Ухвала

іменем україни

6 квітня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Дем'яносова М.В.,
суддів: Леванчука А.О., Маляренка А.В., Парінової І.К., Ступак О.В.,
розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про стягнення боргу, за касаційною скаргою ОСОБА_6, поданою представником ОСОБА_7, на рішення апеляційного суду Одеської області від 24 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2015 року ОСОБА_5 звернувся до суду із вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що 10 вересня 2012 року між ним та відповідачем було укладено договір позики, відповідно до умов якого останній позичив у нього 50 тис. доларів США, про що склав розписку. Відповідно до умов розписки позичені 30 тис. доларів США ОСОБА_6 зобов'язався повернути йому до 26 жовтня 2012 року, а ще 20 тис. доларів - до 15 січня 2013 року.

Однак у порушення умов договору відповідач кошти не повернув.

У зв'язку з цим позивач ОСОБА_5 просив стягнути з ОСОБА_6 50 тис. доларів США заборгованості за розпискою, що еквівалентно 1 107 000 грн, 327 035 грн 09 коп. відсотків від суми позики та 84 762 грн 84 коп. 3 % річних.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 19 жовтня 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_5 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 24 грудня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення у справі про задоволення позову ОСОБА_5 Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5 суму позики у розмірі 1 107 000 грн, відсотки від суми позики у розмірі 327 035 грн 09 коп., 3 % річних від простроченої суми позики у розмірі 84 762 грн 84 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі заявник просить скасувати рішення, ухвалене судом апеляційної інстанції, і залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення апеляційним судом норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та вивчивши обставини справи, вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 3 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами. Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

За вимогами ст. ст. 213, 214, 316 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний з'ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Вказані вимоги апеляційним судом не дотримано.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що зміст наявної розписки не відповідає умовам укладення договору позики, а тому дійшов висновку про відсутність договірних відносин позики між позивачем та відповідачем, оскільки останній не вказав, що брав кошти у борг саме у позивача і тому зобов'язується їх йому повернути.

Апеляційний суд не погодився з таким висновком суду першої інстанції та, задовольняючи позов, виходив із таких обставин.

Під час розгляду справи судом апеляційної інстанції було встановлено, що 10 вересня 2012 року ОСОБА_6 написав власноручно розписку, згідно з якою зобов'язався повернути ОСОБА_5 50 тис. доларів США, при цьому 30 тис. доларів США - до 26 жовтня 2012 року, 20 тис. доларів - до 15 січня 2013 року.

Суд вважав, що власноручно написана розписка 10 вересня 2012 року ОСОБА_6 внаслідок її реального характеру є доказом не лише факту укладення договору позики на суму 50 тис. доларів США, але й фактом передачі грошової суми позичальнику. До того ж факт передачі коштів боржником не спростовано, як і не доведено інших обставин, на які він посилався в обґрунтування своїх заперечень щодо позову.

Однак такий висновок суду не відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15, на яку посилався представник відповідача і яку суд безпідставно не прийняв до уваги.

Так, відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15, згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

На підтвердження укладення договору позики та його умов, згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Крім того, ч. 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов'язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, апеляційний суд не прийняв до уваги вищезазначене, не перевірив належним чином зміст розписки та дійшов передчасного висновку про наявність між сторонами боргових зобов'язань без належного дослідження та правової оцінки змісту розписки.

Отже, оскільки неповнота з'ясування обставин у справі та порушення зазначених норм процесуального права унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення спору, і ці порушення були допущені апеляційним судом, то рішення цього суду підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6, подану представником ОСОБА_7, задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Одеської області від 24 грудня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.В. Дем'яносов Судді: А.О. Леванчук А.В. Маляренко
І.К. Парінова

О.В. Ступак