Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 листопада 2016 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Рівненської області в складі:

головуючого судді: - Ковальчук Н.М.,

суддів - Григоренка М.П., Бондаренко Н.В.,

секретар судового засідання - Шептицька С.С.,

з участю позивачки - ОСОБА_2,

представника позивачки - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засідання апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Дубенського міськрайонного суду від 4 серпня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 (правонаступника ОСОБА_4) до Іваннівської сільської ради Дубенського району Рівненської області, ОСОБА_5 про визнання права власності на частку в спільному майні подружжя та визнання права власності на частку у спадковому майні,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Дубенського міськрайонного суду від 4 серпня 2016 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Іваннівської сільської ради Дубенського району Рівненської області, ОСОБА_5 про визнання права власності на частку в спільному майні подружжя та визнання права власності на частку у спадковому майні відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу. В апеляційній скарзі зазначає, що рішення суду не відповідає обставинам справи. Її покійні батьки ОСОБА_6 та ОСОБА_4 під час шлюбу у 1965 році побудували житловий будинок з господарськими приміщеннями по АДРЕСА_1. Даний будинок є спільною власністю подружжя. А тому після смерті батька, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року, відкрилась спадщина на 1/2 частину будинку. Спадщину прийняла тільки мама - ОСОБА_4, і стала власницею цілого будинковолодіння. Мама не змогла отримати свідоцтво про право на спадщину на спірний будинок, оскільки відсутній правовстановлюючий документ - свідоцтво про право власності. Саме це стало підставою для звернення мами до суду з даним позовом. Інші спадкоємці першої черги - дві дочки: вона та її сестра ОСОБА_7, спадщини після смерті батька не прийняли. Мама при житті склала заповіт на її ім"я, а тому вона є єдиним спадкоємцем по заповіту після смерті матері. Суд не врахував роз"яснення п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30 травня 2008 року, де зазначено, що свідоцтво про право власності видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку установленому цивільним кодексом. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право власності на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають. Достовірно встановлено, що відповідачка ОСОБА_5 оспорює право власності у порядку спадкування на будинок, а тому існують перешкоди для оформлення спадкових справ у нотаріальному порядку. Суд першої інстанції зробив неправильний висновок про те, що нею не в повному обсязі подані правовстановлюючі документи. Відповідно до положень ст.3 Закону України

____________________________________________________________________________________________________________________

Справа №559/2667/13-ц Головуючий у 1 інстанції - Ходак С.К.

Провадження № 22-ц 787/1696/2016 Доповідач - Ковальчук Н.М.

«Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких підстав:1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, яке діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов»якової реєстрації.

Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу УРСР була затверджена Міністерством комунального господарства УРСР від 31 січня 1996 року передбачала обов"язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків та домоволодінь у межах міста та селищ (п.4 Інструкції ) у тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах (п.20 Інструкції). Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують права приватної власності.

Згідно погосподарської книги Іваннівської сільської ради № 5 за ОСОБА_6 рахується житловий будинок 1965 року забудови, хлів, погріб, колодязь, літня кухня.

З наведених підстав просила рішення Дубенського міськрайонного суду від 4 серпня 2016 року скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

Відповідачка в судове засідання не з'явилась двічі, про час та місце слухання справи була повідомлена у встановленому законом порядку.

Колегія суддів, заслухавши думку осіб, які беруть участь у справі і з'явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи, прийшла до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги.

Згідно ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом встановлено: у серпні 2013 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом про визнання за нею права власності на ? частину житлового будинку з господарськими приміщеннями № АДРЕСА_1 як на частку у спільному майні подружжя, та визнання права власності на ? частину цього будинковолодіння як на спадкове майно після смерті чоловіка - ОСОБА_6

ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 року.

ОСОБА_2, у відповідності до ст.1269 ЦК України, прийняла спадщину після смерті ОСОБА_4.

Ухвалою суду від 23 листопада 2015 року правонаступником позивача після смерті ОСОБА_4 залучено спадкоємця по заповіту ОСОБА_2

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що спадкодавець ОСОБА_6 за життя не виготовив правовстановлючі документи на житловий будинок № АДРЕСА_1, а тому відсутні підстави важати вказаний будинок спільною сумісною власністю, так як такого нерухомого майна фактично не існує.

Такий висновком суду першої інстанції не відповідає нормам матеріального права та обставинам справи.

Судом встановлено: ОСОБА_6, та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі з 6 травня 1962 року, в якому народили двох дітей: ОСОБА_2 та ОСОБА_7 (а.с.3-5 т.1).

За час шлюбу подружжя побудувало житловий будинок з надвірними будівлями за адресою АДРЕСА_1 Рівненської області. Будинок закінчений будівництвом у 1965 році, зареєстрований у погосподарській книзі № 5 Іваннівської сільської ради в погосподарському рахунку № НОМЕР_1, відкритому на домогосподарство ОСОБА_6 (а.с.8-11 т.2).

Відповідно до статті 86 ЦК Української РСР право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном.

Право власності на збудований житловий будинок набувається в порядку, який існував на час його будівництва. Умовою для переходу у порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, у тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку.

Норми ЦК Української РСР не ставили у залежність проведення реєстрації будинку від того, чи буде вважатись його будівництво самовільним.

У 1965 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Указ від 26 серпня 1948 року), що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-ІІ, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва.

Згідно із ст. 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п'яти як у місті, так і поза містом.

Пунктом 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначено, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника.

Відповідно до п. 6 Постанови від 26 серпня 1948 року будівництво індивідуальних житлових будинків повинно здійснюватись за типовими та індивідуальними проектами.

За змістом Указу від 26 серпня 1948 року та Постанови від 26 серпня 1948 року, вказані нормативні акти не пов'язували виникнення права власності на збудований у період їх дії будинок із реєстрацією права на нього, чи прийняттям такого в експлуатацію на підставі акта відповідної комісії. Якщо збудований у 1965 році будинок відповідав типовому чи індивідуальному проекту, особа, яка його збудувала на виділеній їй для цього земельній ділянці, вважалась власником такого будинку і він міг входити до спадкової маси.

З огляду на діючі нормативні акти, які регулювали питання набуття права власності на час будівництва спірного будинку, колегія суддів приходить до висновку, що власниками будинковолодіння за адресою АДРЕСА_1 в рівних долях були ОСОБА_6 та ОСОБА_4, які його збудували на виділеній їм для цього земельній ділянці.

Згідно положень ст.22 Кодексу про шлюб та сім"ю УРСР, майно, придбане подружжям за час шлюбу, належить чоловікові та дружині на праві спільної сумісної власності.

За ст.28 цього Кодексу, частки кожного з подружжя у праві спільної сумісної власності є рівними.

ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року (а.с.5 т.1). Після його смерті відкрилась спадщина на ? частину будинковолодяння за адресою: АДРЕСА_1 Рівненської області.

Відповідно до довідки № 942 від 20.08.2013 року на час смерті ОСОБА_6 з ним в будинку за адресою АДРЕСА_1 були зареєстровані дружина ОСОБА_4 та внучка ОСОБА_5.(а.с.6 т.1). Такі ж дані містить погосподарська книга № 5 Іваннівської сільської ради, де значаться зареєстрованими в будинковолодінні, належному ОСОБА_6, ОСОБА_4, ОСОБА_5.(а.с.11 т.2).

Згідно довідки № 389 від 28 жовтня 2013 року в господарстві по АДРЕСА_1, окрім зареєстрованих осіб ОСОБА_4 та ОСОБА_5, станом на день смерті ОСОБА_6 фактично проживала і його дочка - ОСОБА_7, мати ОСОБА_5 (а.с.244 т.1).

Той факт, що станом на день смерті ОСОБА_6 фактично разом з ним в будинку проживала та продовжувала проживати після його смерті дочка ОСОБА_7 підтвердили в судовому засіданні свідки ОСОБА_8, ОСОБА_9

Відповідно до ст. 548 ЦК Української РСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв.

Згідно із ст. 549 ЦК Української РСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

За частиною 1 ст.529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (в тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого.

Оскільки за показаннями свідків та відповідно до довідки № 389 від 28 жовтня 2013 року сільської ради ОСОБА_7 фактично на день смерті батька і після його смерті проживала у будинку за адресою АДРЕСА_1, то, у відповідності до ч.1 п.1 ст.549 ЦК Української РСР, вона прийняла спадщину після смерті батька.

Враховуючи те, що після смерті ОСОБА_6 відкрилась спадщина на ? частину будинковолодіння, що належала йому у спільній сумісній власності подружжя, то спадкоємці ОСОБА_6 - ОСОБА_4 (дружина) та ОСОБА_7 (дочка) прийняли спадщину по ? частині цього будинковолодіння.

Станом на 2003 рік співвласниками будинковолодіння по АДРЕСА_1 були:

- ОСОБА_4, якій належало ? частини будинковолодіння на праві спільної власності подружжя та ? частина будинковолодіння на праві спадщини за законом після смерті чоловіка ОСОБА_6;

- ОСОБА_7, якій належала 1/4 частина будинковолодіння на праві спадщини в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_6

ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_4 року(а.с.216 т.1).

Після смерті ОСОБА_7 відкрилась спадщина на ? частину будинковолодіння по АДРЕСА_1.

З показань свідків ОСОБА_8, ОСОБА_9 вбачається, що ОСОБА_7 хворіла, проживала весь час у спірному будинку і там померла.

Відповідно до ч.3, 4 ст.1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкритя спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку,встановленого ст.1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Мололітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених ч.2-4 ст.1273 цього Кодексу.

Відповідачка ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, на момент смерті матері була неповнолітньою.

Враховуючи, що в будинку по АДРЕСА_1 разом із ОСОБА_7 на момент її смерті прожавали її мати - ОСОБА_4, та дочка - ОСОБА_5, спадкоємці першої черги, які в рівних долях прийняли спадщину, що належала ОСОБА_7, то станом на 2004 рік позивачка ОСОБА_4 була співвласником спірного будинковолодіння і їйналежало 7/8 частин будинку(1/2 частина спільної власності подружжя, 1/4 частини спадщини після смерті чоловіка, 1/8 частина спадщини після смерті дочки).

18 серпня 2003 року ОСОБА_4 склала заповіт, відповідно до якого все своє майно заповіла дочці ОСОБА_2

ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 року.

ОСОБА_2 у відповідності до ст.1269 ЦК України прийняла спадщину після смерті ОСОБА_4

Оскільки спадкодавцю ОСОБА_4 належало 7/8 частин будинковолодіння по АДРЕСА_1, то саме цю частину будинку та господарських приміщень успадкувала ОСОБА_2 по заповіту після смерті матері.

За змістом ст.ст. 10, 11 і 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних або юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Враховуючи вищезазначені норми законодавства, та обставини справи, позовні вимоги ОСОБА_2, правонаступника ОСОБА_4, підлягають до задоволення частково. На думку колегії суддів, за позивачкою слід визнати право власності на 7/8 частин будинковолодіння по АДРЕСА_1.

Згідно ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313,316 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2(правонаступника ОСОБА_4) задовольнити частково.

Рішення Дубенського міськрайонного суду від 4 серпня 2016 року скасувати.

Позов ОСОБА_2 (правонаступника ОСОБА_4) до Іваннівської сільської ради Дубенського району Рівненської області, ОСОБА_5 про визнання права власності на частку в спільному майні подружжя та визнання права власності на частку у спадковому майні задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_2 (правонаступником ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 року) право власності на 7/8 частин будинковолодіння по АДРЕСА_1

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_2 з ОСОБА_5 280 (двісті вісімдесят) гривень витрат по оплаті судового збору.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий суддя підпис Ковальчук Н.М.

Судді: підпис Григоренко М.П.

підпис Бондаренко Н.В.

Копія вірна: суддя-доповідач Ковальчук Н.М.