мають право, або відомості про те, у кого вони можуть одержати відповідну інформацію.

Вимога надати споживачам переваги та недоліки запропонованої схеми кредитування не виконана взагалі. Адже валютний ризик - є суттєвим недоліком цієї «схеми» кредитування і Банківські установи повинні були розписати сукупну вартість кредиту за умови, коли 1 долар США буде рівний 15 грн., 20 грн., 50 грн., чи навіть 100 грн.

У кредитному договорі, укладеному із споживачем в іноземній валюті немає відомостей щодо детального розпису загальної вартості кредиту, немає умов, які п. п. 3.2, 3.4 розділу 3 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління ОСОБА_2 банку України від 10 травня 2007 року за № 168, визнані обов'язковими. Також, банківською установою не надавались окремі письмові документи з детальним розписом загальної вартості кредиту для споживачів.

Інформація про платежі споживача, які зазначені в пункті 2.1 цієї глави Правил, надається з обов'язковим зазначенням бази їх розрахунку (зазначається сума, на підставі якої робиться розрахунок, зокрема сума наданого кредиту, сума непогашеного кредиту, фіксована сума тощо).

Просить визнати недійсним кредитний договір № 014/0456/2/23965 від 02 жовтня 2008 року, укладений між Відкритим Акціонерним товариством «Ерсте Банк» та ним, ОСОБА_3, визнати недійсним іпотечний договір від 02.10.2008 року, зареєстрований в реєстрі за № 3242, укладений між Відкритим Акціонерним товариством «Ерсте Банк» та ним, ОСОБА_3, зупинити Публічне акціонерне товариство «Фідобанк» нарахування пені, відсотків, штрафних санкцій за кредитним договором № 014/0456/2/23965 від 02 жовтня 2008 року, укладений між ВАТ «Ерсте Банк» та ним, ОСОБА_3, виключити з реєстру обтяжень та заборон відчуження запис про обтяження та заборону відчуження нерухомого майна за іпотечним договором від 02.10.2008 року, а саме квартиру № 143 за адресою пров. Фортечний, 21А у м. Кіровограді, а також зобов'язати ПАТ «Фідобанк» повернути йому у натурі все, що отримав ВАТ «Ерсте Банк» та ПАТ «Фідобанк» на виконання угод за кредитним договором № 014/0456/2/23965 від 02 жовтня 2008 року, який укладений між ВАТ «ОСОБА_4» та ОСОБА_3.

В судових засіданнях позивач та його представник позовні вимоги підтримували, просили суд їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в позові, зазначив, що предметом даного спору є порушення під час укладення договору вимог Законодавства та прав споживача і включення фінансовою установою у кредитний договір несправедливих умов. В судовому засіданні 07 липня 2016 року позивач та його представник вважали, що необхідно ще раз витребувати у відповідача документи, зазначив, що без них неможливо розглядати справу.

Представник відповідача в судове засідання не зявився, хоча в установленому законом порядку був повідомлений про розгляд справи, надав письмові заперечення та документи згідно клопотання представника позивача, в яких зазначив, що ОСОБА_4 вважає, що позовні вимоги Позивача безпідставні та не підлягають задоволенню на підставі наступного: 02.10.2008 року між ВАТ «Ерсте Банк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 014/0456/2//23965, згідно умов якого ОСОБА_4 надає Позичальнику-Позивачу кредит в сумі 22 000,00 доларів строком користування кредитними коштами до 01.10.2033 року, зі сплатою 12,5 відсотків річних.

Банк в повному обсязі виконав свої зобов'язання за кредитним договором, надав вищезазначену суму кредитних коштів.

Згідно з п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» від 28.04.1978 №3 /зі змінами/ угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом, а суд повинен встановити наявність тих обставин, з яким закон пов'язує визнання угоди недійсною та настання у зв'язку з цим певних юридичних наслідків. Вирішуючи спір про визнання угоди недійсною, суд повинен встановити: відповідність змісту угоди вимогам закону, додержання встановленої форми угоди, волевиявлення та правоздатність сторін за угодою, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для його вирішення спору.

Відповідно до ч 2 ст. 1056 ЦК України Позичальник має право відмовитись від одержання кредиту або в повному обсязі, повідомивши про це кредитора до встановленого договором строку його надання.

Також відповідно до п. 6 ст. 11 Закону Позивач мав право на відкликання своєї згоди на укладення договору без пояснення причин. Перебіг строку такого відкликання розпочинався з моменту передачі позивачу примірника укладеного кредитного договору та діяв протягом 14 календарних днів, але зазначене право Позивач не використав, що є додатковим підтвердженням того, що з усіма умовами и договору він був згоден.

Протягом майже семи років Позивач належним чином виконував зобовязання за кредитним договором. Відповідач виконав свої зобов'язання за кредитним договором в повному обсязі перерахувавши суму кредиту на позичковий рахунок Позивача. За рахунок кредитних коштів Позивачем було придбано нерухомість, яку останнім було передано в іпотеку. За таких умов, договір вважається укладеним з моменту, коли банк, як сторона, яка одержала пропозицію клієнта укласти кредитний договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у заяві ( ч. 2 с. 640 ЦК України), а тому посилання Позивача у своїй позовній заяві на те, що договір укладений між ним та Банком не відповідає вимогам чинного законодавства України, а саме банк ввів клієнта в оману, не надав інформацію в письмовій формі, передбаченої нормами чинного законодавства є безпідставними та необгрунтованими.

Позивач особисто 02.10.2008 року звернувся до Банку з заявою про кредитування для придбання нерухомості, надав кредитору-Банку перелік документів необхідних для оформлення кредиту та підтвердив згоду на укладання договору своїм підписом у заяві (оферті). Таким чином, позивач отримав всю необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про кредит, вартість кредиту, вартість всіх сукупних послуг, що забезпечило можливість його свідомого та правильного вибору. В разі наявності заперечень щодо окремих умов договору, існує встановлений законодавством порядок погоджень умов договору, а саме складається протокол розбіжностей, про що робиться застереження у договорі та надається іншій стороні.

В подальшому, в разі не досягнення сторонами згоди з усіх істотних умов договору, такий договір вважається не укладеним (таким, що не відбувся). По тексту кредитного договору Позивач будь-яких застережень не робив, протокол розбіжностей банківській установі не надсилав, з умовами кредитного договору ознайомився та своїм підписом надав згоду вважати їх обов'язковими до застосування до відносин, які виникли на підставі оскаржуваного кредитного договору, що в свою чергу і потягло за собою укладення даного правочину з боку банківської установи.

Згідно з вимогами частин 1, 3, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, волевиявлення учасника правочину мас бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Як вже було зазначено, правочин відбувся шляхом надання кредиту на придбання нерухомості, а тому дане твердження не може бути прийнятим до уваги судом в зв'язку зі своєю необґрунтованістю та недоведеністю.

Щодо посилання Позивача на те, що Банком було порушено вимоги законодавства, а саме ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», а також вимоги, які викладені в Постанові Правління НБУ від 10.05.2007 року за № 168, а саме не надав Позивачу письмову інформацію про умови кредитування з детальним розписом сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також не надав Графік погашення заборгованості, то воно не може бути прийнятим до уваги судом в зв'язку зі своєю необґрунтованістю та тим, що Позивач своїми діями намагається ввести в оману суд.

Зазначив, що Банком було виконано всі вимоги вищезазначених законів, що зокрема, відображено в п. 12.1 кредитного договору, зазначено, що невід'ємною частиною кредитного договору є: Додаток № 1 та Повідомлення позичальника-фізичної особи про умови надання споживного кредиту, де зокрема зазначено про всі супутні витрати, переваги та недоліки кредитних програм та про те, що валютні ризики несе Позичальник. Позивач власним підписом на кредитному договору та на Повідомлені засвідчив, що отримав всю вичерпну інформацію, та надав згоду за всіма умовами кредитного договору, погодився, що всі умови йому зрозумілі і він вважає їх справедливими, а тому посилання Позивача про порушення з боку Банку вимог законодавства є безпідставним та не може бути прийнятим до уваги судом.

Також у відповідності до Положення про встановлення офіційного курсу гривні до іноземних валют та курсу банківських металів, затвердженого постановою Правління ОСОБА_2 банку України за № 496 від 12.11.2003 року, офіційний курс гривні до іноземних валют, зокрема до долара США,встановлюється щоденно. Для розрахунку курсу гривні до іноземних валют використовується інформація про котирування іноземних валют станом на останню дату. З наведеного можливо зробити висновок, що стабільність курсу гривні до іноземних валют законодавчо не закріплена. Таким чином, при укладенні кредитного договору в іноземній валюті та беручи на себе обов'язки щодо погашення цього кредиту саме в доларах США, Позивач повинен був усвідомлювати, що курс ОСОБА_2 валюти до гривні не є незмінним та те, що зміна цього курсу можливо настане, а тому повинен передбачити всі ризики за цим договором.

Кредитний та іпотечні договори були укладені між Позивачем і банком, з боку якого діяла начальник Кіровоградського відділення ВАТ «Ерсте Банк» в особі ОСОБА_5, повноваження якої були передбачені довіреністю, посвідченої приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу ОСОБА_6 15.08.2007 року, зареєстрована за реєстровим № 1714.

Представник банку діяв на підставі та в межах повноважень, наданих ВАТ «Ерсте Банк», які беззаперечно були схвалені нею. У відповідності до ч. 2 ст. 207 ЦК України - правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою. Представник Банку, що посвідчував кредитний та іпотечний договір мала об'єм повноважень на його укладання таких видів договорів, повноваження її були належним чином перевірені приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу ОСОБА_6, про що зазначено в іпотечному договорі, який вона посвідчувала 02.10.2008 року.

Отже на час укладання кредитного договору ОСОБА_2 мав необхідні документи для можливості кредитування в іноземній валюті, а представник, що діяв від імені Банку мав необхідний обсяг повноважень на укладання таких видів договорів. Позивачем не наведено жодної підстави з приводу визнання іпотечного договору недійсним. В той час як договір укладено в письмовій формі, договір є нотаріально посвідчений, укладений в реальне настання правових наслідків, що обумовлені нею. Особи, що укладали договір мали необхідний об'єм цивільної дієздатності, воля учасників угоди на її укладання була вільною. Оскільки Позивачем не наведені правові підстави позовних вимог, іпотечний договір укладений у відповідності до вимог чинного законодавства, а тому підстав для задоволення позовних вимог у цій частині позову не має.

Договори про надання кредиту укладаються на власний розсуд кредитодавця та позичальника з урахуванням вимог цивільного та банківського законодавства. Взаємні права та обов'язки сторін детально визначені у підписаному сторонами кредитному договорі. Вибір умов кредитування з боку позивача був добровільним. Позивач підтвердив згоду на укладення договору своїм підписом, ніяких застережень або зауважень з боку Позивача щодо неповного розуміння або незгоди з умовами договору під час його підписання, не надано.

З цього слідує, що сторони встановили факт досягнення згоди між собою щодо всіх істотних умов спірних договорів, а що стосується доводів Позивача, банк оцінює їх критично, оскільки вони випливають лише з його особистої суб'єктивної оцінки як боржника, зацікавленого у мінімізації своїх грошових зобов'язань. При цьому на час укладення спірних договорів Позивач був згоден з їх умовами та взяв на себе відповідні зобов'язання добровільно. Таким чином, вважають, що в даному випадку відсутні ті обставини, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною, а саме, що Позивач, підписуючи кредитний договір та беручи на себе зобов'язання по сплаті кредиту, мав повну цивільну правоздатність та дієздатність, усвідомлюючи значення та наслідки своїх дій та можливих ризиків.

Відповідно до чинного законодавства поважними визнаються лише ті обставини, які є об'єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення сторони та пов'язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення стороною у справі процесуальних дій.

В матеріалах судової справи не міститься жодного доказу у підтвердження поважних причин пропуску Позивачем строку позовної давності та істотних перешкод для своєчасного звернення до суду з позовною заявою про визнання договору недійсним. На підставі зазначеного, та враховуючи той факт, що перебіг строку позовної давності щодо визнання недійсним кредитного договору закінчився 02.10.2011 року, оскільки Позивач знав про можливе порушення свого права/особу, яка його порушила з 02.10.2008 року, просить суд відповідно до ст. 267 ЦК України застосувати позовну давність, і оскільки сплив позовної давності, про застосування якої заявлено, є підставою для відмови у позові, то просить відмовити Позивачу в задоволенні його позову в повному обсязі.

Заслухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають зі слідуючих підстав.

Згідно вимог частин 1, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

У відповідності до ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Відповідно до частин 2, 3 статті 533 ЦК України в разі, якщо у зобовязанні визначено грошовий еквівалент іноземної валюти, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом, використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Згідно ч.3 ст.536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Відповідно до частин 1, 3 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору.

Статтею 627 ЦК України закріплений принцип свободи договору, згідно якого сторони вільні в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 651 ЦК України зміна договору або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Згідно ч.1 ст. 652 ЦК України у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає з суті зобовязання.Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.

Відповідно до ч. 2 ст.1056 ЦК України позичальник має право відмовитися від одержання кредиту частково або в повному обсязі, повідомивши про це кредитодавця до встановленого договором строку його надання, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ч.2 ст.15 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, що діяла на дату укладення кредитного договору інформація про продукцію може бути розміщена у місцях, де вона реалізується, а також за згодою споживача доводитися до нього за допомогою засобів дистанційного звязку.

В судовому засіданні встановлено, що 02 жовтня 2008 року між ОСОБА_1 та ВАТ «Ерсте Банк» було укладено кредитний договір № 014/0456/2/23965 про надання в кредит 22 000,00 доларів США з терміном повернення до 01.10.2033 року під 12,50% річних.

30.10.2013 року на підставі рішення загальних зборів акціонерного товариства ПУАТ «Фідобанк», був затверджений передавальний акт, у відповідності до якого Банку було передано все майно, права та обов'язки Публічного акціонерного товариства «Фідокомбанк», який є правонаступником прав та зобов'язань АКБ «Престиж», створеного у формі ВАТ «Ерсте Банк», ПАТ «Ерсте Банк».

Згідно п. 2.1 Кредитного договору кредитні кошти, отримані позичальником за цим договором призначені на придбання однокімнатної квартири, розташованої за адресою АДРЕСА_2, загальною площею 29,4 кв.м.

Відповідно до п. 3.6. Кредитного договору забезпеченням цього Договору є Іпотека однокімнатної квартири, що розташована за адресою АДРЕСА_3, порука фізичної особи поручитель ОСОБА_7

Пунктом 5.2 Кредитного договору передбачено, що позичальник зобовязується здійснювати безготівковим платежем або готівкою, в касу Кредитора: - щомісяця до 15 числа кожного місяця погашення заборгованості по кредиту згідно з Графіком платежів, наведеним в Додатку №1 до цього договору.

Згідно п.12.1 Кредитного договору невідємною частиною цього Договору є: - Додаток № 1 Повідомлення позичальника фізичної особи про умови надання споживчого кредиту ( з додатком, яким визначається Графік платежів за Договором), де зокрема зазначено про всі супутні витрати, переваги та недоліки кредитних програм та по те, що валютні ризики несе Позичальник. ( а.с.42)

Позивач власним підписом на Кредитному договорі та на Повідомленні засвідчив, що отримав всю вичерпну інформацію та надав згоду за всіма умовами Кредитного договору погодився, що всі умови йому зрозумілі і він вважає їх справедливими.

У відповідності до договору Іпотеки № 014/0456/2/23965/01 від 02 жовтня 2008 року ВАТ «Ерсте Банк» та ОСОБА_1 уклали даний договір, який згідно п. 1.1. Договору забезпечує вимоги Іпотекодержателя, що витікають з кредитного договору № 014/0456/2/23965 від 02.10.2008 року, а також додаткових угод до нього, що можуть бути укладені в подальшому.

При укладенні кредитного договору в іноземній валюті та беручи на себе зобов»язання щодо погашення кредиту саме в доларах США ОСОБА_1 повинен був усвідомлювати, що курс ОСОБА_2 валюти до гривні не є незмінним та те, що зміна цього курсу можливо настане, а тому повинен був передбачити всі ризики за цим договором.

У відповідності до ч.3 ст.4 ЗУ «Про захист прав споживачів» позивач зобовязаний був перед оформленням кредитного договору ознайомитися з правилами та умовами послуги, що надається, а в разі необхідності розяснення її умов - звернутися до особи, що надає послуги за таким розясненням.

За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обовязкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Судом встановлено, що спірний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови; відповідач наддав позивачу документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки; у додатках до кредитного договору, які підписані позивачем, міститься повна інформація стосовно умов кредитування.

У відповідності до правових позицій Верховного суду України, які викладені в постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-1341цс 15, надання чи ненадання, надання не в повному обсязі інформації відповідно до норм Закону України «Про захист прав споживачів» не є підставою для визнання недійсним кредитного договору.

Положення статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містять перелік підстав для визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Так, вказаною нормою встановлено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Відповідно до частини 5 вказаної норми, якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Перелік прикладів несправедливих умов договору наведений у ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Вказаний перелік не є вичерпним.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною.

Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Положеннями ст. 3 ЦК України визначено загальні засади цивільного законодавства, до яких відноситься, зокрема, свобода договору, а також свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом.

В ході судового розгляду справи не знайшли свого підтвердження доводи позивача щодо його необізнаності відносно умов кредитного договору.

При укладенні кредитного договору позичальнику були відомі усі умови договору та не існувало ніяких інших умов, які б примусили позивача ОСОБА_1 прийняти ці умови на вкрай невигідних для нього умовах.

Твердження позивача, що банком не надавалась інформація про умови кредитування не відповідає дійсності, оскільки він був з ними ознайомлений, а саме: спірним кредитним договором від 02.10.2008 року, який укладений між банком та позивачем в 12.1. Кредитного договору передбачена інформація про умови кредитування, де зазначені перелік, розмір і базу розрахунку всіх комісій банку, що повязані з наданням, обслуговуванням і погашенням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, вартості всіх сукупних послуг, а також фінансових зобовязань позичальника за кожним платіжним періодом, реальна процентна ставка, вид і предмет супутньої послуги, яка надається споживачу, обґрунтування вартості супутньої послуги. (а.с.42)

Позивач у справі, підписуючи кредитний договір підтвердив, що він ознайомлений з його умовами та цілком погоджується із ним, в іншому випадку він би звернувся до іншої банківської установи. Крім того, уклавши кредитний договір та приступивши до його виконання, сторони підтвердили, що цей договір відповідає їх внутрішній волі та спрямований на реальне настання наслідків, що були ним обумовлені.

Окрім того, відповідно до ЗУ «Про захист прав споживачів» споживач має право протягом 14 календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Цього зроблено не було, споживач кредитний договір підписав, отримав кредитні кошти розпорядився ними на власний розсуд, сплачував кредит згідно Графіку, а отже, визнавав в повному обсязі умови договору та погоджувався з ними.

Згідно ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банківський кредит це будь-яке зобовязання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобовязання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надане в обмін на зобовязання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобовязання на сплату процентів та інших зборів з такої суми. У статті 2 зазначеного вище Закону дається визначення поняття коштів, згідно якого кошти це гроші у національній, іноземній валюті чи їх еквіваленті.

Статтею 19 Закону України «Про банки та банківську діяльність» передбачено, що банк має право здійснювати банківську діяльність тільки після отримання банківської ліцензії.

Відповідно до ст. 47 Закону України «Про банки та банківську діяльність» на підставі банківської ліцензії банки мають право здійснювати операції з розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик.

Судом встановлено, що банк при укладенні спірного договору мав банківську ліцензію №224, зареєстрованому ОСОБА_2 Банком України 25 січня 2006 року за « 303 на право здійснювати банківські операції, визначені ст. 47 ЗУ «Про банки і банківську діяльність» та Дозвіл на право здійснення операцій, визначених ст. 47 ЗУ «Про банки і банківську діяльність».

Підпунктом в пункту 4 статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» встановлено, що Індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції, а саме операції з надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі. Більше того, п. 5 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» визначає, що одержання індивідуальної ліцензії однією із сторін валютної операції означає також дозвіл на її здійснення іншою стороною або третьою особою, яка має відношення до цієї операції, якщо інше не передбачено умовами індивідуальної ліцензії.

Окрім цього, щодо вимог підпункту "в" пункту 4 статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України Про систему валютного регулювання і валютного контролю, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, а саме на сьогодні законодавець не визначив межі термінів і сум надання/одержання кредитів в іноземній валюті. У звязку з цим операція з надання банками кредитів в іноземній валюті не потребує індивідуальної ліцензії (аналогічної думки підтримується ОСОБА_2 України у листі від 07.12.2009 р. № 13-210/7871-22612).

Відповідно до п. 5.3 Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затвердженого постановою Правління ОСОБА_2 банку України від 17 липня 2001 року за № 275 письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19.02.1993 року за № 15-93.

Згідно п. 2.3. вищевказаного Положення за умови отримання письмового дозволу ОСОБА_2 банку України банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями по залученню та розміщенню іноземної валюти на валютному ринку України.

Судом встановлено, що відповідачем була отримана банківська ліцензія та дозвіл ОСОБА_2 банку України на здійснення операцій з валютними цінностями, то, відповідно, банк має право здійснювати операції щодо розміщення іноземної валюти.

Згідно з п. 1.5. Положення про порядок видачі ОСОБА_2 банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою ОСОБА_2 банку України від 14.11.2004 року № 483, використання іноземної валюти на території України платежу як засобу без ліцензії дозволяється якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк.

Кредитний та іпотечний договори були укладені між Позивачем і банком, повноваження представника банку на укладення правочинів, підтверджені в судовому засіданні довіреністю від 15.08.2007 року, виданою на імя начальника Кіровоградського відділення ВАТ «Ерсте Банк» в особі ОСОБА_5 та посвідченої приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу ОСОБА_6 15.08.2007р., зареєстрована за реєстровим № 1714. (а.с. 93-94)

Суд враховує ту обставину, що позивач ОСОБА_1 вивчивши кредитний ринок, що складався на момент оформлення кредитного договору, обрав оптимальну для себе модель кредитування, подав заяву до Банку на отримання кредиту, погодився з умовами кредитного договору, скріпивши його своїм підписом та вчинив дії на виконання його умов, завірив Договір іпотеки квартири у нотаріуса, отримавши від відповідача суму кредиту, виражену в доларах США, які й повинен повернути відповідачу на умовах, визначених у кредитному договорі, відповідно до ст. 1049 ЦК України.

Відповідачем свої зобовязання виконані в повному обсязі: надано кредит, відкрито рахунки для належної сплати відсотків та кредиту. Згідно умов Кредитного Договору ОСОБА_1 надані кошти в сумі 22 000 доларів США.

Отже, підтвердженням належного укладення спірних договорів зі сторони позивача та його погодження з усіма умовами договорів є факт користування кредитними коштами та факт здійснення виплат в рахунок погашення заборгованості за ним, що у своїй сукупності свідчить про визнання позивачем укладених договорів та про прийняття на себе усіх передбачених кредитним договором обов'язків.

У відповідності до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Проте, підстав встановлених частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України для визнання правочинів недійсними позивачем в суді не наведено.

За положеннями статей 626628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Враховуючи те, що банк, на момент укладення спірного кредитного договору був уповноваженим на здійснення операцій з валютними цінностями за наявності у нього банківської ліценції та письмового дозволу на здійснення операції з валютними цінностями,укладений вище зазначений кредитний договір за своїм змістом не суперечить нормам цивільного законодавства, позивач ОСОБА_1 погодився з умовами кредитного договору, скріпивши його своїм підписом та вчинив дії на виконання умов договору, отримавши від банку суму кредиту, зазначену у договорі, на момент укладення договору позивач погодившись з усіма вимогами, добровільно погодився з графіком погашення кредиту, який є невідємною частиною кредитного договору, уклавши кредитний договір та приступивши до його виконання, сторони підтвердили, що цей договір відповідає їх внутрішній волі та спрямований на реальне настання наслідків, що були ним обумовлені, до кредитного договору зміни не вносились, всі умови, встановлені на дату підписання є чинними на сьогоднішній день, протягом майже семи років ОСОБА_1 належним чином виконував зобовязання за кредитним договором, за рахунок кредитних коштів позивачем було придбано нерухомість, яку останнім було передано в іпотек, тому для визнання недійсними кредитного договору та договору іпотеки підстав суд не знайшов, за таких обставин суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають.

Враховуючи, що судом залишено без задоволення вимоги позивача щодо визнання недійсними кредитного договору та договору іпотеки, задоволенню не підлягають і інші вимоги позову.

У відповідності до ст.ст.79, 88 ЦКП України, ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» судові витрати слід віднести за рахунок держави.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 57, 60, 79, 88, 212-215, 218 ЦПК України, суд, -

Вирішив:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Фідобанк» про захист прав споживачів, визнання недійсними кредитного та іпотечного договорів, зобовязання вчинити певні дії відмовити у повному обсязі.

Судові витрати віднести за рахунок держави.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів після проголошення рішення через Ленінський районний суд м. Кіровограда до Апеляційного суду Кіровоградської області. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення. Вирішив:

Суддя Ленінського районного

суду м. Кіровограда І.А. Циганаш