Доповідач Жданова В.С. Номер провадження 22-ц/775/1236/2016
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 липня 2016 р. м. Бахмут

Апеляційний суд Донецької області у складі :

головуючого судді Жданової В.С.

суддів : Мальованого Ю.М., Санікової О.С.

за участю секретаря Кіпрік Х.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бахмуті апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 комунального підприємства «Донецьктеплокомуненерго» на рішення Артемівського міськрайонного суду від 18 травня 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 комунального підприємства «Донецьктеплокомуненерго» про стягнення компенсації втрати частини доходів у зв»язку із порушенням строків їх виплати, середнього заробітку за час затримки виплат,-

В С Т А Н О В И В :

Рішенням Артемівського міськрайонного суду від 18 травня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 комунального підприємства «Донецьктеплокомуненерго» про стягнення компенсації втрати частини доходів у зв»язку із порушенням строків їх виплати, середнього заробітку за час затримки виплат задоволено частково. На користь позивача на підставі ст.. 34 закону України «Про оплату праці» стягнуто компенсацію втрати частини заробітної плати у зв»язку з порушенням строків її виплати в розмірі 4475, 17 грн., вирішено питання про судові витрати. В частині стягнення компенсації 2736 грн. за несвоєчасно отримані аліменти та в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 оскаржує в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення компенсації на суму боргу по аліментам. Вважає, що виплата аліментів є грошовим зобов»язанням, тому в разі порушення строків виконання грошового зобів»язання підлягають застосуванню положення ч.2 ст.625 ЦК України. Сума аліментів, яку вона отримує щомісячно, є її доходом, який не має разового характеру, тому вона має право на компенсацію втрати частини доходу через порушення строків виплати. Просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні компенсації на суму боргу по аліментам, стягнути компенсацію за порушення строків виплати аліментів 2736 грн.

В апеляційній скарзі відповідач ОКП «Донецьктеплокомуненерго», посилаючись на недоведеність обставин, що мають значення для справи ; неповне з»ясування судом обставин; невідповідність висновків суду фактичним обставинам; порушення та неправильне застосування норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове про відмову в позові. В орбгрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що висновок суду про неутримання із заробітної плати позивача в серпні-вересні 2014 року військового збору ґрунтується на припущеннях. Листки нарахувань та обов»язкових утримань із заробітної плати , на які послався суд, не можуть бути доказами по справі, оскільки їх форма не відповідає типовій формі, затвердженій Наказом Державного комітету статистики від 05.12.2008 р. Вважає, що при вирішенні спору, суд першої інстанції повинен був врахувати висновок торгово-промислової палати від 28.8.2014 року №2644/05-4 про настання обставин непереборної сили, що свідчить про відсутність вини підприємства в порушення строків виплати заробітної плати. Суд першої інстанції не врахував , що рішення суду від 28.01.2015 року про стягнення на користь позивача заборгованості по заробітній платі, набрало законної сили 13.05.2015 року, але заборгованість була їй виплачена 24.04.2015р., тому відсутні підстави для нарахування компенсації за порушення строків виплати заробітної плати. Враховуючи те, що предметом розгляду суду була заробітна плата, нарахована за період травня-вересня 2014 року, то суд першої інстанції невірно застосував норми «Положення про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв»язку з порушенням термінів виплати, затвердженого постановою КМУ від 20.12.1997 року №1427, яким врегульовано стягнення заборгованості по заробітній платі за період з 01 січня 1998 року по 01 січня 2001 року. Крім того, вважає, що належало стягнути судовий збір 1218 грн. замість стягнутого судом 1370 грн. Вказані обставини вважає підставою для відмови в задоволенні позовних вимог.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання апеляційного суду не з»явилась, надала заперечення на апеляційну скаргу відповідача ОКП «Донецьктеплокомуненерго» та заяву про розгляд справи без її участі ( вх..ЕП-3710/16 від 01.07.16 р./

В судовому засіданні апеляційного суду представники відповідача ОКП «Донецьктеплокомуненерго» ОСОБА_3 та ОСОБА_4 доводи своєї апеляційної скарги підтримали у повному обсязі.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст.. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

При розгляді справи судом першої інстанції встановлено, що позивач працювала на посаді інженера першої категорії у відокремленому підрозділі «Виробнича одиниця обласного комунального підприємства «Донецьктеплокомуненерго» «Жданівкатепломережа» у період з 06.06.2011 р. по 01.10.2014 р., звільнена згідно п. 1 ст. 36 КЗпП України (за угодою сторін). З травня 2014 р. по вересень 2014 р. утворилась заборгованість по заробітній платі у розмірі 13317. 42 грн. , яка рішенням Артемівського міськрацйонного суду від 28.01.2015р. стягнута на її користь. Оскільки нарахована за період травня-вересня 2014 року заробітна плата не була виплачена позивачу, то вона має право на компенсацію втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати, яка нараховується відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. При цьому суд першої інстанції послався на ст..34 Закону України «Про оплату праці», Закон України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв»язку з порушенням строків їх виплати», Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв»язку з порушенням термінів їх виплати, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року. Аліменти на дитину, які отримує позивач, не є доходом в розумінні ст.. 34 закону України « Про оплату праці», тому компенсація на несвоєчасно виплачену суму аліментів не виплачується. Відповідальність за порушення строків виплати аліментів передбачена ст.. 196 СК України.

Такий висновок суду відповідає фактичним обставинам справи і вимогам діючого цивільного законодавства.

Доводи позивача ОСОБА_1 про стягнення з відповідача компенсації за несвоєчасно перераховані їй аліменти є неспроможними з огляду на наступне.

Заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно ст.. 115 КЗпП України и ст. 24 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Аліменти, які перераховуються відповідачем на користь позивача, не віднесені до структури заробітної плати та доходів в розумінні ст..2 Закону України « Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати.»

У зв»язку з порушенням строків виплати аліментів, позивач просить застосувати положення ч. 2 ст. 625 ЦК України, але відповідальність боржника за прострочення виконання грошового зобов'язання не застосовується до трудових відносин, які виникли у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні працівника з роботи та несвоєчасною виплатою заробітної плати, оскільки такі відносини врегульовані нормами трудового права . Такий правовий висновок міститься в постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 21 травня 2014 р. у справі N 6-43цс14.

За таких обставин висновок суду першої інстанції про застосування іншого виду відповідальності в разі прострочення виплати аліментів, є обґрунтованим, підстав для задоволення апеляційної скарги позивача не вбачається.

При розгляді справи судом першої інстанції встановлено і визнано відповідачем те, що на час звільнення ОСОБА_1 з нею не був проведений розрахунок, утворилась заборгованість по заробітній платі, яка стягнута на користь позивача рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 28.05.2015 року.

Статтею ст.34 Закону України «Про оплату праці» визначено, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. У випадку, якщо заробітна плата працівникові не була виплачена своєчасно і затримання виплати складає один і більше календарних місяці, то за порушення термінів виплати заробітної плати нараховується компенсація, відповідно до Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв»язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року.

Згідно приписів пункту 22 Постанови Пленуму Верховного суду України від 24 грудня 1999 року N 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» у справах, пов'язаних із вирішенням спорів про індексацію заробітної плати або компенсацію працівникам втрати її частини у зв'язку із затримкою її виплати, суди мають враховувати, що: п.2) компенсація втрати частини заробітної плати провадиться згідно зі ст. 34 Закону і Положенням про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності й господарювання своїм працівникам у будь-якому разі затримки виплати нарахованої заробітної плати (проіндексованої за наявності необхідних для цього умов) на один і більше календарних місяців, незалежно від того, чи була в цьому вина роботодавця, якщо в цей час індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги зріс більше ніж на один відсоток.

Такий правовий висновок Верховного Суду України міститься у постановах, ухвалених за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення за 1 півріччя 2014 року, якому зазначено, що компенсація втрати частини заробітної плати провадиться підприємствами, установами, організаціями всіх форм власності й господарювання своїм працівникам у будь-якому разі затримки виплати нарахованої заробітної плати на один і більше календарних місяців, незалежно від того, чи була в цьому вина роботодавця, якщо в цей час індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги зріс більше ніж на один відсоток.

В рішенні Конституційного Суду України 15 жовтня 2013 року N 9-рп/2013 , справа N 1-№1-18/2013 зазначено, що держава передбачає заходи, спрямовані на забезпечення реальної заробітної плати, тобто грошової винагороди за виконану роботу як еквівалента вартості споживчих товарів і послуг. Згідно з положеннями частини шостої статті 95 Кодексу, статей 33, 34 Закону такими заходами є індексація заробітної плати та компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати. Положенням статті 34 Закону передбачено компенсацію працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати, що провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Згідно зі статтями 1, 2 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати" від 19 жовтня 2000 року N 2050-III підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), а саме у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати нарахованих громадянам грошових доходів: пенсії, соціальних виплат, стипендії, заробітної плати (грошового забезпечення) тощо.

На підставі аналізу наведених положень законодавства Конституційний Суд України дійшов висновку, що винагорода за виконану працівником роботу є джерелом його існування та має забезпечувати для нього достатній, гідний життєвий рівень. Це визначає обов'язок держави створювати належні умови для реалізації громадянами права на працю, оптимізації балансу інтересів сторін трудових відносин, зокрема, шляхом державного регулювання оплати праці що кошти, які підлягають нарахуванню в порядку індексації заробітної плати та компенсації працівникам частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати, мають компенсаторний характер. Як складові належної працівникові заробітної плати ці кошти спрямовані на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у зв'язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.

За таких підстав суд першої інстанції дійшов вірного висновку про нарахування позивачу компенсації втрати частини заробітної плати у зв»язку з порушенням строків її виплати, оскільки компенсація є складовою частиною структури заробітної плати і нараховується незалежно від вини підприємства.

Відповідно до ч.4 ЦПК України суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, зазначений законами України. Статтею 15 ЦПК України визначено, що суди захищають порушені, невизнані або оспорювані права чи інтереси.

З матеріалів справи вбачається, що при визначенні розміру компенсації за серпень-вересень 2014 року суд зменшив розмір нарахованої позивачу заробітної плати на суму військового збору. Про неутримання військового збору із заробітної плати позивача в серпні-вересні 2014 року в судовому засіданні було заявлено відповідачем. Позивач цю обставину визнала, погодилась із зменшенням нарахованої їй заробітної плати на суму військового збору, правильність нарахування компенсації не оспорює. Проте, відповідач в апеляційній скарзі висловлює свої заперечення щодо зменшення розміру заробітної плати і відповідно зменшення позивачу компенсації за серпень-вересень 2014 року, але не зазначає в чому полягає порушення його ( відповідача) права і у який спосіб воно підлягає захисту. Перерахунок компенсації за серпень-вересень 2014 року в сторону збільшення не може бути здійснений за умови, що позивач погодилась з відрахуванням із її заробітної плати суми військового збору та зменшенням суми компенсації за вказані місяці і в цій частині рішення не оскаржує.

Також неспроможними є доводи апеляційної скарги в тій частині, що відповідачем не порушені строки виплати заробітної плати, оскільки заробітна плата була стягнута рішенням суду від 28.01.2015 року, а виплачена 24.04.2015 року ще до набрання рішенням законної сили ( 13.05.2015 року). В мотивувальній частині рішення міститься розрахунок, з якого вбачається, що суд нарахував компенсацію на квітень 2015 року, тобто на час фактичного розрахунку, що перебуває у відповідності до пункту 5 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв»язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції керувався ст..34 Законом України «Про оплату праці», Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв»язку з порушенням строків їх виплати», Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв»язку з порушенням термінів їх виплати, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року.

Одночасно з вказаними нормативними документами суд першої інстанції послався на Положення про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв»язку з порушенням термінів її виплати, затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 20.12.1997 р. №1427, що є помилковим, але це не впливає на правильність висновку суду першої інстанції про нарахування та стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у зв»язку з порушенням строку її виплати. Відповідно до ч.2 ст. 308 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Таким чином, підстав для скасування або зміни рішення суду першої інстанції в частині стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у зв»язку з порушенням строку її виплати за доводами апеляційної скарги не вбачається. В цій частині рішення суду першої інстанції відповідає вимогам ст.. 213 ЦПК України.

В обґрунтування вимог про відмову в стягненні компенсації відповідач посилається на від 28.08.2014 року, яким засвідчено настання непереборної сили з 02 липня 2014 року при здійсненні відповідачем господарської діяльності.

Проте, даний висновок не може бути підставою для відмови в задоволенні вимог про стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у зв»язку з порушенням строку її виплати, оскільки в даному випадку вирішується питання про стягнення компенсації, яка нараховується згідно ст.. 34 Закону України «Про оплату праці». Вказаним Законом та пунктом 2.2.8 Інструкції зі статистики заробітної плати , затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13 січня 2004 р. N 5 визначено, що сума компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати є складовою частиною фонду заробітної плати. Таким чином заборгованість по заробітній платі, до складу якої включена компенсація як додатковий вид оплати, виплачується працівникові незалежно від наявності вини відповідача в невиплаті заробітної плати.

Положення ст.. 617 ЦК України, яка передбачає звільнення особи, що порушила грошове зобов»язання від відповідальності, застосовуються в разі стягнення компенсаційних виплат в порядку ст.. 117 КЗпП України, а в даному випадку нарахування компенсації проводиться відповідно до ст.. 34 Закону України «Про оплату праці» та Закону України ««Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв»язку з порушенням строків їх виплати», яка нараховується не залежно від вини відповідача.

Таким чином, підстав для скасування або зміни рішення суду першої інстанції в частині стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у зв»язку з порушенням строку її виплати за доводами апеляційної скарги не вбачається. В цій частині рішення суду першої інстанції відповідає вимогам ст.. 213 ЦПК України.

Задовольняючи позов щодо стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у зв»язку з порушенням строку її виплати в розмірі 4475,17 грн, суд першої інстанції стягнув з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 1378 грн., що становить розмір мінімальної заробітної плати на час розгляду справи. Визначений судом першої інстанції розмір судового збору суперечить нормам матеріального і процесуального права, якими встановлений порядок визначення судового збору. Відповідно до ч.5 ст. 119 ЦПК України до позовної заяви додається документ, що підтверджує сплату судового збору. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.( ч.3 ст.88 ЦПК України). Згідно з ч.1 ст.4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду , - у відсотковому відношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі Частиною другою цієї норми встановлено розміри ставок судового збору залежно від документа та дії, за яку він справляється, та платника судового збору. За подання до суду фізичною особою позовної заяви майнового характеру ставка судового збору складає 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру мінімальної заробітної плати . Статтею 5 вказаного Закону визначено, що від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати. Відповідно до ч.3 ст.88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Статтею 8 Закону України від 28.12.2014 року №80-У111 «Про державний бюджет України на 2015 рік» у 2015 році установлено мінімальну заробітну плату 1218 грн. Враховуючи те, що позов задоволено частково, задоволено вимоги в сумі 4475,17 грн. стягненню належить в дохід держави судовий збір в розмірі 0,4 розміру мінімальної заробітної плати 1218 грн. ( на дату звернення з позовом), що складає 487,20 грн.

На підставі викладеного апеляційний суд приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, зміну рішення суду першої інстанції в частині розміру судового, визначивши до стягнення судовий збір в розмірі 487,20 грн.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишається без змін.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 316 ЦПК України апеляційний суд,-

В И Р І Ш И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 комунального підприємства «Донецьктеплокомуненерго» задовольнити частково.

Рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 18 травня 2016 року в частині стягнення судового збору змінити, визначивши до стягнення з відповідача ОСОБА_2 комунального підприємства «Донецьктеплокомуненерго» на користь держави судовий збір в розмірі 487 ( чотириста вісімдесят сім) грн. 20 коп.

В іншій частині оскаржуване рішення залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржено у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

судді: