Справа № 344/2559/16-ц
Провадження № 2/353/287/16
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 липня 2016 року м.Тлумач

Тлумацький районний суд Івано-Франківської області у складі:

головуючого - судді Луковкіна У.Ю.

за участю: секретаря Мороз М.І.

позивачки ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Тлумач цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на виїзд за межі України малолітньої дитини без згоди батька,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до ОСОБА_2 про надання дозволу на виготовлення документів для тимчасового виїзду та виїзд за межі України малолітнього сина ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, без згоди батька. Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 18.04.2016 року на підставі ст.116 ЦПК України дану справу передано на розгляд до Тлумацького районного суду Івано-Франківської області.

Свої вимоги мотивує тим, що з 17.10.2008 року вона з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 20.12.2012 року було розірвано. Від шлюбу у них народився син ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, який після розірвання шлюбу залишився проживати з нею. З метою забезпечення оздоровлення, відпочинку, а також надання дитині можливості розширення світогляду, духовного, інтелектуального розвитку, бажає здійснювати поїздки за кордон з поверненням дитини до місця постійного проживання.

Зазначила, що відповідач не надає дозвіл на виїзд дитини за кордон, оскільки проживає за межами України і будь-який звязок з ним відсутній. Оскільки, позивачці невідоме місцезнаходження відповідача, вона не може отримати його згоди на виїзд дитини за кордон, тому позивачка просила суд надати дозвіл на виготовлення документів та тимчасовий виїзд неповнолітнього ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, за межі державного кордону України до Єгипту, Туреччини, Польші та інших країн Шенгенської угоди без згоди та супроводу його батька ОСОБА_2 у період з дня набрання рішенням законної сили до 02.08.2026 року, тривалістю перебування дитини за кордоном не більше 90 днів впродовж кожного року.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 позов підтримала, просила позов задовольнити в повному обсязі. Додатково зазначила, що відповідач не надає вихованню та утриманню сина жодної уваги, аліменти не сплачує, життям, здоровям, інтелектувальним та духовним розвитком сина не цікавиться. Дитина перебуває на диспансерному обліку в лікаря алерголога, потребує оздоровлення на морі, оскільки хворіє на астму. Ствердила, що вона має фінансові можливості забезпечити дитині перебування за кордоном на морі. Також повідомила, що її матір уже біля 6 років перебуває у Франції, де офіційно працевлаштована, і вона неодноразово їздила до неї. Проте, оскільки відповідач не надає дозволу на виїзд їх сина за кордон, вона змушена дитину залишати в Україні. Пояснила, що вона має запрошення для себе та сина до від фірми, зареєстрованої у Польщі. Перебування за кордоном її та дитини буде тимчасовим, оскільки він з 01.09.2016 р. має йти до школи.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні щодо задоволення позову заперечив, просив в позові відмовити. Вказав, що причиною ненадання дозволу на виїзд сина кордон є те, що імовірно позивачка виїде з сином з території України до своєї матері у Францію та не повернеться більше в Україну. Щодо неналежного виконання своїх обовязків щодо сина пояснив, що аліменти не платить принципово, він часто перебуває за кордоном, а коли знаходиться в Україні, позивачка не надає йому можливості бачитись з сином. Визнав, що позивачка має можливість забезпечити нормальне перебування дитини за кордоном.

Представник органу опіки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради Івано-Франківської області в судове засідання не зявився, однак до суду подав письмову заяву, в якій просив розгляд справи провести без його участі та прийняти рішення виключно в інтересах дитини. Також зазначив, що надання висновку органом опіку та піклування по даній категорії справ діючим законодавством не передбачено.

Свідок ОСОБА_3 в судовому засіданні повідомила, що відповідач часто відсутній на території Україні, оскільки майже постійно перебуває на заробітках за кордоном. Ствердила, що відповідач не цікавиться здоровям та інтересами сина, має заборгованість по аліментах, а також заперечує щодо виїзду позивачки з сином за кордон на оздоровлення. Син позивачки та відповідача хворіє на астму. Вихованням та оздоровленням дитини займається виключно позивачка.

Заслухавши пояснення сторін по справі та свідка, дослідивши матеріали справи та перевіривши наявні докази, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивачка та відповідач 17.10.2008 року зареєстрували шлюб у Гринівецькій сільській раді Тлумацького району Івано-Франківської області, актовий запис № 6. Від шлюбу у них народився син ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується копією свідоцтва про народження, де в графі «батько» вказано відповідача ОСОБА_2 (а.с. 6). Згідно рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 20.12.2012 року шлюб між сторонами було розірвано. Малолітнього сина залишено на проживання з матірю. Після розірвання шлюбу позивачці відновлено дошлюбне прізвище «Барчук» (а.с. 7). Згідно акту обстеження житлово-побутових умов сімї малолітнього ОСОБА_2, він проживає в квартирі в м. Івано-Франківську з матірю та тіткою. Догляд за дитиною, її виховання та утримання здійснює позивачка, батько вихованням дитини не займається (а.с. 49). Згідно довідок ДНЗ № 18 «Зернятко» № 274 від 01.06.2016 р., батько участі у вихованні сина ОСОБА_2 не приймає, дитячий садок жодного разу не відвідував, з педагогами не спілкувався. Матір ОСОБА_1 піклується про здоровя сина, цікавиться станом дитини у садочку, бере участь у пізнавальному розвитку сина, завдяки чому дитина доглянута, активна, контактна, її загальний розвиток відповідає віковим особливостям (а.с. 50, 51, 52).

Як вбачається з листа ВДВС Тлумацького РУЮ Івано-Франківської області № 03-25/1842 від 30.05.2016 р. та розрахунку (а.с. 54, 56), заборгованість відповідача по сплаті аліментів за виконавчим листом виданим 02.07.2013 р. Івано-Франківським міським судом (а.с. 55) станом на 01.05.2016 р. складала 8448, грн. Щодо відповідача порушувалось кримінальне провадження за ч. 1 ст. 164 КК України, проте відповідно до Ухвали Тлумацького районного суду Івано-Франківської області від 18.03.2015 р. воно було закрите у звязку з примиренням обвинуваченого з потерпілою (а.с. 57).

Згідно довідки № 394/16 від 12.07.2016 р., виданої обласним дитячим алергологом ОСОБА_4, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, знаходиться на диспансерному обліку у алерголога з діагнозом: бронхіальна астма, атопічна форма, середньоважкий персистуючий перебіг, стадія ремісії, та йому рекомендовано оздоровлення на морі (а.с. 67).

З закордонного паспорту позивачки вбачається, що вона неодноразово оформляла візу до країн Шенгенської зони на виїжджала за кордон (а.с. 9-12).

Стаття 33 Конституції України встановлює, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно статті 7 Сімейного кодексу України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї.

Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 150 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Відповідно до ч. 2 ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Частиною 2 ст. 157 СК України встановлено, що той із батьків, хто проживає окремо від дитини зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

В преамбулі Конвенції про права дитини, що прийнята 44-ю сесію Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 року, ратифікованою Постановою Верховної ради № 789 від 27.02.1991 року, зазначено, що дитина внаслідок її фізичної і розумової незрілості потребує спеціальної охорони і піклування, включаючи належний правовий захист як до, так і після народження, до досягнення нею повноліття.

Ст.141 СК України передбачає, що батьки мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Відповідно до ч.2 ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Відповідно до ст.12 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 59 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров'я» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Частиною 3 ст. 313 ЦК України передбачено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників у їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними .

Відповідно до ч.1 ст. 9 Конвенції про права дитини, яка прийнята 44-ю сесією Генеральної асамблеї ООН 20.11.1989 року та ратифікована Україною 27.02.1991 року, держави-учасницi забезпечують право дитини не розлучатися з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадкiв, коли компетентнi органи згiдно за судовим рiшенням визначають, що таке розлучення необхiдне в якнайкращих iнтересах дитини. Частина 2 ст. 10 Конвенції визначає, що дитина, батьки якої проживають у рiзних державах, має право пiдтримувати на регулярнiй основi, за виключенням особливих обставин, особистi вiдносини i прямi контакти з обома батьками. 3 цiєю метою i вiдповiдно до зобов'язання держав-учасниць за пунктом 2 статтi 9 держави-учасницi поважають право дитини та її батькiв залишати будь-яку країну, включаючи власну, i повертатися в свою країну. Щодо права залишати будь-яку країну дiють лише такi обмеження, якi встановленi законом i необхiднi для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров'я чи моралi населення або прав i свобод iнших осiб, i сумiснi з визнаними в цiй Конвенцiї iншими правами.

Відповідно до ч. 1 ст. 160 Сімейного Кодексу України якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Малолітній ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, який не досяг десятилітнього віку, зареєстрований ІНФОРМАЦІЯ_3, тобто за місцем реєстрації матері, як було вирішено рішенням суду.

Діючим законодавством України не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або з дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків.

Так, порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України від 21.01.1994 року, постановою КМУ від 27.01.1995 року № 57 «Про затвердження правил перетинання державного кордону громадянами України», Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31.03.1995 року № 231 (із змінами).

Відповідно до положень ч.2 ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року №57 із змінами та доповненнями, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюється лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не потрібна у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31.03.1995 року №231 (із змінами) визначено зокрема, що виїзд неповнолітніх громадян України за межі території України здійснюється за одним з таких документів: паспорт громадянина України для виїзду за кордон, виданий дітям громадянам України згідно з цими правилами; проїзний документ дитини, виданий відповідно до Правил; паспорт громадянина України для виїзду за кордон одного з батьків, в який, згідно Правил, записано дитину, яка прямує в його супроводі через державний кордон.

П.18 цих Правил передбачено, що оформлення паспорта/проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підписів яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлений на підставі рішення суду.

Таким чином, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків.

Відповідно до ст.ст. 58, 60 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтується на припущеннях. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі, щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Згідно принципу 2 Декларації прав дитини від 20.11.1959 року дитині законом та іншими способами повинен бути забезпечений спеціальний захист та надані можливості та сприятливі умови, що дозволяли б їй розвиватися фізично, розумово, духовно та у соціальному відношенні здоровим та нормальним шляхом в умовах свободи та гідності.

Відповідно до Конвенції про права дитини, в усіх діях щодо дітей незалежно від того здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини. Відповідно до ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен керуватись в першу чергу максимальним забезпеченням інтересів дітей.

Згідно з ч.7 ст.7, ч.2 ст.155 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України та Конвенцією про права дитини, а батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини.

З матеріалів справи вбачається, що звертаючись до суду з вказаним позовом позивачка діє в інтересах неповнолітнього сина і те, що виїзд дитини за межі України носить тимчасовий характер, не пов'язаний з визначенням місця проживання дитини чи її еміграцією і має на меті оздоровлення дитини. В той же час, на думку суду, відповідач необґрунтовано та з надуманих причин обмежує права позивачки на розвиток, організацію дозвілля сина та його оздоровлення, при цьому не вчиняючи жодних дій, якими б могли бути задоволені потреби дитини.

Оскільки у позивачки є складнощі в отриманні згоди відповідача на виїзд дитини за кордон, беручи до уваги той факт, що судом при розгляді даної справи не встановлено обмежень чи заборон, які унеможливлюють виїзд неповнолітньої дитини за межі державного кордону України для тимчасового перебування, а також те, що дитина хворіє, їй необхідне оздоровлення та відпочинок, і позивачка має можливість супроводжувати сина ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, за межі державного кордону України та забезпечити йому там нормальне перебування та догляд, з врахуванням обставин справи та доказів, досліджених і перевірених у судовому засіданні, на підставі вищенаведеного, суд приходить до висновку, що позов частково підставний та підлягає до часткового задоволення. Проте позивачка просить надати їй дозвіл на виїзд неповнолітнього сина ОСОБА_2 за межі України до Єгипту, Туреччини, Польші та інших країн Шенгенської угоди без згоди та супроводу його батька ОСОБА_2 у період з дня набрання рішенням законної сили до 02.08.2026 року, тривалістю перебування дитини за кордоном не більше 90 днів впродовж кожного року, що, на думку суду, буде порушувати права відповідача ОСОБА_2 щодо його спілкування з дитиною та її виховання, з чим суд не може погодитись, а тому, позивачці слід надати дозвіл на виїзд неповнолітнього сина ОСОБА_2 за межі України до Єгипту, Туреччини, Польщі на період з моменту вступу рішення в законну силу до 21.08.2016р., а також дозволити позивачці без згоди батька ОСОБА_2 оформляти документи для тимчасового виїзду або супроводу неповнолітнього ОСОБА_2 у вищевказані країни на вказаний строк. Надання такого дозволу буде відповідати інтересам дитини та буде сприяти забезпеченню гарантованих державною прав та інтересів дитини, виходячи з принципів належного забезпечення догляду дитини, доступу її до культурних та духовних цінностей. В задоволенні решти позовних вимог слід відмовити.

Не заслуговують на увагу доводи відповідача про те, що при наданні дозволу позивачці на виїзд дитини за кордон без його згоди на будь-який період, вона вивезе дитину з України та більше не повернеться, оскільки відповідачем жодних доказів на ствердження своїх доводів суду не представлено. В свою чергу встановлений судом строк дії дозволу (менше ніж два місяці) сприятиме своєчасному поверненню дитини в Україну.

На підставі викладеного та керуючись Конституцією України, ст.ст. 7, 19, 141, 150, 155, 157, 160 Сімейного кодексу України, ст.313 ЦК України, ст.12 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 59 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров'я» ст.ст. 3, 9, 10, Конвенції про права дитини, Декларацією прав дитини, ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України», ст.ст. 209, 213-215 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити частково.

Надати дозвіл на тимчасовий виїзд малолітнього ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, зареєстрованого за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_5, за межі державного кордону України до Єгипту, Туреччини, Польші разом з матірю ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_6, зареєстрованої за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_5, у період з дати набрання даним рішенням законної сили по 01.09.2016 року, без згоди та супроводу батька ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_7, жителя ІНФОРМАЦІЯ_8.

Надати дозвіл на виготовлення документів для тимчасового виїзду малолітнього ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, зареєстрованої за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_5, за межі державного кордону України до Єгипту, Туреччини, Польші разом з матірю ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_6, зареєстрованої за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_5, у період з дати набрання даним рішенням законної сили по 01.09.2016 року, без згоди та супроводу батька ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_7, жителя ІНФОРМАЦІЯ_8.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Івано-Франківської області протягом десяти днів з дня його проголошення через Тлумацький районний суд. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуюча У.Ю. Луковкіна