Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоЧервинської М.Є.,
суддів: Закропивного О.В., Мазур Л.М.,Коротуна В.М., Писаної Т.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» про захист прав споживача та повернення безпідставно набутих коштів, за касаційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна», яке діє через представника Григоренко Ірину Вікторівну, на рішення Піщанського районного суду Вінницької області від 29 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 22 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2015 року ОСОБА_6 звернувся до суду з указаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що між ним та товариством з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» (далі - ТОВ «Євролізинг Україна») досягнуто домовленості щодо укладення договору фінансового лізингу, предметом якого мав бути автомобіль КІА Sportage, 2014 року випуску, вартістю 307 тис. грн.

До підписання договору представник відповідача передав йому рахунок на сплату коштів у розмірі 61 тис. грн з призначенням платежу: «платіж за договором № 00874».

Після сплати коштів йому для підпису було надано текст договору, який, як запевнила представник відповідача, був тим самим договором за № 00874, з умовами якого він вже ознайомлений.

Коли вдома він повторно ознайомився з умовами договору, то виявив, що йому на підпис було надано не договір № 00874, а зовсім інший договір фінансового лізингу № д00874, укладений нібито у м. Київ. При цьому, предметом договору № д00874 був лізинг автомобіля КІА Sportagе, вартістю 611 тис. грн, який він уже не набував у власність, а мав отримати лише у користування від відповідача шляхом непрямого фінансового лізингу.

У подальшому позивач неодноразово звертався до відповідача з приводу повернення безпідставно отриманих коштів, однак добровільно кошти він йому не повернув.

Вказуючи на те, що такими діями відповідача порушено його права, а сплачені ним на рахунок ТОВ «Євролізинг Україна» кошти з призначенням платежу «за договором № 00874» були набуті безпідставно, а тому просив суд стягнути з відповідача 61 тис. грн та понесені судові витрати.

Рішенням Піщанського районного суду Вінницької області від 29 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 22 лютого 2016 року, позов задоволено.

Стягнуто з ТОВ «Євролізинг Україна» на користь ОСОБА_6 61 тис. грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі представник ТОВ «Євролізинг Україна», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить вказані судові рішення скасувати та справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, обговоривши доводи касаційної скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що скарга підлягає задоволенню на таких підставах.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, виходив із того, що кошти у розмірі 61 тис. грн були сплачені позивачем на виконання договору № 00874, який між сторонами не укладався, а тому відсутня правова підстава для набуття цих коштів відповідачем.

З таким висновком судів погодитися не можна з огляду на наступне.

Із матеріалів справи вбачається, що 06 червня 2015 року між ОСОБА_6 та ТОВ «Євролізинг Україна» було укладено договір фінансового лізингу № д00874, предметом якого є транспортний засіб.

Згідно з пунктом 3.3.1 цього договору лізингоодержувач зобов'язаний до отримання предмета лізингу, на умовах та порядку, передбачених договором, сплатити визначені договором платежі

Аналіз пунктів 1.7, 4.1 договору свідчить, що до моменту передачі предмета лізингу лізингоодержувач зобов'язаний сплатити, зокрема адміністративний платіж, розмір якого відображається у додатку № 1 до договору та становить погоджений сторонами відсоток від вартості предмета лізингу.

Так, у додатку № 1 до договору фінансового лізингу від 06 червня 2015 року визначено наступне: вартість предмета лізингу - 26 565,22 дол. США, курс долара США на дату підписання договору - 23,00, розмір адміністративного платежу - 10 % вартості предмета лізингу, тобто орієнтовно 61 100 грн (26 565,22 дол. США х 10 % х 23).

06 червня 2015 року ОСОБА_6 було сплачено адміністративний платіж згідно з договором фінансового лізингу № 00874 у розмірі 61 тис. грн.

У серпні 2015 року ОСОБА_6 звернувся до відповідача із заявою про розірвання договору та повернення сплачених коштів, мотивуючи свою вимогу тим, що укладений сторонами договір не відповідає його волі, оскільки містить інші умову ніж ті, стосовно яких сторонами досягнуто згоди.

Згідно з листом ТОВ «Євролізинг Україна» від 01 вересня 2015 року сторони досягли згоди з приводу розірвання договору від 06 червня 2015 року № д00874 з 14 серпня 2015 року, сплачений позивачем адміністративний платіж повернуто не було.

Вказані обставини свідчать, що кошти у розмірі 61 тис. грн були сплачені позивачем в порядку, розмірі та на умовах, визначених договором фінансового лізингу від 06 червня 2015 року № д00874, а тому висновок судів про можливість стягнення з відповідача цих коштів на підставі статті 1212 ЦК України є помилковим.

Так, стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об'єктивними умовами виникнення зобов'язань з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбiльшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або вiдсутностi збільшення на стороні потерпілого; 4) вiдсутнiсть правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

За змістом ч. 1 ст. 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Аналіз положень ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11, ч. 1 ст. 177, ч. 1 ст. 202, ч. ч. 1, 2 ст. 205, ч. 1 ст. 207, ч. 1 ст. 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося у не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками вiдповiдних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені ч. 2 ст. 11 ЦК України.

Частина 1 ст. 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зi сторін у зобов'язанні підлягає поверненню iншiй стороні на пiдставi ст. 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпiдставностi такого виконання.

Якщо ж зобов'язання не припиняється з підстав, передбачених статтями 11, 600, 601, 604-607, 609 ЦК України, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов'язання). Набуття однією зі сторін зобов'язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов'язання не є безпідставним.

Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень ч. 1 ст. 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно потерпілому.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах від 02 жовтня 2013 року в справі № 6-88цс13 та від 24 вересня 2014 року в справі № 6-122цс14.

З указаного вбачається, що вважаючи за можливе стягнути з відповідача на користь позивача кошти на підставі ст. 1212 ЦК України, суди у порушення вимог статей 212-214, 303 ЦПК України належним чином не з'ясували фактичних обставин справи щодо заявлених вимог, які правовідносини сторін випливають з установлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким чином, ухвалені у справі судові рішення не можуть бути визнані законними і обґрунтованими, а тому вони на підставі ст. 338 ЦПК України підлягають скасуванню, з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» задовольнити.

Рішення Піщанського районного суду Вінницької області від 29 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 22 лютого 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ.Є. Червинська
Судді: О.В. Закропивний
В.М. Коротун
Л.М. Мазур
Т.О. Писана