У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 липня 2016 року м. Київ
Колегія суддів cудової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.

суддів: Журавель В.І., Савченко В.О.,

ПоповичО.В., Ситнік О.М.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про припинення права на частку у спільному майні; за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про поділ нежитлового приміщення в натурі, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Київської області від 14 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

05 серпня 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про припинення права власності на частку у спільному майні, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що перебувала у зареєстрованому шлюбі з сином відповідачки - ОСОБА_5, шлюб розірвано за рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 12 березня 2010 року.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 23 квітня 2013 року за ОСОБА_5 визнано право власності на Ѕ частину нежитлового приміщення в житловому будинку АДРЕСА_1, загальною площею 527,3 кв м, яке було зареєстровано за ОСОБА_3 В натурі приміщення не поділено, що вимусило її звернутися до суду з позовом до ОСОБА_5 про припинення права власності на частку у спільному майні.

Під час розгляду даного позову з'ясувалося, що ОСОБА_5 подарував належну йому частку своїй матері - ОСОБА_4, тому проведено заміну відповідач. Посилалась на те, що цим приміщенням вона фактично користується особисто та колектив працівників, які працюють у неї за трудовим договором, утримання цього майна здійснюється нею особисто за її власні кошти. Вирішити спір мирним шляхом не вдалося.

Посилаючись на викладене, позивачка згодна відшкодувати ОСОБА_4 за Ѕ частку спірного нежитлового приміщення відповідно до ст. 365 ЦК України та припинити її право на частку у майні, оскільки користуватись спільним майном неможливо, річ є неподільною і це завдасть відповідачці істотної шкоди.

Заперечуючи проти позову ОСОБА_4 у серпні 2014 року звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_3 про поділ спірного нежитлового приміщення в натурі, посилаючись на порушення її права по користуванню цим приміщенням з боку ОСОБА_3, яка особисто використовує це приміщення для здійснення своєї підприємницької діяльності.

ОСОБА_4 також зазначала, що поділ в натурі спірного приміщення є можливим шляхом перепланування нежитлового приміщення, яке вбудоване у багатоквартирному житловому будинку та погоджено з Управлінням містобудування та архітектури Білоцерківської міської ради, головою правління ОСББ «Прогрес», яке розташоване в цьому будинку, а також проектною організацією виготовлено варіант конкретного поділу нежитлового приміщення.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 25 червня 2015 року позовну заяву ОСОБА_3 задоволено.

Припинено право спільної часткової власності ОСОБА_4 на Ѕ частку нежитливого приміщення по АДРЕСА_1, загальною площею 527,3 кв. м, що належить їй на праві власності на підставі договору дарування від 25 січня 2014 року, засвідченого державним нотаріусом Другої міської державної нотаріальної контори та зареєстрованої в реєстрі за № 2-265.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на Ѕ частку нежитлового приміщення по АДРЕСА_1, загальною площею 527,3 кв м.

Кошти в сумі 1 088 428 грн, що знаходяться на депозитному рахунку Білоцерківського міськрайонного суду Київської області згідно ухвал від 11 вересня 2014 року та 09 червня 2015 року, та платіжного доручення від 23 червня 2015 року, стягнуто на користь ОСОБА_4

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 14 вересня 2015 року рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 25 червня 2015 року скасовано, ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про припинення права на частку у спільному майні, що перебуває в спільній частковій власності, відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про поділ нежитлового приміщення в натурі, як об'єкт права спільної часткової власності, задоволено.

Виділено ОСОБА_4 в натурі Ѕ частку нежитлового приміщення, а саме:

- частину торгового залу № 1 площе. 30,3 кв м; торговий зал № 2 площею 49,0 кв м; службове приміщення № 3 площею 7,7 кв м, коридор № 4 площею 12, 6 кв м; коридор № 5 площею 2,9 кв м; підсобне приміщення № 8 площею 2.0 кв м; частина коридору № 9 площею 2,84 кв м; коридор № 10 площею 5,6 кв м; службове приміщення № 12 площею 29,3 кв м; службове приміщення № 13 площею 61,40 кв м; санвузол № 14 площею 1,90 кв м; всього по першому поверху - 205,54 кв м;

- у підвалі: частина підсобного приміщення № Х площею 3.10 кв м; коридор № У1 площею 6,20 кв м; підсобне приміщення № 1Х площею 13,7 кв м; коридор № У11 площею 6,10 кв м; підсобне приміщення № Х111 площею 8,40 кв м; всього по підвалу - 58,4 кв м.

Загальна площа відокремленого нежитлового приміщення становитиме 263,94 кв м по АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на вищезазначене нежитлове приміщення загальною площею 263,94 кв м по АДРЕСА_1.

Припинено право спільної часткової власності на нежитлові приміщення № 41 загальною площею 527,3 кв м, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, право власності на яке зареєстровано на ОСОБА_4 (Ѕ частки) та ОСОБА_3 (Ѕ частки).

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення апеляційного суду Київської області від 14 вересня 2015 року, залишити в силі рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 25 червня 2015 року.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи касаційної скарги та перевіривши матеріали справи, ознайомившись із запереченнями на касаційну скаргу, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Суд апеляційної інстанції невірно встановив обставини у справі, не вірно визначився з характером спірних правовідносин, що виникли між сторонами, не надав належної правової оцінки всім обставинам у справі.

Усі суб'єкти права власності є рівними перед законом.

Відповідно до статті 41 Конституції Українита пункту 2 частини першої статті 3, статті 321 ЦКніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Ураховуючи, що згідно зі статтею 92 Конституції Україниправовий режим власності визначається виключно законами України, то інші нормативно-правові акти, які обмежують права власника і не мають ознак закону, не підлягають застосуванню.

Відповідно до статті 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо:

1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі;

2) річ є неподільною;

3) спільне володіння і користування майном є неможливим;

4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї.

Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції апеляційної інстанції, та ухвалюючи рішення про задоволення позову ОСОБА_4 та відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_3, суд апеляційної інстанції виходив із того, що ОСОБА_4, як власник Ѕ частки нежитлового приміщення АДРЕСА_1, у відповідності до вимог статей 24, 41 Конституції України, статей 319, 358, 364 ч. 1 ЦК України має право на виділ своєї частки в натурі, а тому вважав за необхідне провести поділ зазначеного нежитлового приміщення між її співвласниками.

Ухвалюючи рішення про припинення права ОСОБА_4 на Ѕ частку у майні, що належить їй на праві спільної часткової власності та стягуючи на її користь з ОСОБА_3 грошову компенсацію, суд першої інстанції виходив із положень частини першої статті 365 ЦК України, що спільним майном користуватися неможливо, поділ приміщення є неможливим, а таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника.

При цьому суд першої інстанції зазначив, що згідно даної норми закону припинення права особи на частку в спільному майні допускається за наявності будь-якого з передбачених пунктами 1-3 ч. 1 ст. 365 ЦК України випадку, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї.

Такий висновок суду є правильним та узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в постановах № 6-81цс11 від 16 січня 2012 року, № 6-68 цс14 від 02 липня 2014 року, № 6- 2784 цс15 від 24 лютого 2016 року, яка згідно зі ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Установлено, що спірне нежитлове приміщення в житловому будинку АДРЕСА_1 загальною площею 527,3 кв м було зареєстровано за ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого Білоцерківським управлінням житлово-комунального господарства на підставі рішення виконавчого комітету Білоцерківської міської ради № 17 від 22 січня 2008 року, зареєстроване в Білоцерківському МБТІ 05 лютого 2008 року в книзі № 123.

Зазначене нежитлове приміщення належало сторонам на праві спільної власності подружжя.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 23 квітня 2013 року поділено майно подружжя, зокрема, за ОСОБА_5 було визнано право власності на Ѕ частку нежитлового приміщення в житловому будинку АДРЕСА_1 загальною площею 527,3 кв м було зареєстровано за ОСОБА_3, яка в цьому приміщені з 2008 року займається бізнесом, сплачує податки, офіційно забезпечує роботою 15 найманих працівників.

Під час розгляду справи про поділ майна подружжя ОСОБА_5 надав договір дарування від 25 січня 2014 року, згідно якого останній подарував своїй матері ОСОБА_4 Ѕ частку спірного нежитлового приміщення.

У зв'язку зі зміною співвласника спірного приміщення ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про припинення права власності на частку у спільному майні, внесла на депозит суму на Ѕ частку нежитлового приміщення, яка була визначена висновком судової експертизи, що також відповідає роз'ясненням абз. 3 п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 4 жовтня 1991 р. № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», розмір такої грошової компенсації визначається за угодою сторін, а за відсутності такої угоди - судом за дійсною вартістю будинку (квартири) на час розгляду справи.

Із матеріалів справи вбачається, що при зверненні з позовом до суду про припинення права власності на частку нежитлового приміщення ОСОБА_3 була внесена на депозит суду відповідна сума, після отримання висновків судової експертизи щодо дійсної вартості частки спірного нежитлового приміщення ОСОБА_3 доплатила різницю вартості частки нежитлового приміщення.

Згідно виписки з Єдиного державного реєстру юридичних та фізичних осіб-підприємців (а.с. 78 т. 1) ОСОБА_4 зареєстрована як суб'єкт підприємницької діяльності 24 липня 2014 року і планує здійснювати діяльність у належній їй частці нежитлового приміщення після виділення її в натурі - здача в оренду, а також має намір подарувати свою частку своїй онучці ОСОБА_6.

При цьому, ще 25 січня 2014 року ОСОБА_4 надала довіреність на ім'я ОСОБА_7 (своєму синові, який подарував їй с свою частку спірного нежитлового приміщення), засвідчену державним нотаріусом Другої Білоцерківської міської нотаріальної контори, зареєстровану у реєстрі за № 2-268, на продаж належної їй на праві приватної власності спірного нежитлового приміщення під № 41.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову в задоволенні первинного позову та задоволення зустрічного позову, апеляційний суд не врахував зазначені обставини, не врахував, що, припинивши право власності ОСОБА_3 на Ѕ частку спірного нежитлового приміщення, яке належить їй на праві власності з 2008 року та яка веде свій бізнес, завдасть істотної шкоди її інтересам та членам її сім'ї. ОСОБА_4 спірну частку нежитлового приміщення використовувати не збирається, має намір його продати, що підтверджується довіреністю на ім'я ОСОБА_5 (сина ОСОБА_4, який подарував їй свою частку спірного нежитлового проміння), засвідчену державним нотаріусом Другої Білоцерківської міської нотаріальної контори, зареєстровану у реєстрі за № 2-268, на продаж належної їй на праві приватної власності спірного нежитлового приміщення під № 41 (т. 2 а.с.2).

Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Невиконання позивачем цієї умови є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. ОСОБА_4 попередньо не вносила суму вартості за Ѕ частку приміщення, яке належить ОСОБА_3

Суд першої інстанції встановивши зазначені обставини дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для припинення права власності ОСОБА_4 на Ѕ частку в спірному нежитловому приміщенні зі стягненням на її користь зі співвласника ОСОБА_3 відповідної грошової компенсації.

За таких обставин рішення апеляційного суду відповідно до ст. 339 ЦПК підлягає скасуванню, а рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 23 червня 2015 року залишенню в силі, оскільки суд апеляційної інстанції скасував рішення, ухвалене згідно із законом.

Керуючись ст. ст. 336, 339 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Київської області від 14 вересня 2015 року скасувати, залишити в силі рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 25 червня 2015 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді В.І. Журавель

О.В.Попович

В.О.Савченко

О.М.Ситнік