У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 липня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоДьоміної О.О.,
суддів: Дем'яносова М.В., Парінової І.К.,
Маляренка А.В., Ситнік О.М.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8, треті особи: орган опіки та піклування Рівненської районної державної адміністрації, прокурор Рівненського району, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням; за зустрічним позовом ОСОБА_7, яка діє в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_8, до ОСОБА_6, ОСОБА_9, ОСОБА_10, органу приватизації в особі Зорянської сільської ради Рівненського району Рівненської області, третя особа − орган опіки та піклування Рівненської районної державної адміністрації, про вселення, встановлення порядку користування житлом, усунення перешкод в його користуванні, визнання частково недійсним рішення органу приватизації та свідоцтва про право власності на нерухоме майно, зняття осіб з реєстраційного обліку, за касаційною скаргою заступника прокурора Рівненської області на рішення апеляційного суду Рівненської області від 15 січня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2014 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом, у якому зазначав, що він є наймачем квартири АДРЕСА_1. У квартирі, крім нього, зареєстровані відповідачі: неповнолітній син ОСОБА_8 та колишня дружина ОСОБА_7, з якою він перебував у шлюбі до 17 жовтня 2012 року.

Оскільки зазначені в ордері на вказану квартиру у березні 2010 року, відповідачі без поважних причин та з власної волі не скористалися своїм правом на вселення, у спірній квартирі не проживали без поважних причин, не сплачували вартість комунальних послуг, просив визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням у службовій квартирі АДРЕСА_1.

ОСОБА_7 звернулася до суду з зустрічним позовом, у якому зазначала, що у квартиру АДРЕСА_1 їх сім'я не вселилася з поважних причин, а після розлучення чоловік чинив у цьому їй із сином перешкоди. Під час приватизації він незаконно зняв з реєстрації її та їх неповнолітнього сина, а зареєстрував свою другу дружину та її сина, провівши після цього приватизацію вказаної квартири на вказаних трьох осіб.

Просила: вселити її з сином у квартиру АДРЕСА_1; виділити їй меншу, а відповідачу за зустрічним позовом - більшу кімнату для проживання; зобов'язати ОСОБА_6 та його дружину з її неповнолітнім сином не чинити їм перешкод у користуванні вказаним житлом; визнати частково недійсним рішення органу приватизації № 62о від 21 жовтня 2014 року та свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 21 жовтня 2014 року в частині виключення з них відомостей щодо ОСОБА_9 та ОСОБА_10 шляхом внесення відомостей стосовно неї та їх сина; зняти з реєстраційного обліку спірного житла ОСОБА_9 та ОСОБА_10 як осіб, що отримали таку реєстрацію протиправно.

Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 12 листопада 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_6 та у зустрічному позові ОСОБА_7 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Рівненської області від 15 січня 2016 року рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 12 листопада 2015 року у частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_6 скасовано, позов ОСОБА_6 задоволено. Визнано ОСОБА_7 та її неповнолітнього сина ОСОБА_8 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 В іншій частині рішення суду залишено без змін.

У касаційній скарзі заступник прокурора Рівненської області, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідь судді, вивчивши матеріали цивільної справи та дослідивши доводи касаційної скарги, вважає, що вона має бути задоволена частково.

Відмовляючи у позові ОСОБА_6, суд першої інстанції вважав його позовні вимоги щодо проживання відповідачів у спірній квартирі без поважних причин недоведеними. Відмовляючи у зустрічному позові ОСОБА_7, суд керувався тим, що не доведено, що ОСОБА_6 та його дружина чинять перешкоди ОСОБА_7 та її неповнолітньому сину ОСОБА_8 у користуванні спірним житлом; спірна квартира перебуває у спільній частковій власності відповідачів за зустрічним позовом, тому виділення кімнати неможливе. Суд першої інстанції визнав порушення прав ОСОБА_7 та її неповнолітнього сина ОСОБА_8 при приватизації ОСОБА_6 спірного житла, проте вказав, що суд не вправі включати в рішення про приватизацію певних осіб і передавати у власність житловий фонд.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції про відмову у позові ОСОБА_6, апеляційний суд керувався тим, що здача у найм службового житла є незаконною, тому причини непроживання ОСОБА_7 та її неповнолітнього сина ОСОБА_8 у спірній квартирі понад 6 місяців не є поважними. Із рішенням суду першої інстанції про відмову у зустрічному позову ОСОБА_7 апеляційний суд погодився.

Із такими висновками суду апеляційної інстанції погодитися не можна з огляду на таке.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За вимогами ст. ст. 213, 214, 316 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний з'ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Вказані вимоги судом не дотримано.

Судами встановлено, що з 1997 року по 17 жовтня 2012 року ОСОБА_6 та ОСОБА_7 перебували у шлюбі, у якому 30 квітня 2000 року народився син ОСОБА_8, який після розлучення батьків проживає з матір'ю, батько сплачує аліменти на сина.

На підставі рішення виконкому Зорянської сільської ради Рівненського району Рівненської області від 28 січня 2010 року № 28 ОСОБА_6 із сім'єю у складі ОСОБА_7 та ОСОБА_8 19 березня 2010 року видано ордер № 56 на службову квартиру АДРЕСА_1 (а. с. 4, т. 1).

ОСОБА_7 та ОСОБА_8 зареєстровані у АДРЕСА_1 з 02 квітня 2010 року (а. с. 17, т. 1).

Довідкою Зорянської сільської ради Рівненського району Рівненської області від 11 жовтня 2013 року № 4636 також підтверджено, що у спірній квартирі зареєстровані ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 (а. с. 5, т. 1).

18 квітня 2014 року у даній справі Рівненський районний суд Рівненської області ухвалив заочне рішення про задоволення позову ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8 про визнання їх такими, що втратили право користування жилим приміщенням, яке було скасоване за заявою відповідача 12 вересня 2014 року і в цей же день ОСОБА_6 отримав ухвалу суду (а. с. 56, т. 1).

Разом з тим на підставі розпорядження органу приватизації від 20 жовтня 2014 року № 62о Виконавчий комітет Зорянської сільської ради Рівненського району Рівненської області 21 жовтня 2014 року видав свідоцтво про право спільної часткової власності ОСОБА_6, ОСОБА_9, ОСОБА_10 на квартиру АДРЕСА_1, по 1/3 частини кожному (а. с. 140−142, т. 1).

Тобто на час видачі довідки про склад сім'ї, на підставі якої видане розпорядження органу приватизації, заочне рішення про визнання ОСОБА_7, ОСОБА_8 такими, що втратили право користування жилим приміщенням, було скасовано, що не має жодних правових наслідків для сторін цього спору, тому ОСОБА_7 та неповнолітній ОСОБА_8 вважаються такими, що весь період часу з моменту їх реєстрації мали право користування спірною квартирою. Порядок користування чи поділ квартири визначено не було, а тому не з'ясовані обставини дотримання порядку вселення другої дружини ОСОБА_6 з її сином до спірного житлового приміщення, а як наслідок - і наявність права їх участі у приватизації квартири.

Згідно з положеннями ст. ст. 71, 72 ЖК Української РСР особа може бути визнана судом такою, що втратила право користування жилим приміщенням, якщо не проживає в ньому понад шість місяців без поважних причин. Якщо наймач був відсутнім з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Статтею 9 ЖК Української РСР визначено, що ніхто не може бути обмежений у праві користуватися жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Пленум Верховного Суду України у п. 10 постанови від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз'яснив судам, що у справах цієї категорії необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності, зокрема, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї, суд може продовжити пропущений строк.

Колегія суддів вважає, що суд апеляційної інстанцій не встановив належним чином фактичних обставин справи, які б свідчили про наявність чи відсутність підстав для застосування ст. ст. 71, 72 ЖК Української РСР.

Вважаючи причини непроживання ОСОБА_7 та її сина ОСОБА_8 у спірному житловому приміщенні більше ніж шість місяців неповажними, суд не дав належної оцінки доводам позивачка за зустрічним позовом та прокурора про те, що сторонами не заперечувалася реєстрація ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у спірній квартирі одразу після отримання ордера на житло, тривале проведення ремонту, оскільки житло на час отримання ордера та ще довгий час не було придатне до проживання, у зв'язку з чим ОСОБА_8, ОСОБА_7 та їх син ОСОБА_8 проживали у квартирі батьків ОСОБА_7

ОСОБА_7 пояснювала, що з 2010 року в спірній квартирі не проживала спочатку через таке спільне рішення подружжя, потім через проживання у житловому приміщення наймачів за спільним рішенням ОСОБА_8 та ОСОБА_7, а згодом через погіршення шлюбних відносин з чоловіком, а у наступному - через створення їй перешкод у користуванні у зв'язку з вселенням у квартиру другої дружини ОСОБА_6 Крім того, ОСОБА_7 наголошувала, що між колишнім подружжям існувала домовленість щодо передачі квартири у власність їх сину, що підтверджує наявність у неї інтересу до спірного житла.

Суди не надали оцінки і тій обставині, що ОСОБА_7 та неповнолітній ОСОБА_8 були позбавлені можливості користування житлом внаслідок незаконних дій позивача, а саме: надання недостовірних відомостей в органи приватизації про зняття з реєстрації колишньої дружини з сином і, як наслідок, приватизації спірної квартири ОСОБА_6, ОСОБА_9 та ОСОБА_10

Не врахував апеляційний суд і висновки органу опіки та піклування Рівненської районної державної адміністрації і прокурора про те, що у даному спорі грубо порушені житлові права неповнолітнього ОСОБА_8

Висновки апеляційного суду ґрунтуються тільки на показах свідків про непроживання ОСОБА_7 та неповнолітньою ОСОБА_8 у квартирі, які у той же час не містять даних про те, з якого часу та з яких причин відповідачі не проживають у спірній квартирі.

Щодо відмови судами першої й апеляційної інстанцій у зустрічному позові ОСОБА_7, то колегія суддів вважає, що суди ухилилися від роз'яснення ОСОБА_7 права подати зустрічний позов згідно зі ст. 123 ЦПК України і уточнити свої зустрічні позовні вимоги, як це передбачено у ч. 2 ст. 31 ЦПК України, оскільки із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_7 фактично оскаржувала рішення органу приватизації та свідоцтво про право власності на нерухоме майно, право ОСОБА_9 та ОСОБА_10 користування спірним житлом та вважала, що її позбавлено права приватизації спірної квартири.

Крім того, з актів обстеження від 06 лютого, 08 липня та 09 грудня 2013 року вбачається, що обстеження квартири відбулося за участі співробітників управління ресурсного забезпечення ГУ ДСНС України у Рівненській області, тобто співробітників органу, у якому працював ОСОБА_6, що може свідчити про недотримання інтересів ОСОБА_7 та неповнолітнього ОСОБА_11, оскільки жодні інші особи участі в обстеженні та складанні актів не брали.

Суди на порушення вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України не сприяли всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, порушили норми матеріального та процесуального права, висновки судів ґрунтуються на припущеннях, судами не встановлено фактичних обставин, не досліджено та не надано правової оцінки доказам, а на стадії касаційного перегляду справи виправити вказані недоліки неможливо, тому рішення судів першої й апеляційної інстанцій мають бути скасовані з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 333, 336, 338, 343−345, 347 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу заступника прокурора Рівненської області задовольнити частково.

Рішення Рівненського районного суду Рівненської від 12 листопада 2015 року та рішення апеляційного суду Рівненської області від 15 січня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: О.О. Дьоміна
Судді: М.В. Дем'яносов
А.В. Маляренко
І.К. Парінова
О.М. Ситнік