Справа № 369/5376/16-ц
Провадження № 2/369/2650/16
РІШЕННЯ

Іменем України

07.07.2016 року Києво-Святошинський районний суд Київської області у складі:

головуючої судді Волчко А.Я.,

за участю секретаря Раситюк М.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сімєю чоловіка та жінки без шлюбу, визнання договору купівлі-продажу недійсним та поділ спільного сумісного майна, -

В С Т А Н О В И В:

У червні 2016 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сімєю чоловіка та жінки без шлюбу, визнання договору купівлі-продажу недійсним та поділ спільного сумісного майна.

Свої позовні вимоги позивач мотивував тим, що він з 08.03.2006 року по 01.12.2007 року проживав з відповідачем ОСОБА_2, яка на той час мала прізвище ОСОБА_4, однією сімєю без реєстрації шлюбу, тобто мав з нею спільні місце проживання, бюджет, побут, а також взаємні права та обовязки.

Як стверджував позивач, 12.10.2007 року він з відповідачем ОСОБА_2 (на той час ОСОБА_4) ОСОБА_5 за спільні кошти та за рахунок спільної праці набули у спільну сумісну власність на підставі рішення постійно діючого третейського суду при Українській Товарній Біржі «Українська Товарна Біржа» від 12.10.2007 року (справа №000235/07), зареєстрованого у Комунальному підприємстві «Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області» за номером запису 394 в книзі 2, реєстровий номер 16938995, житловий будинок за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Буча, вул. Пролетарська, 30-Б.

Проте, як стало відомо позивачу у грудні 2015 року, 19.12.2007 року, всупереч вимогам законодавства діючи без його відому та його письмової нотаріально посвідченої згоди, ОСОБА_2 (на той час ОСОБА_4) ОСОБА_5 відчужила зазначений вище будинок ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області ОСОБА_6 за реєстровим № 872.

Також, зі слів позивача, 08.11.2008 року відповідач ОСОБА_2 уклала з відповідачем ОСОБА_3 шлюб і на разі не бажає добровільно розділити наш житловий будинок.

Посилаючись на викладене вище та норми закону, позивач просив суд: встановити факт його проживання та ОСОБА_2 однією сімєю без шлюбу з 08.03.2006 року по 01.12.2007 року; визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Буча, вул. Пролетарська, 30-Б, укладений 19.12.2007 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 та посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області ОСОБА_6 за реєстровим № 872; поділити спільне сумісне майно його та ОСОБА_2 таким чином, що: визнати за ним право власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Буча, вул. Пролетарська, 30-Б; визнати за ОСОБА_2, РНОКПП НОМЕР_1, право власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Буча, вул. Пролетарська, 30-Б.

Позивач та його представник у судове засідання не зявились, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені, у позовній заяві просили, у разі їх неявки в судове засідання справу розглядати без їх участі, враховуючи, що позовні вимоги вони підтримують та просять задовольнити їх у повному обсязі.

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у судове засідання не зявились, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені, звернулись до суду з заявами, в яких просили слухати справу без їх участі, позов ОСОБА_1 та обставини, викладені у позовній заяві, визнали повністю, повідомили про те, що наслідки такого визнання, передбачені ст.ст. 61, 174 ЦПК України, їм зрозумілі та відомі.

Дослідивши матеріали справи, письмові докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 08.03.2006 року по 01.12.2007 року проживав з відповідачем ОСОБА_2, яка на той час мала прізвище ОСОБА_4, однією сімєю без реєстрації шлюбу, тобто мав з нею спільні місце проживання, бюджет, побут, а також взаємні права та обовязки.

12.10.2007 року позивач та відповідач ОСОБА_2 (на той час ОСОБА_4) ОСОБА_5 за спільні кошти та за рахунок спільної праці набули у спільну сумісну власність на підставі рішення постійно діючого третейського суду при Українській Товарній Біржі «Українська Товарна Біржа» від 12.10.2007 року (справа №000235/07), зареєстрованого у Комунальному підприємстві «Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області» за номером запису 394 в книзі 2, реєстровий номер 16938995, житловий будинок за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Буча, вул. Пролетарська, 30-Б.

Як стало відомо позивачу у грудні 2015 року, 19.12.2007 року, без його відому та його письмової нотаріально посвідченої згоди, ОСОБА_2 (на той час ОСОБА_4) ОСОБА_5 відчужила зазначений вище будинок ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області ОСОБА_6 за реєстровим № 872.

Зазначені обставини були визнані відповідачами письмово, а тому в силу ч. 1 ст. 61 ЦПК України не підлягають доказуванню.

Крім того, факт укладання оспорюваного правочину між відповідачами підтверджується наявною у матеріалах справи копією договору купівлі-продажу житлового будинку.

08.11.2008 року відповідач ОСОБА_2 уклала з відповідачем ОСОБА_3 шлюб та змінила прізвище з Локтєва на ОСОБА_2, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії 1-ОК № 074026 від 08.11.2008 року.

Згідно з інформаційною довідкою № 61085928 від 10.06.2016 року спірний будинок дійсно належить відповідачу ОСОБА_3 та не обтяжений іпотекою.

У відповідності до ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ст. 13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб'єкти права власності рівні перед законом.

Статтею 41 Конституції України проголошено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об'єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об'єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об'єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов'язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов'язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов'язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину.

Статтею 203 ЦК України (у редакції станом на час вчинення спірного правочину) передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

За правилами ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

У ч.ч. 1, 2 ст. 209 ЦК України визначено, що правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно зі ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

У статті 236 ЦК України визначено, що нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов'язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється.

У відповідності до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об'єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

У ст. 355 ЦК України визначено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом.

Відповідно до ч. 4 ст. 368 ЦК України майно набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї є їхньою спільною сумісною власністю.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

За правилами ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може предявити позов про визнання його права власності.

У відповідності до ч. 2 ст. 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

З урахуванням приписів ч. 2 ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Подружжя вважається сімєю і тоді, коли дружина та чоловік, у звязку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно.

Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 65 СК України передбачено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Частиною 1 ст. 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності, частки майна дружини та чоловіка є рівними.

Згідно з ч.ч. 1, 2, 4 ст. 71 СК України майно, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України .

Згідно зі ст. 74 CК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, яке є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, котрі не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

З огляду на ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

За правилами ч.ч. 1, 4 ст. 174 ЦПК України відповідач може визнати позов протягом усього часу судового розгляду, зробивши усну заяву. Якщо визнання позову відповідачем викладено в адресованих суду письмових заявах, ці заяви приєднуються до справи. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідача позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Статтею 234 ЦПК України визначена можливість встановлення у судовому порядку фактів, що мають юридичне значення, тобто таких, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб.

Виходячи зі змісту ч. 6 ст. 235 ЦПК України, у разі наявності спору про право справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, повинні розглядатись у позовному провадженні.

Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 256 ЦПК України суди розглядають справи про проживання однією сімєю чоловіка та жінки без шлюбу.

Зважаючи на позицію, викладену у п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Тобто, зважаючи на викладені вище обставини, які визнані відповідачами і які відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України не підлягають доказуванню, а також на норми закону, житловий будинок за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Буча, вул. Пролетарська, 30-Б, який був придбаний ОСОБА_3 (на той час ОСОБА_4) ОСОБА_5 під час проживання сімєю зі мною, ОСОБА_1, без шлюбу, є відповідно до ст.ст. 60, 74 СК України її та позивача спільним сумісним майном.

Так як зазначений житловий будинок є спільним сумісним майном ОСОБА_1 та ОСОБА_2, з огляду на вимоги ч. 3 ст. 65 СК України та ч. 2 ст. 369 ЦК України вона при укладанні 19.12.2007 року із ОСОБА_3 договору купівлі-продажу житлового будинку за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Буча, вул. Пролетарська, 30-Б, посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області ОСОБА_6 за реєстровим № 872, повинна була отримати від позивача письмову нотаріально посвідчену згоду на розпорядження цим майном, оскільки згідно з ч. 2 ст. 719 ЦК України даний правочин підлягає обовязковому нотаріальному посвідченню.

Такої згоди ОСОБА_2 (на той час ОСОБА_4) Т.О. від позивача не отримала та поза його волею відчужила належний і йому житловий будинок за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Буча, вул. Пролетарська, 30-Б, тим самим не дотрималась вимог ч. 3 ст. 203 ЦК України, так як при відчуженні було відсутнє волевиявлення одного із співвласників майна.

Тобто, при укладанні спірного договору купівлі-продажу житлового будинку було порушено вимоги закону щодо отримання обовязкової письмової нотаріально посвідченої згоди іншого співвласника майна, тобто позивача, що дає йому право на підставі ч.ч. 1, 3 ст. 215 , ч. 4 ст. 369 ЦК України та ч. 2 ст. 65 СК України звертатись до суду з позовом про визнання даного правочину недійсним.

Крім того, з огляду на вище проаналізоване законодавство та те, що зазначений житловий будинок є спільним сумісним майном позивача та ОСОБА_2, він має право на визнання за собою права власності на 1/2 його частину внаслідок поділу.

А отже, з огляду на те, що не було встановлено обставин, які б свідчили, що визнання позову відповідачами суперечить закону або порушує права інших осіб, суд приходить до висновку про можливість прийняти визнання позову ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та задовольняє позов ОСОБА_1

Зважаючи на вищенаведене, з огляду на рекомендації, викладені у Постановах Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» та № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», керуючись ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст. 13, 41 Конституції України, ст.ст. 15, 16, 202-204, 209, 215, 216, 236, 321, 328, 355, 368, 369, 392, 719 ЦК України, ст.ст. 3, 60, 65, 69-71, 74 СК України, керуючись ст.ст. 3, 11, 4, 15, 60, 61, 88, 174, 209, 212-215, 218, 234, 235, 256 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сімєю чоловіка та жінки без шлюбу, визнання договору купівлі-продажу недійсним та поділ спільного сумісного майна задовольнити.

Встановити факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однією сімєю без шлюбу з 08.03.2006 року по 01.12.2007 року.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Буча, вул. Пролетарська, 30-Б, укладений 19.12.2007 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 та посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області ОСОБА_6 за реєстровим № 872.

Поділити спільне сумісне майно ОСОБА_1 та ОСОБА_2.

Визнати за ОСОБА_1, РНОКПП НОМЕР_2, право власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Буча, вул. Пролетарська, 30-Б.

Визнати за ОСОБА_2, РНОКПП НОМЕР_1, право власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Буча, вул. Пролетарська, 30-Б.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Київської області протягом десяти днів з дня його оголошення.

Суддя А.Я.Волчко