АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 квітня 2016 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого-судді Кулянди М. І.

суддів: Винту Ю.М., Перепелюк Л.М.

секретар Чубрей І.І.

за участю представника позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2, в інтересах якого на підставі довіреності діє ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 08 лютого 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про повернення авансу, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про повернення авансу.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 24 грудня 2013 року домовився з ОСОБА_3, ОСОБА_4 про продаж йому нежитлового приміщення - станції технічного обслуговування (літ.В) розташованої по АДРЕСА_1, загальною площею 528,40 кв.м., власником якого є ОСОБА_3, син якої - ОСОБА_4 представляв її інтереси при попередній домовленості.

Вказує, що 24 грудня 2013 року він передав ОСОБА_4 аванс в сумі 5 000 доларів США, що на даний час складає згідно офіційного банківського курсу валют в м. Чернівці - 125 000 гривень.

Зазначає, що до укладення попереднього договору купівлі-продажу, для можливості негайного користування ним приміщенням станції технічного обслуговування, він із продавцем, 24 грудня 2013 року, уклали і договір оренди, згідно умов якого, він користувався приміщенням безоплатно, однак, мав покривати фактичні витрати на його утримання, зокрема: оплачувати комунальні послуги, тощо.

____________________________________________________________________________________________

№ 22ц-557/16 р. Головуючий у 1-й інстанції Слободян Г.М.

Категорія: 27 Доповідач Кулянда М.І.

Вважає, що на момент звернення до суду договір купівлі-продажу не укладено за незалежних від нього причин та не з його вини; на його думку має місце ухилення від укладення договору купівлі-продажу. На вимогу повернути грошові кошти або врегулювати в досудовому порядку спірні відносини, відповідачі не реагували, не відповідали на його дзвінки і відмовилися фактично від зустрічей із ним, а в липні 2015 року вже у присутності свідків взагалі відмовилися продавати приміщення.

У зв'язку з наведеним, просив суд стягнути з ОСОБА_3, ОСОБА_4 солідарно на користь ОСОБА_2 122 650 гривень авансу та 122 650 гривень неустойки.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 08 лютого 2016 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про повернення авансу відмовлено.

На дане рішення ОСОБА_2, в інтересах якого на підставі довіреності діє ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 08 лютого 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позов.

Апелянт вважає, що оскаржуване рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, виходячи з наступного.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що договір купівлі - продажу об'єкту нерухомості нежитлового приміщення - станції технічного обслуговування, яка знаходиться по АДРЕСА_1, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам закону, між позивачем та відповідачем укладено не було, а лише мало місце домовленість між ОСОБА_2 та ОСОБА_4, який не є власником вказаного об'єкту нерухомості, укласти такий договір в майбутньому.

Передана позивачем відповідачу ОСОБА_4, грошова сума в розмірі 41000 гривень є авансом.

Зокрема, суд зазначив, що не мало місця волевиявлення власника об'єкту нерухомості при укладенні договору завдатку від 24 грудня 2013 року, оскільки вказаний договір підписаний не уповноваженою на те особою від імені ОСОБА_3, яка є власником об'єкту нерухомості.

Такий висновок суду є правильним і грунтується на нормах матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов'язання має грунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно ч.1 ст.510 ЦК України сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор.

Статтею 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору.

Відповідно до ст.6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, сторони по справі 24 грудня 2013 року у письмовій формі оформили договір завдатку між позивачем ОСОБА_2, як покупцем, агентством нерухомості «Фортуна», в особі приватного підприємця ОСОБА_1, як агентом та відповідачем ОСОБА_3, як власником нежитлового приміщення станції технічного обслуговування, яке знаходиться по АДРЕСА_1 згідно умов якого ОСОБА_3 та ОСОБА_2 зобов'язалися у майбутньому укласти і нотаріально посвідчити договір відчуження вказаного об'єкту нерухомості у строк до 01 серпня 2014 року. Однак, вказаний договір від імені власника ОСОБА_3 було підписано її сином - ОСОБА_4, останній будь-яких доказів щодо уповноваження його на підписання вищевказаного договору від імені власника не мав. Вказані обставини було визнано представником позивача в суді першої інстанції.

Отже, вказаний договір завдатку підписаний неналежною стороною - ОСОБА_4, який не є власником об'єкту нерухомості, а тому між вказаними сторонами відсутні правовідносини по договору завдатку, як за попереднім договором, у зв'язку з укладенням в майбутньому договору купівлі-продажу вищевказаного об'єкту нерухомості.

Крім того, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про відсутність підстав для стягнення авансу з ОСОБА_3, яка є власницею станції технічного обслуговування, що знаходиться по АДРЕСА_1, оскільки між ОСОБА_2 та вказаною відповідачкою, правовідносини за договором завдатку не виникли, так як нею оформлений в письмовій формі вищевказаний договір не підписано, що не свідчить про наявність волевиявлення у останньої на укладення договору.

Помилковими є доводи апелянта про те, що відповідачка ОСОБА_3 уповноважила свого сина на підписання попереднього договору і на отримання ним авансу за придбання спірного приміщення, оскільки в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази на вчинення ОСОБА_4 від імені та за рахунок ОСОБА_3 певних юридичних дій.

Крім того, в суді апеляційної інстанції, представник позивача ОСОБА_1 визнав ту обставину, що ОСОБА_3 не уповноважувала свого сина ОСОБА_4 на укладення попереднього договору, у зв'язку з укладення в майбутньому договору купівлі-продажу об'єкту нерухомості та отримання ним буд-яких коштів.

Доводи апелянта в апеляційній скарзі на те, що суду першої інстанції при вирішенні спору слід було застосувати наслідки недійсності правочину і повернути аванс позивачу, так як суд у своєму рішенні зазначив, що договір завдатку є нікчемним, не впливають на законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, оскільки, відповідно до ч. 2 ст. 308 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Посилання апелянта про необхідність задоволення позову на підставі ч.1 ст.1212 ЦК України, яка регулює правовідносини пов'язані з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави є необґрунтованими, оскільки позивач з вказаних підстав за захистом свого порушеного права в суд першої інстанції по даній справі не звертався.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, в інтересах якого на підставі довіреності діє ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 08 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий /підпис/

Судді: /підписи/

З оригіналом згідно: