н/п 2/490/2140/2016 Справа № 490/4842/16-ц
Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2016 року Центральний районний суд м. Миколаєва

в складі: головуючого судді Гуденко О.А.,

при секретарі Гудковій Є.С.,

за участю позивачки, представника відповідача , представника органу опіки та піклування ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - орган опіки та піклування Миколаївської міської ради про надання дозволу на виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька,

ВСТАНОВИВ:

В травні 2016 року до суду звернулася з позовом ОСОБА_1 з подальшим уточненням позовних вимог до відповідача про надання дозволу на виїзд до Республіки ОСОБА_3 сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1, без згоди батька на період з 01 липня по 30 вересня 2016 року, та з 01 грудня 2016 року по 31 січня 2017 року.

Позовні вимоги мотивує тим, що відповідач є батьком малолітнього ОСОБА_4, який часто хворіє простудними захворюваннями, а оскільки її мати проживає в ОСОБА_3 в гірській місцевості на недалеко від Адріатичного моря, у неї є можливість належним чином оздоровити дитину та забезпечити йому належний відпочинок влітку.

Ухвалою суду за клопотанням представника відповідача та за згодою позивача до участі в справі залучений орган опіки та піклування Миколаївської міської ради в особі Служби у справах дітей адміністрації Центрального району ММР.

Позивачка в судовому засіданні позов підтримала та просила суд ухвалити рішення про його задоволення.

Представник органу опіки та піклування виконкому ММР в судовому засіданні просила вирішити позов у найкращих інтересах дитини.

Представник відповідача ОСОБА_5 в судовому засіданні позов не визнала, оскільки позивачкою не доведено, що поїздка до ОСОБА_3 буде відповідати інтересам дитини, не надано доказів яким чином вони будуть відпочивати на морі, як буде харчуватися дитина, чи буде забезпечена медичним обслуговуванням. Зазначила, що мати може оздоровити дитину і в українських Карпатах, для цього не обов'язково їхати за кордон. Пояснила, що відповідач бажає приймати участь у вихованні сина, спілкуватися з ним, але позивачка у цьому йому перешкоджає.

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно свідоцтва про народження, батьком ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, є ОСОБА_2 , матір'ю ОСОБА_1. Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 02 серпня 2008 року по 18 листопада 2014 року. Дитина проживає з матір'ю.

За правилами ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Статтею 151 СК України передбачено, що батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства.

Вимоги ст.ст. 150, 152, 155 СК України передбачають гарантоване право дитини на належне батьківське виховання, обовязок батьків піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересів дитини.

Стаття 154 СК України встановлює право батьків звертатися до суду за захистом прав та інтересів дитини.

Як зазначено у ст. 157 СК України , питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

Згідно з принципом шостим Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року дитина може бути розлучена з матір'ю тільки за виняткових обставин. А звідси, перевага надається матері, позаяк мати природно більш близька до своїх дітей.

Конвенцією ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (чинна для України з 27 вересня 1991 року) передбачено у п. 1 ст. 3, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання й розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (п. 1 ст. 18 цієї Конвенції ООН).

Як зазначено у п. 1 ст. 9 Конвенції ООН, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно із судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ, постановою КМУ від 27 січня 1995 р. № 57 "Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України", Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 р. № 231 (із змінами).

Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 р. № 57 із змінами і доповненнями, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Таким чином, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків.

Згідно з ч.1 ст. 179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Ст. 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивачка є співвласником квартири на підставі Договору купівлі -продажу АДРЕСА_1 разом зі своєю матір'ю та сестрою. В даній квартирі зареєстрована вона та її малолітній син ОСОБА_6.

Позивачка працює у Миколаївському державному експериментальному протезно-ортопедичному підприємстві на посаді завідувача канцелярії , має достатній та стабільний дохід. Планова щорічна відпустка згідно довідки підприємства від 06.06.2016 року надана з 13 липня по 10 серпня 2016 року.

Дитина відвідує ДНЗ № 29 , має позитивну характеристику, охайний, доглянутий, розвинений, вихованням та навчальним процесом цікавиться мати ОСОБА_1 , батько садочок відвідував один раз.

Мати позивачки ОСОБА_7 проживає в шлюбі з громадянином ОСОБА_3 Манцелла Серджо, місце проживання зареєстроване в ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Як пояснила позивачка, мати з чоловіком проживають в двоповерховому будинку в гірській місцевості, дитина дуже любить бабусю, скачає за нею, бажає приїхати в гості. Чоловік матері дуже добре ставиться до неї та онука, забезпечує при їх проживанні, а в ОСОБА_3 у літній відпустці вони вже бували три рази, їх усім необхідним, забезпечує відпочинок на Адріатичному морі.

Позивачка має намір виїхати разом з дитиною за межі України, а саме, до Італійської Республіки в літній період на зимові свята , проте відповідач не дає своєї згоди на їх виїзд за кордон.

Позивачкою заброньовані квитки на авіапереліт до Мілану на дати, які співпадають з наданням їй планової відпустки за місцем роботи. З аеропорту їх з дитиною зустріне мати з чоловіком на власному автотранспорті.

Будь-яких доказів обгрунтованого побоювання, що дитина не буде перебувати у безпеці та що поїздка відбувається не в інтересах дитини ,відповідач суду не надав.

Проте, як передбачено ч.4 ст. 60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Як пояснила позивачка, вона хоче здійснити поїздку з метою оздоровлення, відпочинку та розширення кругозору сина та його спілкування з рідною бабусею, а не з метою виїхати на постійне місце проживання до Італійської Республіки.

Таким чином , для якнайкращого забезпечення інтересів дитини та її потреби в реалізації соціального, фізичного та духовного розвитку, суд приходить до висновку про можливість надання дозволу на тимчасовий виїзд до Італійської Республіки без згоди та супроводу батька ОСОБА_2 на період літніх канікул: з 01.07.2016 року по 30.08.2016 року , та на період зимових свят з 01.12.2016 року по 31.01.2017 року включно.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України, судовий збір сплачений при подачі позову.

Що стосується вимог про негайне виконання рішення суду, то вирішені позовні вимоги не входять до переліку , передбаченому ст. 367 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 15, 209, 215, 224-226 ЦПК України, ст.ст. 151-154 СК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Дозволити виїзд за державний кордон України у супроводі матері ОСОБА_1 - малолітньому громадянину України ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженцю ІНФОРМАЦІЯ_4, - без згоди та супроводу його батька ОСОБА_2 на період з 01 липня по 30 серпня 2016 року та з 01 грудня 2016 року по 31 січня 2017 року до Республіки ОСОБА_3.

Апеляційну скаргу на рішення може бути подано до апеляційного суду Миколаївської області через Центральний районний суд м. Миколаєва протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя Гуденко О.А.