У Х В А Л А

іменем україни

13 липня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В.,

Колодійчука В.М., Фаловської І.М.

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства комерційного банку «Експобанк», ОСОБА_4 про визнання договору поруки припиненим за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 12 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 10 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 24 жовтня 2006 року між публічним акціонерним товариством комерційним банком «Експобанк» (далі - ПАТ КБ «Експобанк») та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого останній отримав кредитні кошти у розмірі 113 тис. доларів США. На забезпечення виконання умов цього договору банк того ж дня уклав із нею договір поруки.

Посилаючись на те, що вказаним договором поруки не встановлено строку його дії, а умова щодо його дії до повного виконання боржником своїх зобов'язань суперечить вимогам ст. ст. 251, 252 ЦК України, крім того, сторонами кредитного договору було укладено низку договорів про внесення змін до цього договору, які були укладені без її як поручителя згоди, а також банк пропустив шестимісячний строк, визначений ч. 4 ст. 559 ЦК України, позивачка просила визнати вказаний вище договір поруки припиненим з 18 січня 2015 року.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 12 жовтня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 10 грудня 2015 року, у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, й ухвалити нове рішення про задоволення її позову.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що умовами договору поруки встановлено, що позивач дав згоду на зміну основного зобов'язання без додаткового повідомлення поручителя та укладення окремої угоди. Крім того, суд послався на те, що строк пред'явлення вимог до поручителя не пропущено, оскільки вимога про дострокове повернення кредиту була йому направлена 25 червня 2015 року, а позов про визнання договору поруки припиненим поручителем пред'явлено у серпні 2015 року, тобто шестимісячний строк не пропущено і позов пред'явлено передчасно.

Такі висновки судів є правильними, відповідають фактичним обставинам справи, до яких вірно застосовано норми матеріального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що 24 жовтня 2006 року ПАТ КБ «Експобанк» та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого останній отримав кредитні кошти у розмірі 113 тис. доларів США.

На забезпечення виконання умов цього договору банк того ж дня уклав із ОСОБА_3 договір поруки.

Пред'являючи позов, ОСОБА_3 посилалась на те, що вказаним договором поруки не встановлено строку його дії, а умова щодо його дії до повного виконання боржником своїх зобов'язань суперечить вимогам ст. ст. 251, 252 ЦК України, крім того, сторонами кредитного договору було укладено низку договорів про внесення змін до цього договору, які були укладені без її як поручителя згоди і банк пропустив шестимісячний строк звернення до неї з вимогою.

За положеннями ч. 1 ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

У п. 22 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» судам роз'яснено, що відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України припинення договору поруки пов'язується зі зміною забезпеченого зобов'язання за відсутності згоди поручителя на таку зміну та за умови збільшення обсягу відповідальності поручителя. При цьому обсяг зобов'язання поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель. Проте якщо в договорі поруки передбачено, зокрема, можливість зміни розміру процентів за основним зобов'язанням і строків їх виплати тощо без додаткового повідомлення поручителя та укладення окремої угоди, то ця умова договору стала результатом домовленості сторін (банку і поручителя), а, отже, поручитель дав згоду на зміну основного зобов'язання.

Статтею 627 встановлено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до п. 4.5 договору поруки поручитель дає згоду кредитору та позичальнику змінювати договір кредиту на їх розсуд без будь-якого повідомлення поручителя (а.с. 7).

Отже, позивач як поручитель дав згоду на зміну умов основного договору без його згоди та повідомлення, тому ненадіслання банком повідомлення про внесення змін до кредитного договору не суперечить умовами договору поруки і цей договір не є припиненим з цих підстав.

Крім того, згідно з ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Апеляційний суд правильно виходив із того, що відповідно до умов кредитного договору термін погашення кредиту був встановлений до 22 жовтня 2026 року, проте банк 25 червня 2015 року звернувся із вимогою про дострокове погашення кредитної заборгованості (а.с. 22-23). Тобто саме з цього часу почався відлік шестимісячного строку, встановленого ч. 4 ст. 559 ЦК України.

Отже, станом на момент звернення позивачки до суду, зокрема 17 серпня 2015 року, пройшло лише два місяці після вимоги банку про дострокове повернення кредиту, тому договір поруки станом на момент звернення ОСОБА_3 до суду не припинений.

Ураховуючи викладене та положення ст. 337 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу і залишити оскаржувані судові рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 12 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 10 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

О.В. Кафідова

В.М. Колодійчук

І.М. Фаловська