Справа № 366/2258/16-ц
Провадження № 2/366/425/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 вересня 2016 року смт. Іванків

Іванківський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Слободян Н.П.,

секретар судового засідання Мартовицька Н.Є.,

за участю представника позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю «Соул Україна» про захист прав споживача, визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів,

в с т а н о в и в :

04.08.2016 року позивач звернувся до відповідача з позовом про стягнення авансового платежу за розірваним договором фінансового лізингу.

12.09.2016 року представник позивача у судовому засіданні подав уточнену позову заяву та просив договір фінансового лізингу № 0036 від 07.04.2016 року, укладений між позивачем та відповідачем визнати недійсним та стягнути з відповідача сплачену грошову суму у розмірі 39500 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 7 квітня 2016 року між позивачем та відповідачем було укладено договір фінансового лізингу №00036, за яким відповідач зобовязався придбати та передати у користування позивача трактор МТЗ «Білорус 422» вартістю 395000 грн. П.9.1 Договору був визначений обовязок позивача внести авансовий платіж у розмірі 50% вартості предмету лізингу. На часткове виконання цієї умови позивач 07.04.2016 року безготівково вніс на рахунок відповідача 40500 грн. у вигляді авансового платежу. Працівники відповідача завірили його, що ціна предмета лізингу буде значно менша, становитиме 81000 грн. тому фактично ним уже сплачено авансовий платіж у розмірі 50% його вартості. Така інформація була на сайті відповідача. Коли у визначений договором термін 14 днів для поставки трактора, він його не отримав, то 22.04.2016 року звернувся до відповідача із заявою про розірвання договору та повернення сплаченого ним авансового платежу. Відповіді на своє звернення не отримав, тому 25.04.2016 року, повторно, звернувся до відповідача з тими ж вимогами, на що отримав його лист № 31 від 19.05.2016 року про те, що договір, укладеним між ними, розірваний на підставі його заяви від 22.04.2016 року, а повернення авансового платежу буде відбуватись у відповідності до положень п.12.1 та 12.8 договору. На даний час відповідачем повернута грошова сума у розмірі 1000 грн., після чого він зрозумів, що був введений в оману стосовно умов договору, а сплачена сума у розмірі 39500 грн. є платежем за оформлення договору, який за умовами договору поверненню не підлягає. Тобто відповідач неправомірно володіє його грошовими коштами у сумі 39500 грн. Ними він заволодів через те, що надав собі можливість не повертати їх у разі розірвання позивачем договору. В той же час при розірванні договору лізингодавцем ніяких санкцій не передбачено. До істотних умов договору лізингу Закону України «Про фінансовий лізинг» відносить умову про лізингові платежі, який є вичерпний. Так, у вступній частинів договору визначено, що платіж за оформлення договору це першочерговий одноразовий платіж, розмір якого погоджений сторонами та входить до складу Першого платежу, що підлягає сплаті лізингоодержувачем на розрахунковий рахунок Лізингодавця за організаційні заходи повязані з підготовкою, перевіркою, розглядом документів та укладенням Договору, а також за здійснення необхідних дій Лізингодавця, які повязані з передачею предмета лізингу лізингоодержувачу, незалежно від назви призначення платежу у квитанції про сплату. Розмір платежу за оформлення договору становить 10% від погодженої вартості предмета лізингу.

Вказаний пункт договору порушує принципи добросовісності і справедливості, оскільки відповідач не обґрунтував співмірність розміру платежу за організацію даного договору виконаній послузі, яка згідно зі ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» не є лізинговим платежем, а фактично полягає у виготовленні стандартної форми договору. Тобто, зазначений у договорі адміністративний платіж не відноситься до витрат лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу, як і до інших передбачених законом платежів, а тому умови договору про сплату позивачем адміністративного платежу не відповідають діючому законодавству.

Як вбачається з копії Договору фінансового лізингу, укладеного між сторонами:

Лізинговий платіж - щомісячний платіж, що сплачується кожного місяця Лізингоодержувачем на розрахунковий рахунок Лізингодавця у строк, у порядку та у розмірі згідно даного Договору та/або Додатку № 2 до Договору (Графік сплати лізингових платежів). Період Лізингу починається з моменту передачі Предмета лізингу та підписання Акту приймання-передачі Предмета лізингу, та закінчується через 60 місяців з моменту підписання Акту приймання-передачі Предмета лізингу, в останньому місяці сплати лізингового платежу згідно Додатку № 2 до цього Договору, якщо інше не передбачено умовами даного Договору або додатковими угодами (п.2.2. Договору).

Відповідно до розділу «Визначення термінів» у Договорі фінансового лізингу,

Авансовий платіж - це обов'язковий платіж, що складає частину від Погодженої вартості Предмета лізингу, розмір якого погоджено Сторонами та визначено у даному договорі, який сплачується Лізингоодержувачем на рахунок Лізингодавця на умовах Договору до моменту купівлі Предмета лізингу Лізингодавцем.

Обсяг фінансування - сума грошових коштів, що становить різницю між Вартістю Предмета лізингу, при його купівлі Лізингодавцем, та сплаченим Лізингоодержувачем Авансовим платежем та відповідних доплат, на умовах викладених у даному Договорі Порядок, строки та розмір сплати Лізингоодержувачем Обсягу фінансування визначається Договорі та у Додатку № 2 до Договору.

Винагорода Лізингодавця - визначений у даному договорі річний відсоток надання в лізинг Предмет лізингу.

Період лізингу - означає строк, на який Предмет лізингу передається у користування Лізиигоодержувачу на умовах, погоджених у цьому Договорі.

Як вбачається з копії Договору фінансового лізингу, укладеного між сторонами, лізинговий платіж - щомісячний платіж, що сплачується Лізингоодержувачем на користь Лізингодавця у строки та в розмірі відповідно до даного Договору та до Графіку сплати лізингових платежів (Додаток №2 до Договору). Період лізингу закінчується через 60 календарних місяців з моменту підписання Акту приймання-передачі предмета лізингу та в останньому місяці сплати лізингового платежу за Додатком №2 до цього Договору (п. 2.2 Договору).

Відповідно до п. 17.2 Прикінцевих положень вказаного договору підписання цього договору та додатків до нього є свідченням факту ознайомлення, розуміння сторонами та їх згоди з усіма визначеннями, умовами та змістом договору та додатків до нього. Згідно п.17.2 Договору підписанням даного договору та додатків до нього Лізингоодержувач заявляє, що отримав усі конкретно викладені пояснення від представника" Відповідача, що стосуються змісту договору та додатків, проінформований про всі можливі витрати і ризики у звязку із укладенням та виконанням договору, уважно прочитав та зрозумів договір та додатки до нього.

Однак згідно п.2.1. Договору - даний Договір вступає в силу з моменту його підписання. А додатки до Договору є невід'ємною його частиною (п.16.13 Договору). І в той же час відповідач не складав Додаток №2 "Графік сплати лізингових платежів", сторони його не підписували.

Згідно ч. 1 ст. 15 Закону України "Про захист прав споживачів" споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги).

Згідно з п. 2. ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» перед укладенням договору кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про кредитні умови, зокрема: форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Відповідач проігнорував дані вимоги законодавства, що є однією з підстав визнання договору недійсним, адже згідно з ч. 2 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Відповідачем не враховано вищевказані норми законодавства, навпаки, всупереч зазначених норм, лізингодавець (Відповідач) взагалі не надав йому можливості, як лізингоодержувачу, відмовитись від договору.

Пунктом 8.2 передбачено, що Сторони погоджуються та визначають, а Лізингоодержувач підтверджує, що Лізингодавець купує Предмет лізингу за Вартістю Предмета лізингу, яка встановлюється Продавцем. Вартість Предмета лізингу або Погоджена вартість Предмета лізингу, якщо вона не змінилась, буде відображена у Додатку № 2 до даного Договору, який Сторони зобов'язані підписати після сплати Першого платежу та до моменту передачі Предмета лізингу на умовах викладених у даному договорі. Доказами Вартості Предмета лізингу, на момент його купівлі, вважається рахунок-фактура, або інший документ на оплату Предмета лізингу, виданий Продавцем Предмета лізингу. Пунктом 8.4 Договору фінансового лізингу передбачено, що всі планові платежі, які визначаються у Додатку № 2 до даного Договору сплачуються Лізингоодержувачем рівними частинами з 1-го по 10-й день поточного місяця, згідно з вказаного додатку та/або на підставі рахунків виставлених Лізингодавцем. Плановий платіж, а також всі інші платежі, як передбачені даним Договором та які Лізингоодержувач зобов'язаний сплатити, вважаються сплаченими в момент фактичного надходження коштів на розрахунковий рахунок Лізингодавця. Всі платежі, які передбачені даним Договором, Лізингоодержувач повинен сплачувати самостійно на розрахунковий рахунок Лізингодавця або сплачувати на підставі виданої Лізингодавцем квитанції або рахунку. Пунктом 10.1. передбачено що Лізинговий платіж: сплачується кожного місяця Лізингоодержувачем на розрахунковий рахунок Лізингодавця відповідно до умов даного договору та/або Додатку № 2 до Договору, який підписується Сторонами у відповідності до умов даного Договору. Кожний Лізинговий платіж: включає в себе: - відсотки (проценти) за надання в лізинг Предмета лізингу в розмірі 20 (двадцять) відсотків річних на залишок обсягу фінансування (Винагорода Лізингодавця); - частина від Обсягу фінансування (сума, яка відшкодовує вартість Предмета лізингу). Пунктом 10.2 визначено, що на момент укладання даного Договору розмір щомісячних лізингових платежів, за умови залишення Погодженої вартості Предмета лізингу на рівні, яка була визначена на момент підписання даного Договору, становить 7153,35 грн. У випадку залишення Погодженої вартості Предмета лізингу нарівні, який було визначено на момент підписання даного Договору та до передачі Предмета лізингу Лізингоодержувачу, Сторони зобов 'язані підписати Додаток № 2 до даного Договору.

Пунктом 17.2 Договору фінансового лізингу передбачено, що підписання цього Договору та Додатків до нього є свідчення факту ознайомлення, розуміння Сторонами та згоди Сторін з усіма визначеними, умовами та змістом Договору та Додатків до нього.

Статтею 628 ЦК України встановлено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Ні змістом основного тексту Договору фінансового лізингу, ні підписаним Додатком № 1 не встановлено у грошовому виразі розмір фінансових активів, якими є Обсяг фінансування та винагорода Лізингодавця та не встановлений строк їх сплати. Виходячи із змісту основного тексту Договору фінансового лізингу розмір фінансових активів, якими є Обсяг фінансування та винагорода Лізингодавця зміст основного тексту Договору фінансового лізингу та Додаток № 1 не міститься.

Оскільки зміст умов Договору фінансового лізингу підлягав фіксації у декількох документах, що, в свою чергу, підлягали підписанню сторонами, не підписання сторонами саме Додатку № 2 суперечить положенням ч. 1 ст. 15 Закону України "Про захист прав споживачів" за якою: споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги).

В Договорі фінансового лізингу (п.1.2) та додатку №1 до договору зазначено: марка МТЗ, модель/комплектація 422, об'єм двигуна 50 к/с, привід повний, тип 4х4, бажаний колір червоний в кількості 1 шт.

В договорі та додатку до нього відсутні рік випуску, номери агрегатів, які дають можливість ідентифікувати предмет лізингу, як індивідуально визначену річ.

Зазначене в якості обєму двигуна значення 50 кінських сил визначає інший параметр потужність двигуна; КПП можуть бути наступних типів: механічна, автоматична, секвентальна. Значення 4х4 є характеристикою приводу, а не КПП.

Згідно п. 3.1.1. Договору Лізингодавець зобов'язаний придбати Предмет Лізингу, який визначено Лізингоодержувачем, в порядку та на умовах даного Договору та інших погоджень між сторонами. Пунктом 3.1.2. Договору визначено обов'язок Лізингодавця передати придбаний для Лізингоодержувача Предмет лізингу на умовах, викладених у даному Договорі.

Тому, при укладенні договору були порушені положення самого договору і не можна говорити про те, що сторони дійшли згоди щодо предмета лізингу.

Так як у спірному договорі відсутнє чітке визначення таких істотних умов договору, як розмір і строк сплати лізингових платежів та предмету лізингу, зазначений договір є недійсним і з цієї підстави.

Відповідачем не було обґрунтовано співрозмірність такого платежу, а саме 10% від вартості предмета лізингу наданій послузі - оформлення типового бланку договору. Розмір цього платежу явно, непропорційно великий як для суті послуги за підготовку, перевірку та розгляд документів для укладення договору, зважаючи на те, що суть послуги сформульована дуже розпливчато і загально, не зазначено, що саме виконує лізингодавець, яким чином оформляється виконане ним, не передбачено прийняття виконаного лізингодавцем лізингоодержувачем. Як вбачається з оспорюваного договору він виконаний шляхом внесення рукописного тексту до роздрукованого стандартного бланку, тобто при укладенні оспорюваного договору був відсутній індивідуальний підхід і зазначена послуга оцінена відповідачем непропорційно високо, щодо можливих витрат на її надання, які ні в договорі, ні в додатках до нього не вказані. Таке положення договору, є вкрай несправедливими, одностороннім, викладеним лише в інтересах лізингодавця, оскільки воно явним чином суперечать принципу добросовісності, а його наслідком є істотний, дуже значний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду позивача як споживача. Отже, такі умови є несправедливими і порушують принцип добросовісності.

У порушення зазначених норм статті 18 ЗУ "Про захист прав споживачів" статтею 12 договору «Порядок розірвання договору. Порядок повернення коштів. Відповідальність сторін і порядок повернення предмета лізингу» встановлена жорстка відповідальність лізингоотримувача перед лізингодавцем за невиконання будь-яких умов договору, зокрема, встановлена відповідальність лізингоодержувача у вигляді сплати штрафних санкцій, одностороннього, розірвання договору лізингодавцем, відшкодування збитків, повернення предмета лізингу. Водночас, відповідальність лізингодавця перед споживачем у вигляді одностороннього розірвання договору лізингоодержувачем, укладеним договором не передбачено. Таким чином, споживач практично позбавлений можливості захистити свої права інтереси у випадку порушення відповідачем умов договору, що призводить до дисбалансу договірних прав та обов'язків.

Статтею 3 п. 3.2.7. договору передбачено право Лізингодавця в односторонньому порядку розірвати даний Договір у випадку неможливості придбання Предмета лізигу або відмови Продавця здійснити продаж та/або поставку Предмета лізингу та у разі не обрання нового Предмета лізингу Лізингоодержувачем протягом трьох місяців з моменту повідомлення Лізингоодержувача про такі обставини або відсутності жодних письмових заяв щодо врегулювання такої ситуації. У такому випадку Лізингодавець повертає Лізингоодержувачу кошти на умовах п. 12. 7. ст. 12 даного Договору, що стосуєтсья обсягу повернення коштів.

Пунктом 12.7 договору передбачено, Лізингодавець має право розірвати договір в односторонньому порядку з підстав передбачених у п. 3.2.7. статті 3 даного Договору. У такому випадку Лізингодавець повертає Лізингоодержувачу сплачений ним Авансований платіж або частину Авансового платежу за відрахуванням 20 (двадцяти) відсотків, які Лізингодавець утримує в якості штрафу за невиконання умов Договору, Платіж за оформлення договору поверненню не підлягає.

Це є несправедливою умовою, оскільки, Лізингоодержувач не обирає продавця предмету лізингу та не бере участі у перемовинах з приводу його придбання - проте несе штрафні санкції та втрачає Платіж за оформлення договору.

Згідно з п.5.4 Договору, на Лізингоодержувача покладається відповідальність стосовно будь-яких претензій, вимог або проваджень проти Лізингодавця, як власника предмета лізингу щодо будь-якого травмування, смерті, пошкодження або втрати, спричинених навколишньому середовищу, юридичним або фізичним особам або майну, що повязано з володінням, експлуатацією, транспортуванням предмета лізингу, або стану предмета лізингу, протягом строку лізингу або протягом терміну володіння лізингоодержувачем предметом лізингу, якщо він довший.

Згідно з п.5.10 договору, з дати передачі предмета лізингу лізингоодержувач бере на себе всі ризики, пов'язані з пошкодженням, втратою, викраденням або передчасним зносом предмета лізингу чи будь-якої його частини.

Пункт 7.4. передбачає обов'язкове страхування предмета лізингу по обов'язковому страхуванню цивільної відповідальності власників наземних транспортних засобів, а також на умовах повного "КАСКО".

За пунктом 7.2 договору компанія страховика обирається Лізингодавцем. Разом з тим на підставі п.7.3 договору страхування предмета лізингу здійснюється за рахунок Лізингоодержувача, але на користь Лізингодавця.

Пунктом 10.11 передбачено, що у разі невизначеної у даному Договорі зміни розмірів лізингових платежів Лізингодавець та Лізингоодержувач складають додаткову угоду до даного Договору. При цьому, стаття 12 не містить положень за якими Лізингоодержувач отримує назад сплачені кошти у випадку незгоди з умовами цієї додаткової угоди.

Отже, позивачу, як споживачу, фактично не надається можливість відмовитись від зміни (збільшення) розміру лізингових платежів відповідачем в процесі виконання договору, а за таку відмову встановлена відповідальність у вигляді розірвання договору відповідачем і неповернення вже сплачених платежів.

Таким чином, зазначені умови договору суперечать принципу добросовісності, призводять до істотного дисбалансу прав та обов'язків сторін, а тому завдають шкоду споживачеві та відповідно, є несправедливими.

Відповідно до ч. 2 статті 632 ЦК України зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом. У п. 9.4. Даним договором Сторони визначили, що у разі якщо Вартість Предмета лізингу відрізняється від Погодженої вартості Предмета лізингу на момент купівлі Предмета лізингу та з метою виплати Лізингоодержувачем Авансового платежу в розмірі не менше того, який визначений у даному Договорі (у відсотках), від Вартості Предмета лізингу на момент купівлі Предмета лізингу, Лізингоодержувач зобов'язаний одноразово доплатити різницю такої вартості до вже сплаченого Авансового платежу до моменту купівлі Предмета лізингу. У такому випадку сплата різниці проводиться Лізингоодержувачем на підставі наданої Лізингодавцем квитанції або рахунку. Сторони погодили, що доказом вартості Предмета лізингу є рахунок-фактура Продавця чи прайс-лист офіційного постачальника транспортного засобу станом на дату виписки рахунку - фактури Продавцем. Така ж процедура у разі зменшення вартості предмета лізингу на момент його передачі лізингоодержувачу з обов'язком лізингодавця повернути різницю чи зарахувати її в рахунок майбутніх платежів договором не передбачена.

Пунктом 10.9. договору визначено, що в період дії даного Договору Лізингодавець має право змінити розмір лізингових платежів або проіндексувати їх в залежності від цілого ряду суспільно-економічних чинників, зокрема, через зміну курсу валют.

Як вбачається з договору, предмет лізингу, лізингові платежі визначені у національній валюті України, еквівалент у іноземній валюті не визначався, а тому прив'язка до зміни курсу міжнародної резервної валюти України по відношенню до гривні не ґрунтується на вищевикладених вимогах закону.

Окрім того, як вбачається зі змісту п. 10.9. договору, розмір лізингових платежів може індексуватися та змінюватися в залежності від зміни законодавства, яка впливає на діяльність лізингодавця та яке потягло за собою зміну вартості предмету лізингу, розміру податків і прирівняних до них платежів, суттєвих змін на грошовому ринку України, таких як збільшення індексу інфляції, та/або знецінення української гривні (девальвація) по відношенню до основної міжнародної резервної валюти України більше як на 10 відсотків у порівнянні з датою поточного платежу до дати укладання Договору. Проте, формули перерахунку не передбачено. Також лізингодавець залишив за собою право на односторонню зміну лізингових платежів.

За договором у позивача відсутні права на одержання будь-якої компенсації від відповідача у зв'язку із розірванням або невиконанням договору.

Пунктом 10.5 договору передбачено, що лізингоодержувач не може вимагати від Лізингодавця жодного відшкодування або зміни суми платежів за Договором у випадку перерви в експлуатації Предмета лізингу. Лізингоодержувач не має прав затримувати платежі термін сплати яких настав, навіть з причин пошкодження Предмета лізингу. Лізингові платежі сплачуються Лізингоодержувачем незалежно від результатів його господарської діяльності і незалежно від будь-яких обставин, пов'язаних з роботою або перервою в роботі Предмета лізингу та економічною ефективністю його роботи в період лізингу, крім випадків, прямо передбачених цим Договором або спеціальним законодавством України. Це є несправедливою умовою та суперечить принципу добросовісності викладеному в пункті 6 частини 1 статті 3, частина 3 статті 509 ЦК України.

Визнання недійсними вказаних положень договору окремо, призведе до необхідності зміни інших умов договору, суттєво змінить зміст договору, а тому договір повинен бути визнаний недійсним в цілому.

Відповідно до пункту 9.1 Договору Авансовий платіж складає частину від погодженої вартості Предмета лізингу, а також у випадках передбачених договором, частину від Вартості Предмета лізингу зазначеного у даному Договорі та у Додатку № 1 до даного Договору в розмірі 50 % на момент укладання даного Договору.

Пунктом 4.1 договору передбачено, що лізингодавець зобов'язаний купити предмет Лізингу в розумний строк та виключно після сплати лізингоодержувачем таких платежів: платежу за оформлення договору, Авансового платежу, різниці до вже сплаченого авансового платежу, комісії за передачу предмета лізингу.

За умовами п. 4.2 Договору Лізингодавець передає у користування предмет лізингу лізингоодержувачу не пізніше 30 банківських днів з моменту його купівлі у продавця, тільки після сплати Лізингоодержувачем платежу за передачу предмета лізингу.

Таким чином, до передачі предмета лізингу Відповідач залучає від лізингоодержувача грошові кошти у розмірі понад 60 відсотків вартості предмета лізингу та після цього на протязі розумного строку має можливість поставити йому транспортний засіб.

Просить визнати договір фінансового лізингу №00036 від 7 квітня 2016 року недійсним та стягнути сплачені відповідачу грошову суму у розмірі 39500 грн., судові витрати покласти на відповідача.

В судовому засіданні представник позивача заявлені вимоги підтримав повністю та просив їх задовольнити з підстав, викладених вище.

Представник відповідача будучи належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення, у судове засідання не з'явився. До суду надіслано пояснення та заперечення на уточнені позовні вимоги з проханням справу розглядати без участі представника відповідача. Заперечення зводяться до того, що взяти інформацію про вартість предмета лізингу із сайту відповідача позивач не міг, так як він ще не розроблений; договір не передбачає сплати ніякого адміністративного платежу та комісії за передачу предмета лізингу, п.4.1 ст. 4 Договору передбачено платіж за оформлення договору (в який вже ходить платіж за передачу предмета лізингу, авансовий платіж та різниця до вже сплаченого авансового платежу. Платіж за оформлення договору безпосередньо повязаний із виконанням договору фінансового лізингу; предметом договору є послуги, які надаються лізингодавцем; остаточний розмір вартості предмета лізингу було б закріплено у додатку № 2 до договору, який сторони зобовязані підписати до моменту передачі предмета лізингу лізингоодержувачу, тому підписувати додаток № 2 при укладенні основного договору не є обовязковим; між сторонами укладено саме договір фінансового лізингу, а не договір споживчого кредиту; договір передбачає і відповідальність лізингодавця ( п.12.1, п.12.3, п.12.9 ст. 12); п.1.2 ст. 1 договору визначено, що сторони погодили і визначили, що Предмет лізингу вважається повністю індивідуально визначений на рівні базової моделі та комплектності,розмір платежу за оформлення договору відповідає ст. 11 Закону України «Про ціни і ціноутворення», де визначено, що вільні ціни встановлюються субєктами господарювання самостійно за згодою сторін на всі товари, крім тих, щодо яких здійснюється державне регулювання цін; всі перелічені позивачем пункти договору повністю відповідають Закону України «Про фінансовий лізинг»; істотності дисбалансу прав і обовязків ( в якій кількості є нерівними права та обовязки сторін) не вказано у позовній заяві; позивач не доводить того, що порушено принцип добросовісності та всіх трьох чинників, які необхідні для кваліфікування договору як несправедливого. Просить відмовити позивачу у задоволенні його позовних вимог у повному обсязі.

Допитаний у судовому засіданні в якості свідка, ОСОБА_3 засвідчив, що він з ОСОБА_2 вирішили купити трактори. Телефонували у Дніпропетровськ і Луцьк. Вирішили купувати в Луцьку, бо це ближче. У фірмі їм пояснили, що трактори є в наявності в ангарах, ціна 2016 року така, 2015 року нижча і т.д. Їм порекомендували трактори 2013 року випуску, їх ціна 81 тисяча гривень. 07 квітня 2016 року вони з ОСОБА_2 поїхали до Луцька. На проспекті Волі, 54 був офіс цієї фірми. Представники фірми, дві особи, повідомили, що є трактори 2013 року за ціною 81 тис. грн., але, щоб їх купити, потрібно внести 50% від вартості, тобто 40500 грн. На запитання, де знаходиться техніка, відповіли, що не знімають ніяких площ під техніку, оскільки за їх оренду треба платити податки, тому поставляють її напряму з Білорусі. ОСОБА_2 написав адресу доставки - с. Термахівка. Пішли в банк, який був поруч, заплатили по 40500 грн. Потім отримали договори, а там вказана інша сума 395 тис. грн. Однак представники фірми їх заспокоїли, що їхні трактори коштують по 81 тис. грн., а в договорах стоїть ціна на 2016 рік, це для того, щоб перевезти техніку через кордон з Республікою Білорусь. Сказали, що все буде добре. ОСОБА_2 контролював виконання договору, телефонував на фірму, там йому пообіцяли, що трактори будуть пізніше, потім повідомили, що не вдалося їх привезти через проблеми з двигуном; порекомендували звертатися в Центральний офіс в м. Києві. Знайшли адресу цього офісу і 22 квітня написали заяви про розірвання договорів, ОСОБА_2 написав на товариство, а він - на імя керівника. В той час у нього не було при собі реквізитів, куди повертати кошти, тому вказав, що їх надасть пізніше. Через деякий час йому зателефонували з офісу фірми і попросили привезти реквізити рахунку для перерахування коштів. Коли він привіз рахунок в офіс, йому відразу дали підписати документ (постанову) про повернення коштів. Керівника не було на місці, щоб завізувати. Він повернувся додому, а через деякий час на його рахунок надійшли кошти 40500 грн. Коли був в офісі, то дізнався, що вони переїжджають на іншу адресу з пров. Інженерного на вул. Саксаганського, про це повідомив ОСОБА_2 Він туди їздив, але йому повернули лише 1000 грн.

Заслухавши пояснення представника позивача, покази свідка, дослідивши письмове заперечення відповідача, письмові докази у справі, суд приходить до висновку, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню.

Судом встановлено, що 07.04.2016 року між ТОВ «СОУЛ-УКРАЇНА» та позивачем було укладено Договір фінансового лізингу за № 00036 на придбання трактора МТЗ «Білорус 422» вартістю 395000 грн.

В цей же день позивачем було внесено 40500 грн. авансового платежу, що підтверджується відповідними квитанціями.

На виконання умов договору позивачем отримано примірник договору разом з додатком № 1, в яких зазначено марку/модель (МТЗ), комплектацію/модифікацію (422), об'єм/тип двигуна (50 к.с.), тип КПП (4х4), привід ( пов.), бажаний колір (червоний) та вартість предмету лізингу (395000 грн.).

В договорі та додатку до нього відсутні рік випуску, номери агрегатів, які дають можливість ідентифікувати предмет лізингу, як індивідуально визначену річ.

Зазначене в якості обєму двигуна значення 50 кінських сил визначає інший параметр потужність двигуна; КПП можуть бути наступних типів: механічна, автоматична, секвентальна, а значення 4х4 є характеристикою приводу, а не КПП.

22.04.2016 року ОСОБА_2 звернувся до адміністрації ТОВ «СОУЛ Україна» із заявою про розірвання договору, і просив повернути сплачені ним кошти у сумі 40500 грн.

25.04.2016 року ОСОБА_2 направив директору ТОВ «СОУЛ-Україна» розширену заяву, у якій зазначив, що просить розірвати договір № 00036 від 07.04.2016 року з причини отримання невірної інформації про продаж трактора МТЗ-422 2013 р.в. за ціною 81000 грн. (це ціна 2013 року). Інформацію отримав у Інтернеті. Дівчина (менеджер Наталія), яка відповідача відразу сказала, що трактори за ціною 2013 року 81000 грн. є у наявності і доставка їх по Україні безкоштовна для клієнта, вони відпускаються в кредит на три роки під 7,2% від залишкової суми (перший рік безпроцентний), але потрібно зробити перший внесок 40500 грн. Протягом 10 робочих днів трактор буде поставлений клієнту. По приїзді у м. Луцьк він підписав договір, запитуючи чому стоїть така сума 395000 грн., на що отримав відповідь, що ціна стоїть на трактор 2016 року і вона потрібна для перевезення його через кордон Республіки Білорусь, і що ця ціна на його трактор не розповсюджується. Після цього він неодноразово телефонував, врешті решт відповіли, що трактор не прийшов випробовування через двигун, що не відповідає заводським вимогам. Заява з майже таким же змістом була продубльована ним 26.05.2016 року. У заяві, адресованій відповідачу 25.07.2016 року він також просив повернути йому кошти у сумі 40500 грн. за трактор МТЗ-422 2013 р.в. В цій заяві він нагадував , що іншій особі, з якою вони їздили купувати трактори і платили однакові суми ОСОБА_3 кошти повернули.

Платіжним дорученням від 24.06.2016 року № 352 позивачу повернуто 1000 грн. авансового платежу згідно договору фінансового лізингу.

У відповідь на своє звернення позивач отримав відповідь від 19.05.2016 року № 31, що договір фінансового лізингу № 00036 від 07.04.2016 року розірваний. Повернення сплачених коштів відбуватиметься у відповідності до положень п.12.1 ст. 12 Договору та у строки, визначені п.12.8 Договору, сплачений платіж за оформлення договору поверненню не підлягає. Приблизно такого ж змісту 07.06.2016 року було надано відповідь на другу заяву позивача.

Таким чином, судом встановлено, що між сторонами по справі було укладено договір фінансового лізингу, на виконання якого позивачем було сплачено 40500 грн., даний договір розірвано за згодою сторін з ініціативи позивача ОСОБА_2 на підставі його заяви від 22.04.2016 року, після чого позивачу було повернуто кошти в сумі 1000 грн.

Правовідносини, що виникли між сторонами з приводу укладення, виконання та розірвання вказаного договору, а також і вирішення спору між сторонами регулюється нормами Цивільного Кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку, а також Законом України «Про фінансовий лізинг» №723/97 від 16.12.1997 року з наступними змінами та доповненнями.

Що стосується Закону України «Про захист прав споживачів», на порушення якого посилається позивач, то суд приходить до висновку, що норми цього Закону також поширюються на правовідносини між сторонами.

Так, з Преамбули вказаного закону вбачається, що він регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

За статтями 1 та 2 Закону «Про фінансовий лізинг» фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають з договору фінансового лізингу, за яким лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізиногоодержувачем специфікацій та умов та передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Відповідно до п.5 ч. 1 ст.4 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансовий лізинг віднесено до фінансових послуг.

Відповідно до п.17 ч. 1 ст.1 ЗУ «Про захист прав споживачів» послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб.

З урахуванням викладеного, на споживачів послуги фінансового лізингу - лізингоодержувачів - поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів», і заперечення відповідача з цього приводу не приймаються судом до уваги.

Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відносини, що виникають у звязку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом №723/97-ВР.

Стаття 18 Закону № 1023-ХІІ містить самостійні підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача.

Так, за змістом частини пятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору несправедливим, включаючи ціну договору, може бути визнано недійсним або змінено таке положення, а не сам договір.

У разі коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону № 1023-ХІІ).

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Аналізуючи норму статті 18 Закону № 1023-ХІІ, можна дійти висновку, що умови договору кваліфікуються як несправедливі за наявності одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими згідно із частиною третьою статті 18 Закону № 1023-ХІІ є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобовязань, включаючи умови про взаємозалік, зобовязання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обовязків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у звязку з розірванням або невиконанням ним договору (пункти 2-4); надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі (пункт 11); визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору (пункт 13).

За змістом частини пятої статті 11 Закону № 1023-ХІІ до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Аналіз цих норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про фінансовий лізинг, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за дострокове його погашення.

За змістом статті 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобовязання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодежувачем солідарну відповідальність за зобовязанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу.

Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Виходячи з аналізу норм чинного законодавства договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним і містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.

З огляду на зазначене, суд дійшов висновку про несправедливі відносно споживача умови спірного договору фінансового лізингу та наявність у звязку із цим підстав для визнання його недійсним відповідно до вимог статей 203, 215 ЦК України та Закону № 1023-XII (Ці правові позиції викладені у постанові ВСУ від 11.05.2016 року по справі №6-65цс16).

Із п. 2 ч. 6 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» слідує, що у разі, коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача договір може бути визнаним недійсним у цілому.

Відповідно до ч. 3ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін, або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч. 1ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Згідно ч. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Отже, для визнання умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: умови договору порушують принцип добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін, завдають шкоди споживачеві.

Вартість послуг за платежу за оформлення договору в розмірі 10% від погодженої вартості предмета лізингу, що становить 39500 грн., які позивач оплатив відповідачеві, не відповідає обсягу робіт, які отримав споживач. Суд вважає, що ця сума є значно завищеною, оскільки відповідач фактично не поніс інших витрат на організаційні заходи, повязані з підготовкою та укладенням даного договору, крім витрат на роздруківку тексту договору та заповнення декількох рядків та реквізитів лізингоодержувача у тексті договору рукописним текстом. Доказів понесення затрат на такі витрати на суму 39500 грн. відповідачем суду не надано. Відповідач не обґрунтував співмірність розміру платежу за організацію, підготовку та укладення даного договору виконаній послузі, яка не є лізинговим платежем. Такі умови договору є несправедливими.

Відповідно до ч. 1 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами наведено в ч. 3 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», цей перелік не є вичерпним.

Задовольняючи позов, суд виходить з того, що договором фактично забезпечено захист інтересів лише лізингодавця і вказане свідчить про очевидну диспропорцію між правами та обовязками сторін.

Суд вважає, що несправедливі умови договору лізингу, які порушують принцип добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін, завдають шкоди споживачеві, є достатніми підставами для визнання недійсним даного договору лізингу із застосуванням правових наслідків недійсності правочину.

На підтвердження порушення відповідачем принципу добросовісності суд приймає до уваги і покази свідка ОСОБА_3, який разом з ОСОБА_2 укладали у відповідача в один і той же день ідентичні договори фінансового лізингу, разом написали заяви про розірвання цих договорів, однак кошти ОСОБА_3 повернули в повному обсязі, а ОСОБА_2 лише 1000 грн.

А тому суд вважає, що договір фінансового лізингу № 00036, в тому числі додаток № 1, який укладений 07.04.2016 року між ТОВ «СОУЛ УКРАЇНА» та ОСОБА_2 необхідно визнати недійсним із застосуванням наслідків недійсності правочину: стягненням із відповідача на користь позивача коштів, внесених позивачем при укладенні та на виконання умов договору в сумі 39500 грн.

Несправедливими на переконання суду є і сплата платежу за оформлення договору 39500 грн., тобто 10% від вартості майна відповідно до лізингового договору, так як в графі «Визначення термінів» договору визначено, що платіж за оформлення договору - це першочерговий одноразовий платіж, який входить до складу Першого платежу, що підлягає сплаті Лізингоодержувачем на користь Лізингодавця за організаційні заходи, повязані з підготовкою, перевіркою, розглядом документів для укладення Договору, а також за здійснення необхідних дій Лізингодавця, які повязані з передачею Предмета лізингу Лізингоодержувачу, незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату.

Отже, судом встановлено, що відповідачем отримано 39500 грн., тобто 10% від вартості предмета лізингу, лише за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору та при розірванні договору в будь-якому випадку, навіть за невиконання зобовязання відповідачем, цей платіж не повертається (п. 12.1 ст. 12 Договору). По суті ця сума навіть не входить до погодженої вартості предмета лізингу, оскільки , як зазначено у договорі, є платою саме за перевірку, розгляд і оформлення договору. Тобто на цю суму для позивача збільшується вартість предмета за договором лізингу.

Відповідно до ч.1 ст.634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Таким чином, визначення умов договору приєднання за законом віднесено до питань внутрішньої діяльності відповідача, підготовка документів для укладення договору не може бути послугою в розумінні п.17 ст.1 ЗУ «Про захист прав споживачів», а отже, відповідач не може безпосередньо включати витрати на них в ціну договору та зобов'язувати споживача їх оплатити.

Ч. 2 ст.16 ЗУ «Про фінансовий лізинг» визначено, що лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

З наведеного вбачається, що чинним законодавством не передбачено лізинговий платіж пов'язаний з укладенням самого Договору фінансового лізингу.

Відповідно до пп.2 п.6 ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів» у разі, коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача договір може бути визнаний недійсним у цілому.

Оскільки за умовами спірного Договору лізингу, виконання зобов'язання відповідача за ним ставиться в залежність від факту внесення позивачем «платежу за оформлення договору» за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору, наявні підстави для визнання договору недійсним в цілому.

Суд вважає несправедливим в розумінні ч. 1 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» п. 3.2.3 та п. 3.2.1 (ст. 3) Договору відповідно до яких визначено, що згідно п. 3.2.3 (ст. 3) лізингодавець має право залишати предмет лізингу в своєму салоні або на складі продавця та/або не передавати його в разі наявності несплачених лізингоодержувачем, передбачених даним Договором платежів та/або не вчинення лізингоодержувачем певних дій, які останній зобовязаний вчинити та/або сплатити для отримання предмета лізингу, але не більше 1 (одного) календарного місяця. У разі не сплати лізингоодержувачем передбачених даним Договором платежів та/або не вчинення певних дій, які лізингоодержувач зобовязаний сплатити та/або вчинити для отримання предмета лізингу протягом 1 (одного) місяця з моменту виникнення такої заборгованості та після закінчення місячного терміну, лізингодавець має право розірвати даний договір за порушення лізингоодержувачем умов даного договору.

Відповідно до п. 3.2.1 (ст. 3) Договору з метою забезпечення належного виконання лізингоодержувачем своїх зобовязань по даному договору, лізингодавець має право вимагати від лізингоодержувача надати додаткові гарантії виконання зобовязань лізингоодержувачем у вигляді Договору поруки або інших гарантій визначених лізингодавцем, протягом 20 (двадцяти) календарних днів з моменту направлення лізингодавцем відповідної вимоги. Під час укладення договору поруки поручителі повинні надати лізингодавцю документи, що підтверджують чистий дохід кожного з поручителів, який повинен дорівнювати або бути більшим ніж сума щомісячного лізингового платежу. У разі ненадання або відмови лізингоодержувача надати визначені даним пунктом гарантії, лізингодавець має право залишити транспортний засіб (предмет лізингу) у себе та не передавати його лізингоодержувачу до моменту виконання вимоги лізингодавця щодо надання гарантій. А у випадку, коли лізингоодержувач протягом тривалого часу, більше трьох місяців, не надає лізингодавцю визначені даним пунктом гарантії, лізингодавець має право розірвати договір або передати придбаний для лізингоодержувача предмет лізингу іншому лізингоодержувачу. У випадку коли лізингоодержувач порушує свої фінансові зобовязання, щодо вчасної оплати лізингових платежів вже після того, як предмет лізингу передано лізингоодержувачу та останній не виконує вимогу, щодо надання додаткових гарантій подальшого виконання договору, то лізингодавець має право вилучити предмет лізингу у лізингоодержувача до моменту надання лізингоодержувачем гарантій визначених даним пунктом.

Згідно п.п. 3.4.4, 3.4.5 (ст. 3) Договору не раніше 12 календарних місяців, з моменту підписання Акту приймання-передачі предмета лізингу, лізингоодержувач має право достроково здійснити сплату всієї суми лізингових платежів, належних до сплати лізингоодержувачем за умовами даного договору та отриманого від лізингодавця рахунку. Лізингоодержувач має право у випадку неможливості придбання Предмета лізингу Лізингодавцем або відмови продавця здійснити продаж та/або поставку Предмета лізингу або з інших причин звернутися до лізингодавця із письмовою заявою про надання йому будь-якої іншої марки та/або моделі та/або модифікації транспортного засобу, у цьому випадку лізингодавець залишає за собою право прийняти або відхилити таку заяву в залежності від можливостей лізингодавця та/або продавця.

Згідно п. 3.4.6. (ст. 3) лізингодавець має право розірвати даний договір у випадку відмови продавця здійснити продаж та/або поставку предмета лізингу. У такому випадку лізингодавець повертає лізингоодержувачу кошти на умовах п. 12.2 ст. 12 даного договору, що стосуються обсягу повернення коштів, відповідно до якого платіж за оформлення договору поверненню не підлягає.

Згідно п.п. 3.2.6, 3.2.7 (ст. 3) Договору, лізингодавець має право розірвати даний договір в односторонньому порядку за умови невиконання лізингоодержувачем умов даного договору. При цьому, лізингодавець не зобовязаний завчасно повідомляти лізингоодержувача про розірвання даного договору. Лізингодавець має право в односторонньому порядку розірвати даний договір у випадку неможливості придбання предмета лізингу або відмови продавця здійснити продаж та/або поставку предмета лізингу та у разі не обрання нового предмета лізингу лізингоодержувачем протягом трьох місяців з моменту повідомлення лізингоодержувача про такі обставини або за відсутності жодних письмових заяв щодо врегулювання такої ситуації. У такому випадку лізингодавець повертає лізингоодержувачу кошти на умовах п.12.7 ст. 12 Договору, що стосується обсягу повернення коштів. В п.1.2.7 визначено, що лізингодавець повертає лізингоодержувачу сплачений ним авансовий платіж або частину авансового платежу за відрахуванням 20%, які лізинглдавець утримує у якості штрафу за невиконання умов Договору, платіж за оформлення договору поверненню не підлягає. У зазначених пунктах прямо передбачено випадок «випадку неможливості придбання предмета лізингу або відмови продавця здійснити продаж та/або поставку предмета лізингу та у разі не обрання нового предмета лізингу лізингоодержувачем протягом трьох місяців», і знову на нього (лізингодавця) не покладається жодної відповідальності за невиконання договору, і фінансові втрати знову таки несе лізингоодержувач.

Можливість лізингодавця без зясування причин неможливості повного виконання зобовязання лізингоодержувачем фактично розірвати договір в односторонньому порядку, при цьому залишити за собою сплачений обовязковий платіж за оформлення договору, який поверненню не підлягає в жодному випадку, а при розірванні договору повертає лізингоодержувачу сплачений ним авансований платіж або тільки 20 відсотків від сплаченого авансованого платежу, як штраф за дострокове розірвання договору (п. 12.7 ст. 12).

Крім того, згідно з ст. 19 ЗУ «Про захист прав споживачів» підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Порушення цієї норми Закону полягає в тому, що при укладенні з позивачем договору фінансового лізингу відповідач завуалював призначення платежу в розмірі 39500 гривень під виглядом першочергового платежу, який, насправді, за умовами договору не повертається в жодному випадку та є платою за укладення самого договору.

Отже, з підстав викладених вище, суд вважає за необхідне задовольнити позов, визнавши укладений лізинговий договір недійсним.

Таким чином, суд вважає, що оспорюваний Договір фінансового лізингу № 00036 від 07.04.2016 року по своїй природі є несправедливим, порушує принцип добросовісності, умови якого призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін та завдають шкоди споживачеві.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст.10,11, 57-61,64,88,212-215,218 ЦПК України, ст.ст. 203, 215, 216, 634, 638 ЦК України, ст.ст. 16-19 ЗУ «Про захист прав споживачів», суд

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити.

Визнати договір фінансового лізингу № 00036 від 7 квітня 2016 року, укладений між ОСОБА_2 та товариства з обмеженою відповідальністю «Соул Україна» - недійсним.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Соул Україна» сплачену ОСОБА_2 грошову суму у розмірі 39500 грн.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Соул Україна» на користь держави судовий збір в розмірі 551,20 грн.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Київської області через Іванківський районний суд Київської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні при його проголошенні - протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя: Слободян Н.П.