У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Закропивного О.В.,

Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справуза позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення процентів за користування позикою, інфляційних втрат та процентів за прострочення виконання зобов'язання за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Запорізької області від 14 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що 20 грудня 2008 року між ним та ОСОБА_4 укладено договір позики, за умовами якого останньому надано позику в розмірі 261 тис. грн на строк до 20 грудня 2009 року. У встановлений строк відповідач грошові кошти не повернув.

Ураховуючи викладене, позивач, уточнивши позовні вимоги, просив суд стягнути з відповідача на його користь проценти за користування позикою в розмірі 43 179 грн 43 коп., проценти за прострочення повернення позики в розмірі 45 591 грн 62 коп., інфляційні втрати в розмірі 93 960 грн, різницю, на яку збільшилася сума позики внаслідок зміни офіційного курсу гривні до долара США в розмірі 871 059 грн 81 коп., що разом складає 1 053 790 грн 86 коп. та судові витрати.

Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 23 червня 2015 року позов ОСОБА_3 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики в розмірі 1 053 790 грн 86 коп., яка складається з: процентів за користування позикою в розмірі 43 179 грн 43 коп.; процентів за прострочення повернення позики в розмірі 45 591 грн 62 коп., інфляційні нарахування в розмірі 93 960 грн, курсову різницю врозмірі 871 059 грн 81 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 14 грудня 2015 року рішення суду першої інстанції у частині стягнення різниці, на яку збільшилася сума позики внаслідок зміни офіційного курсу гривні до долара США в розмірі 871 059 грн 81 коп. скасовано, ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову в цій частині відмовлено. Зменшено суму яка підлягає стягненню з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 до 182 731 грн 05 коп. У решті - рішення суду залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить оскаржуване рішення апеляційного суду скасувати, посилаючись на порушення судом норм матеріального й процесуального права, рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Отже, у частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3 судове рішення не оскаржується, тому в силу ч. 1 ст. 335 ЦПК України не переглядається.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що право позичальника на отримання процентів від позичальника передбачено ст. 1048 ЦК України, а наявність судового рішення не припиняє правовідносини сторін договору позики, не звільняє позичальника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання і не позбавляє позикодавця права отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України. При цьому, стягуючи різницю, на яку збільшилася сума позики внаслідок зміни офіційного курсу гривні до долара США, суд керувався положеннями ст. 533 ЦК України.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині стягнення різниці, на яку збільшилася сума позики внаслідок зміни офіційного курсу гривні до долара США та відмовляючи в задоволенні цих позовних вимог ОСОБА_3, виходив із того, що позичальник отримав у позику та зобов'язався повернути грошові кошти в національній валюті гривні, умови договору не передбачають повернення позики в іноземній валюті.

Проте повністю погодитись із таким висновком апеляційного суду не можна, оскільки суд дійшов його з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Таким вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що 20 грудня 2008 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір позики, за умовами якого останньому надано позику в розмірі 261 тис. грн., який у валютному еквіваленті складає 52 тис. доларів США, на строк до 20 грудня 2009 року.

Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 18 лютого 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 15 травня 2013 року, позов ОСОБА_3 про стягнення позики з урахуванням індексу інфляції та процентів за користування позикою задоволено та стягнуто ОСОБА_4 на його користь позику в розмірі 261 тис. грн, проценти за користування позикою в розмірі 62 751 грн 09 коп. та інфляційні втрати в розмірі 40 194 грн у період з 21 грудня 2009 року до 5 грудня 2012 року. Вимога про стягнення процентів за прострочення повернення позики не заявлялася. Проте відповідач рішення суду не виконав.

Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 7 жовтня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 26 листопада 2013року, позов ОСОБА_3 про стягнення інфляційних втрат та процентів за користування позикою було задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_4 на його користь проценти за користування позикою в період з 5 грудня 2012 року до 8 серпня 2013 року в розмірі 42 010 грн 28 коп., інфляційні втрати з січня до травня 2013 року в розмірі 783 грн. Вимога про стягнення процентів за прострочення повернення позики не заявлялася. Рішення суду відповідачем не виконано.

Стаття 526 ЦК України передбачає, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Гривня є законним платіжним засобом на території України (ч. 1 ст. 192 ЦК України).

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 2 ст. 192 ЦК України).

Такими випадками є ст. 193, ч. 4 ст. 654 ЦК України, Закон України «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декрет Кабінету Міністрів України ВР «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» та Закон України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Відповідно до ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом із тим ч. 2 ст. 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України.

Згідно з ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (ч. 2 ст. 192 ЦК України).

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня.

Крім того, у ч. 2 ст. 533 ЦК України передбачено, щоякщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Зазначена правова позиція висловлена в постановах Верховного Суду України від 2 липня 2014 року № 6-79цс14, від 16 вересня 2015 року № 6-190цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Отже, положення чинного законодавства хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, однак не містять заборони на вираження у договорі грошових зобов'язань в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, а також на здійснення перерахунку грошового зобов'язання у випадку зміни Національним банком України курсу національної валюти України по відношенню до іноземної валюти (правова позиція Верховного Суду України, яка висловлена в постановах від 4 липня 2011 року № 3-62гс11, від 7 жовтня 2014 року № 3-133гс14).

Судом установлено, що в грошовому зобов'язанні ОСОБА_4 визначено еквівалент в іноземній валюті, а саме в доларах США, у зв'язку з чим до цих правовідносин підлягає застосуванню норма ч. 2 ст. 533 ЦК України.

Крім того, наявність судового рішення про стягнення заборгованості за договором не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання.

Проте апеляційний суд не врахував, що грошове зобов'язання відповідача триває, офіційний курс гривні до долара США змінився й станом на 17 березня 2015 року (день уточнення позовних вимог) дорівнював 21,770381 грн за 1 долар США.

При цьому сума боргу, еквівалентна 52 тис. доларів США, становила 1 132 059 грн 81 коп., а рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 18 лютого 2013 року стягнуто борг за договором позики в розмірі 261 тис. грн.

Отже, апеляційний суд у порушення ст. ст. 212 - 214, 303, 316 ЦПК України, на зазначені положення закону уваги не звернув, не з'ясував належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог,які правовідносини сторін випливають з установлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин та дійшов передчасного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог про стягнення різниці, на яку збільшилася сума позики внаслідок зміни офіційного курсу гривні до долара США.

За таких обставин рішення апеляційного суду в оскаржуваній частині не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Запорізької області від 14 грудня 2015 року в частині позовних вимог за позовом ОСОБА_3 про стягнення різниці, на яку збільшилася сума позики внаслідок зміни офіційного курсу гривні до долара США скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.Ф.Хопта

С.П.Штелик