АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 553/2073/15-ц Номер провадження 22-ц/786/1874/16Головуючий у 1-й інстанції Крючко Н.І. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2016 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

головуючого судді: Гальонкіна С.А.,

суддів: Абрамова П.С., Лобова О.А.,

при секретарі: Гнатюк О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 27 травня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Головного територіального управління юстиції в Полтавській області, третя особа - приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу ОСОБА_4, про визнання договору дарування недійсним,-

в с т а н о в и л а :

Рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 27 травня 2016 року ОСОБА_2 поновлено строк позовної давності звернення з даним позовом як такий, що було пропущено з поважних причин.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Головного територіального управління юстиції в Полтавській області, третя особа приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу ОСОБА_4, про визнання недійсним договору дарування відмовлено за безпідставністю.

Судові витрати по сплаті судового збору віднесено за рахунок держави.

Не погодившись з рішенням місцевого суду його в апеляційному порядку оскаржив позивач. В апеляційній скарзі апелянт просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання договору дарування недійсним та ухвалити в цій частині нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. При цьому посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм матеріального і процесуального права. Вважає, що місцевий суд не прийняв до уваги той факт, що на момент укладення договору дарування від 15.09.2004 року він перебував у стані, зумовленому перебігом тяжкої форми цукрового діабету, що призвело до помилкового уявлення ним причинних звязків та правових наслідків правочину і значно вплинуло на його вільне волевиявлення. Стверджує, що суд першої інстанції безпідставно визнав неналежним та недопустимим висновок судово-психологічної експертизи № 1184 від 25 січня 2013 року, виконаний експертом Полтавського відділення ХНДІСЕ ім. засл. проф. ОСОБА_5.

У поданих запереченнях ОСОБА_3 просить рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 27 травня 2016 року змінити в частині поновлення ОСОБА_2 строку позовної давності звернення до суду, оскільки він був пропущений ним без поважних причин та відмовити ОСОБА_2 в задоволенні цієї позовної вимоги. При цьому, апеляційна скарга відповідачем не подавалася. А тому доводи заперечень ОСОБА_3 не беруться до уваги, оскільки останньою не дотримана процедура оскарження рішення суду першої інстанції в будь-якій його частині.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення місцевого суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що скаргу слід відхилити з підстав, визначених в ст. 308 ЦПК України.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено місцевим судом, відповідно до договору дарування від 15 вересня 2004 року, посвідченого Приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу ОСОБА_4, ОСОБА_2 передав безоплатно у власність, а ОСОБА_3 прийняла у власність 1/2 частину жилого будинку з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: м. Полтава, вул. 7 Лінія, 29 (т.1 а.с.12-13).

В обґрунтування своїх дій щодо оформлення на відповідачку 1/2 частини житлового будинку позивачем наголошувалось на тому, що керуючись виключно довірою до ОСОБА_3, передбаченням неминучого погіршення стану свого здоровя, та розраховуючи на підтримку, допомогу у житті, перспективу догляду з боку відповідачки , ним було прийнято рішення задовольнити вимогу ОСОБА_3 та укласти угоду, відповідно до умов якої до останньої перейде право власності на половину будинку, а для себе позивач отримає гарантію постійного догляду та піклування зі сторони відповідачки, а тому договір дарування від 15 вересня 2004 року укладений внаслідок помилки.

Відмовляючи в задоволенні позовної вимоги про визнання договору дарування недійсним, суд першої інстанції виходив з того, що твердження позивача є надуманими та безпідставними, оскільки відносини ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та обставини укладення договору дарування неодноразово були предметом розгляду у судах перших інстанцій та при перевірці законності рішень апеляційною інстанцією.

Зокрема, згідно рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 30.06.2011 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Приватного підприємства ПБТІ «Інвентаризатор», третя особа: Приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу ОСОБА_4, про визнання недійсним договору дарування з підстав ч.1 ст.233 ЦК України відмовлено за безпідставністю (т.1 а.с.233-235). Ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 31.05.2012 року рішення Ленінського районного суду м. Полтави залишено без змін (т.1 а.с.236-238).

Рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 28 травня 2012 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення витрат, понесених у звязку із вчиненням дій в майнових інтересах особи, без її доручення та стягнення моральної шкоди відмовлено (т.1 а.с.239-241). Згідно ухвали Апеляційного суду Полтавської області від 23 липня 2012 року рішення суду від 28.05.2012 року залишено без змін (т.1 а.с.242-244).

Крім цього, рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 04 березня 2013 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ПП ПБТІ «Інвентаризатор», третя особа Приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування з підстав ст.225 ЦК України та скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно відмовлено (т.1 а.с. 245-247). Ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 18 квітня 2013 року рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 04 березня 2013 року залишено без змін ( т.1 а.с.248-251).

Колегія суддів погоджується з рішенням місцевого суду, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобовязується передати у майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно у власність. Договір, що встановлює обовязок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

За змістом даної статті вбачається, що дарувальник добровільно позбавляє себе права власності на майно, не маючи при цьому на меті отримання будь-яких вигод матеріального чи морального характеру з боку обдаровуваного, у свою чергу обдаровуваний набуває право власності на майно при відсутності з його боку обовязків надання таких вигод.

Договір дарування є одностороннім правочином, який за загальним правилом не створює будь-яких обовязків для обдаровуваного.

Згідно п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 2009 року «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено, що обставини, щодо яких помилялася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести , що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину.

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією з сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Так, позивач зокрема вказує, що він постійно хворів, на початку вересня 2004 року пройшов анонімне обстеження в одній з клінік м. Києва, де дізнався про те, що хворий на рак щитовидної залози. Стан його здоровя постійно погіршувався, він потребував постійного стороннього догляду, як фізичного, так і психологічного, та матеріальної допомоги. Тому перебував в особливо тяжкому становищі. Саме під впливом цих обставин він вимушений був укласти договір дарування в гарантію того, що відповідачка буде за ним доглядати.

Зазначені доводи позивача спростовуються матеріалами справи, а саме місцевим судом встановлено, що погіршення стану здоровя ОСОБА_2 мало місце уже після укладення договору дарування, зокрема з листопада 2007 року, лікування у неврологічному відділенні та після діагностування у 2008 році захворювання на рак.

Також встановлено, що за станом здоровя на момент укладення угоди позивач не потребував постійного стороннього догляду та матеріальної допомоги, оскільки з січня 2004 року отримував пенсію за віком, працював та одержував заробітну плату у кількох місцях.

Більше того, сама кількість та підстави поданих позовів про визнання даної угоди недійсною з різних правових підстав, вказує на те, що позивач під час укладення договору дарування усвідомлював значення своїх дій, його волевиявлення було вільним і відповідало бажаним результатам останнього на той час.

Твердження апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції безпідставно визнано неналежним та недопустимим висновок судово-психологічної експертизи №1184 від 25.01.2013 року, виконаний експертом Полтавського відділення ХНДІСЕ ім. засл. проф. ОСОБА_5, не беруться до уваги, оскільки предметом експертного дослідження були підстави недійсності правочину в рамках розгляду іншої цивільної справи. Даним висновком не досліджувались обставини недійсності правочину договору дарування з підстав вчинення його внаслідок помилки, що є предметом даного розгляду та дослідження судом.

Окрім того, колегія суддів звертає увагу на те, що вперше з позовом про визнання договору дарування недійсним позивач звернувся в 2011 році. При цьому, підставою недійсності договору вказував його перебування в тяжкому становищі. Дані обставини свідчать про усвідомлення ОСОБА_2 на час вчинення правочину суті своїх дій щодо укладення саме договору дарування. В подальшому позивач звертався до суду з позовом про визнання договору дарування недійсним, однак з інших підстав.

При цьому колегія суддів вважає, що при зверненні до судових інстанцій, позивач, не змінюючи своїх доводів, фактично змінює лише підставу для визнання договору недійсним, передбачену різними статтями ЦК України.

Тому, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_2 уклав договір дарування від 15 вересня 2004 року внаслідок помилки.

Апеляційна скарга не містить нових фактів чи засобів доказування, які б спростували висновки суду першої інстанції. Наведені в апеляційній скарзі доводи фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта з висновками суду першої інстанції та з їх оцінкою, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального і процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

За результатами апеляційного розгляду колегія суддів вважає, що при вирішенні спору по суті місцевим судом були вірно враховані та застосовані норми матеріального і процесуального права, а також правильно встановлені фактичні обставини по справі та їм дано належну правову оцінку.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 27 травня 2016 року -залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: (підпис) ОСОБА_1

Судді: (підпис) ОСОБА_6

(підпис) ОСОБА_7

Згідно з оригіналом:

Суддя Апеляційного суду

Полтавської області ОСОБА_1