Справа № 201/4115/16-ц
Провадження 2/201/1585/2016р.
Р І Ш Е Н Н Я

И М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 липня 2016р. Жовтневий районний суд м. Дніпропетровска

в складі: головуючого - судді - Ткаченко Н.В.

при секретарі - Кірієнко Ю.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Міського комунального підприємства «Дніпропетровський електротранспорт» (третя особа: ОСОБА_2) про стягнення матеріальної шкоди, заподіяної джерелом підвищеної небезпеки,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 22.03.2016р. звернулась до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з вищевказаним позовом (а.с. № 3-5).

В обґрунтуванні позовних вимог позивачка та її представник ОСОБА_3 по тексту позовної заяви послалися на те, що 23.03.2013р. о 17год.01хв., в Жовтневому районі м. Дніпропетровська рухався автомобіль НОМЕР_1, під керуванням третьої особи ОСОБА_2, який належить позивачу на праві приватної власності.

Під час проїзду вказаного автомобіля через перехрестя пр. Гагаріна та вул. Чернишевського під перетином контактної мережі для руху трамваїв, та тролейбусів, яка знаходиться під проїзною частиною пр. Гагаріна м. Дніпропетровська, сталося коротке замкнення у перетині контактної мережі для руху трамваїв та тролейбусів. Внаслідок короткого замкнення сталося розплавлення медяного дроту контактної мережі та розплавлена мідь вилилась на лобове скло проїжджаючого автомобіля позивачки. Вказані обставини підтверджуються та встановлені Довідкою-висновком ВДАІ ДМУ ГУМУС України від 11.04.2013р.. Вартість відновлення пошкодженого автомобіля НОМЕР_1, становить 15 935грн.54коп., що підтверджується рахунком № 258 від 16.03.2016р. ТОВ «Агротехкомплект».

Посилаючись на приписи ст.22,ч. 1,2 ст.1187 ЦК України, позивачка вважала, що відповідач, як володілець (власник) контактної мережі для руху трамваїв та тролейбусів, які на думку позивачки, є джерелом підвищеної небезпеки, повинен відшкодувати заподіяну матеріальну шкоду.

Представник позивачки - адвокат ОСОБА_3 (діє на підставі договору про надання правової допомоги № 17/03/16-1 від 17.03.2016р. а.с. № 13, 16) та третя особа по справі - ОСОБА_2, 05.07.2016р. надали до суду письмові заяви, відповідно до яких позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили позов задовольнити, та слухати справу у їх відсутності без фіксації судового процесу технічними засобами в порядку ч. 2 ст. 197 ЦПК України.

Представник відповідача ОСОБА_4 (діє за дорученням від 04.01.2016р. а.с. № 52) у своїй письмовій заяві від 05.07.2016р. також просив розглянути справу за правилами ч. 2 ст. 197 ЦПК України без фіксації судового процесу технічними засобами. Позовні вимоги не визнав у повному обсязі, надав до суду письмові заперечення на позов від 27.05.2016р. (а.с. № 37-38), відповідно до яких звертав увагу суду на те, що за змістом ст.ст. 1166, 1167 ЦК України відповідальність особи може застосовуватись лише з вини зазначеної особи. При чому, на думку представника відповідача, підставою для відповідальності за спричинену шкоду (збитки) згідно з нормами цивільного права є правопорушення, що складається з чотирьох елементів, наявність яких є обовязковою у сукупності: шкода, протиправна поведінка особи, що спричинила шкоду, причинний зв'язок між ними. У письмовому відзиві також представник відповідача зазначав, що оскільки деліктні зобовязання виникли внаслідок спричинення шкоди позивачці 23.03.2013р., а із позовом вона звернулася 22.03.2016р., то загальний строк позовної давності сплинув, про що зроблена відповідна заява. Разом із цим, відповідач вважає, що не підлягають також задоволенню позовні вимоги із тих підстав, що вартість відновлення автомобіля НОМЕР_1, не може підтверджуватись рахунком № 258 від 16.03.2016р. ТОВ «Агротехкомплект», оскільки належними та допустимими доказами по справі, які підтверджують затрати на відновлення пошкодженого автомобіля є лише товарний чек, накладна або платіжне доручення, а інші докази, на дуку відповідача, не можуть прийматися судом.

Враховуючи наявність заяв сторін (їх представників) від 05.07.2016р. про можливість розгляду справи за правилами ч. 2 ст. 197 ЦПК України, з урахуванням їх правових позицій, суд вважає за можливе розглянути справу на підставі наявних в матеріалах справи доказів, за відсутності сторін та без фіксації судового процесу технічними засобами.

Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази у їх сукупності з нормами чинного законодавства України, вважає, що вони обґрунтовані та підлягають задоволенню у повному обсязі з наступних підстав.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно частини 1 та 2 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 23.03.2013р. о 17год. 01хв., в Жовтневому районі м. Дніпропетровська рухався автомобіль НОМЕР_1, під керуванням третьої особи ОСОБА_2, який належить позивачці на праві приватної власності, що підтверджується копією відповідного свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (а.с. № 6).

Під час проїзду належного позивачці автомобіля через перехрестя пр. Гагаріна та вул. Чернишевського у м. Дніпропетровську під перетином контактної мережі для руху трамваїв та тролейбусів, яка знаходиться під проїзною частиною пр. Гагаріна м. Дніпропетровська, сталося коротке замкнення у перетині контактної мережі для руху трамваїв та тролейбусів. Внаслідок короткого замкнення сталося розплавлення медяного дроту контактної мережі та розплавлена мідь вилилась на лобове скло проїжджаючого автомобіля позивачки.

Вказані обставини підтверджуються та встановлені довідкою-висновком ВДАІ ДМУ ГУМУС України від 11.04.2013р., а також довідкою ДАІ від 23.03.2013р. із зафіксованими пошкодженнями на автомобілі позивача (а.с. № 7, 8).

У суду відсутні докази того, що дослідча перевірка, яка проведена правоохоронними органами по зазначеному факту оскаржена відповідачем, або по ній прийняте інше рішення відповідним компетентним органом.

Не надано суду таких доказів і самим відповідачем.

З приводу заперечень представника відповідача щодо відсутності з його боку вини у спричиненні позивачу матеріального збитку, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно п. 5 постанови Пленуму ВССУ № 4 від 01.03.2013р. Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки відповідно до ч.1 ст. 1187 ЦК джерелом підвищеної небезпеки належить визнавати будь-яку діяльність, здійснення якої створює підвищену небезпеку завдання шкоди через неможливість контролю за нею людини, а також діяльність, повязану з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Оскільки зазначена норма не містить вичерпного переліку видів джерел підвищеної небезпеки (видів підвищеної небезпечної діяльності), суд, беручи до уваги особливі властивості предметів, речовин або інших обєктів, що використовуються в процесі діяльності, має право визнати джерелом підвищеної небезпеки також й іншу діяльність. До цих особливих властивостей слід відносити створення підвищеної ймовірності завдання шкоди через неможливість повного контролю за ними з боку людей.

За приписами п. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Приписами п. 4 зазначеної постанови ВССУ визначено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до ст. ст. 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

Оскільки саме відповідач є власником контактної мережі для руху трамваїв та тролейбусів, що ним не спростовано, та з огляду на вищезазначені ознаки джерела підвищеної небезпеки, суд вважає, що саме він повинен відшкодувати заподіяний відповідачу збиток не зважаючи на наявність (відсутність) в його діях вини в спричиненні збитків позивачу.

Разом із цим, статтею 22 ЦК України передбачено, що збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Доводи відповідача про те, що вартість відновлення пошкодженого з вини відповідача автомобіля НОМЕР_1, не може підтверджуватись рахунком № 258 від 16.03.2016р. ТОВ «Агротехкомплект» спростовується, по-перше, зазначеною вище нормою матеріального права (ст. 22 ЦК України) відповідно до якої, збитками є не лише фактичні витрати особи на ремонт пошкодженої речі, а й розмір витрат, які особа мусить зробити для відновлення пошкодженого автомобіля, а по-друге, витягом із дилерського договору між ТОВ «Агротехкомплект» та ТОВ «Порше Україна», який підтверджує гарантійні зобовязання між покупцями автомобілів марки «Ауді» та ТОВ «Агротехкомплект» щодо ремонту та обслуговування вказаних транспортних засобів.

Окрім цього, відповідач не скористався своїм правом клопотати перед судом про проведення судової автотоварознавчої експертизи для встановлення розміру матеріального збитку, а отже у суду немає підстав ставити під сумнів належність та допустимість доказу вартості відновлювального ремонту автомобіля НОМЕР_1, який наданий позивачкою.

На заяву представника відповідача про застосування строків позовної давності суд зазначає, що згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Загальний строк позовної давності встановлений терміном у три роки (ст. 257 ЦК України).

Відповідно до ст. 255 ЦК України, якщо строк встановлено для вчинення дії, вона може бути вчинена до закінчення останнього дня строку. У разі, якщо ця дія має бути вчинена в установі, то строк спливає тоді, коли у цій установі за встановленими правилами припиняються відповідні операції. Письмові заяви та повідомлення, здані до установи звязку до закінчення останнього дня строку, вважаються такими, що здані своєчасно.

Оскільки деліктні зобовязання виникли внаслідок спричинення шкоди позивачу саме 23.03.2013р., а із позовом він звернувся 17.03.2016р. (про що свідчить штамп поштового відділення на конверті, в якому на адресу суду надійшов позов із додатками до нього а.с. № 17), то посилання відповідача на пропуск строку позовної давності є також безпідставними.

Аналізуючи встановлені в судовому засіданні фактичні обставини в контексті наведених вище норм цивільного законодавства, суд приходить до висновку про доведеність та обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 до МКП «Дніпропетровський електротранспорт» (третя особа: ОСОБА_2І.) про стягнення матеріального збитку в повному обсязі.

Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача суми у розмірі 600 грн., сплаченої позивачем на отримання правової допомоги, суд вважає за необхідне також їх задовольнити з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. До витрат, повязаних з розглядом судової справи, належать: витрати на правову допомогу; витрати сторін та їх представників, що повязані з явкою до суду; витрати, повязані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведенням судових експертиз: витрати, повязані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача.

Згідно ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві було відмовлено.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах субєктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Отже, враховуючи зміст вказаної статті, при відшкодуванні витрат на правову допомогу, сторона повинна надати суду документ, в якому буде зазначено, скільки часу було витрачено при наданні таких послуг. Зазначено, які саме дії (участь в судовому засіданні, складання процесуальних документів, тощо) з боку адвоката були вчинені в конкретній справі.

17.03.2016р. між позивачем та адвокатом ОСОБА_3 було укладено договір про надання правової допомоги № 17/03/16-1 відносно стягнення матеріальної шкоди, яка виникла в результаті спричинення пошкодження автомобіля НОМЕР_1, яке мало місце 23.03.2013р. (а.с. № 13, 16).

Оскільки до вказаного договору надано відповідний розрахунок гонорару, та квитанція в підтвердження оплати позивачем юридичних послуг в сумі 600 грн., а сам адвокат безпосередньо готував позову заяву та відзив на заперечення відповідача (а.с. № 14, 15), то суд вважає, що надання правової допомоги з боку адвоката підтверджено позивачкою належними доказами.

Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до ст. 88 ЦПК України, приймаючи до уваги те, що позовні вимоги задоволені в повному обсязі, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивачки, понесені останньою при зверненні до суду судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 551 грн.20 коп. та витрати на правову допомогу в розмірі 600 грн., а всього 1 151грн. 20коп. (а.с.. № 2, 15).

На підставі вищевикладеного, керуючись Постановою Пленуму ВССУ № 4 від 01.03.2013р. «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», ст. ст. 16, 22, 255, 257, 261, 1166, 1187 ЦК України , ст. ст. 8, 10, 11, 57-60, 88, 169, ч. 2 ст. 197, ст. ст. 212 - 215 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Міського комунального підприємства «Дніпропетровський електротранспорт» (третя особа: ОСОБА_2) про стягнення матеріальної шкоди, заподіяної джерелом підвищеної небезпеки - задовольнити.

Стягнути з Міського комунального підприємства «Дніпропетровський електротранспорт» () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_2) в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної джерелом підвищеної небезпеки - 15 935 грн. 54коп.

Стягнути з Міського комунального підприємства «Дніпропетровський електротранспорт» () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_2) судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 551 грн. 20 коп. та понесених витрат на правову допомогу в розмірі 600 грн., а разом 1 151 грн. 20коп.

Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду Дніпропетровської області протягом 10 днів з дня проголошення рішення шляхом подання апеляційної скарги через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська.

Суддя Ткаченко Н.В.