У Х В А Л А

Іменем України

10 березня 2016 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі :

Головуючого судді Бондаренко Ю.О.

судді: Павліченко С.В., Собослой Г.Г.

при секретарі : Терпай С.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 який діє в інтересах ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Мукачівського міськрайонного суду від 17 грудня 2014 року та додаткове рішення Мукачівського міськрайонного суду від 21 січня 2015 року, -

в с т а н о в и л а :

ПАТ КБ «Приват Банк» звернувся з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором в розмірі 13917,13 доларів США, що складає 163671,63 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що між позивачем та ОСОБА_2 11 грудня 2006 року було укладено кредитний договір №МКМОАЕ00000015 за умовами якого ОСОБА_2 отримано кредит у розмірі 16000 доларів США з кінцевим терміном повернення 09 грудня 2011 року. В якості забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_2 по вищезазначеному кредитному договору 16 травня 2012 року між банком та ОСОБА_3 був укладений договір поруки №МКМОАЕ00000015/1, згідно якого останній зобов'язався перед банком солідарно з позичальником відповідати за обов'язки позичальника щодо сплати кредиту, відсотків та можливих штрафних санкцій. Внаслідок неналежного виконання останнім взятих на себе зобов'язань станом на 17 червня 2014 року виникла сума боргу в розмірі 13 917,13 доларів США, що за курсом НБУ еквівалентна 163671грн.63коп. Позивачем направлялось на ім'я відповідача вимога про невиконання зобов'язань , яка залишилась без реагування.

Представник ОСОБА_2, ОСОБА_3 подав в суд зустрічний позов до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання недійсним кредитного договору №МКМОАЕ00000015 від 11 грудня 2006 року з моменту укладення, додаткової угоди від 16 травня 2012 року укладеної між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2; визнання припиненим договору поруки від 14.05.2012 року укладеним між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 та стягнення судових витрат.

Зустрічний позов мотивований тим, що позовна заява ПАТ "ПриватБанк" є необґрунтованою, безпідставною і до задоволення не підлягає. Так на думку апелянта розрахунок заборгованості неоформлений належним чином, а договір поруки не відповідає вимогам чинного законодавства так-як укладений без зазначення дати та місця, даних сторін, поручитель з умовами договору не був ознайомлений, не вказана валюта кредиту, дати в самому договір не збігаються п.19.1, дані не містять прізвища ім'я та по-батькові і не скріплені оригінальною печаткою, невідомо хто перевіряв правильність даних зазначених в договорі.

Додаткова угода також укладена 16.05 2012 року, а договір поруки 14.05.2012 року, якою зменшена суму заборгованості на 2161,19 доларів США., без зазначення остаточної суми боргу., відповідно до ч.7 встановлено неустойку в розмірі 100 % та збільшено строк позовної давності на 50 років.

Додаткова угода була укладена зі ОСОБА_2 після укладення договору поруки, що в силу ст. 559 ЦК України свідчить про припинення поруки.

Кредитний договір на думку апелянта суперечить законодавству України щодо використання іноземної валюти, як засобу платежу.

З врахуванням наведених обґрунтувань ОСОБА_2 та ОСОБА_3 просили Визнати недійсним з моменту укладення кредитний договір № МКМОАЕ00000015від 11.12.2006 р. між ЗАТ КП "Приватбанк" та ОСОБА_2, визнати недійсним з моменту укладення Додаткову угоду від 16.05.2012 року до кредитного договору № МКМОАЕ00000015 від 11.12.2006 р.укладеного між ЗАТ КП "Приватбанк" та ОСОБА_2 та визнати припиненим з моменту укладання договір поруки від 14.05.2012 року укладений між ПАТ КБ "Приватбанк" та ОСОБА_3.

В подальшому ухвалою суду позов в частині визнання недійсним з моменту укладання кредитного договору від 11.12.2006 року залишена без розгляду (а.с.87-88).

04 грудня 2014 року представник ОСОБА_2 та ОСОБА_3 збільшив позовні вимоги та просив зобовязання ПАТ КБ «ПриватБанк» здійснити перерахунок заборгованості по тілу кредиту та всіх нарахованих похідних сумах по кредитному договору №МКМОАЕ00000015 від 11.12.2006 року між ЗАТ КП «ПриватБанк» та ОСОБА_2, із наданням ОСОБА_2 остаточної суми для погашення заборгованості (а.с.91).

Рішенням та додатковим рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 17 грудня 2014 року та 21 січня 2015 року первісний позов ПАТ КБ задоволено та стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк», заборгованість за кредитним договором №МКМОАЕ00000015 від 11.12.2006 року у розмірі 13 917,13 доларів США, що за курсом 11,76 НБУ від 17.06.2014 року складає 163 671грн. 63 коп. та 1 758грн. 52коп. у відшкодування сплачених судових витрат. В задоволенні зустрічних позовних вимогах ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ПАТ КБ «Приват Банк»: про визнання недійсною з моменту укладення додаткової угоди від 16.05.2012 року до кредитного договору №МКМОАЕ00000015 від 11.12.2006 року укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2, про визнання припиненим з моменту укладення договору поруки від 14.05.2012 року укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3; зобовязання ПАТ КБ «ПриватБанк» здійснити перерахунок заборгованості по тілу кредиту та всіх нарахованих похідних сумах по кредитному договору №МКМОАЕ00000015 від 11.12.2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2, із поданням ОСОБА_2 остаточної суми для погашення заборгованості; стягнення судових витрат відмовлено.

Не погоджуючись з доводами та висновками суду першої інстанції, представник відповідачів за первісним позовом в апеляційному порядку оскаржив рішення та додаткове рішення суду першої інстанції та просить скасувати їх як незаконні, необґрунтовані та ухвалені з порушенням норм матеріального і процесуального права і ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні первісного позову, а зустрічні позовні вимоги задовольнити повністю.

Представник ПАТ КБ «Приват Банк» в судовому засіданні просила відмовити в задоволенні апеляційної скарги.

У відповідності до ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом встановлено, що 11 грудня 2006 року між ЗАТ КБ "ПриватБанк" та ОСОБА_2 укладено кредитний договір на суму 16000 доларів США для купівлі автомобіля та оплати страхових платежів, під 1 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, зі сплатою щомісяця ви період з 11 по 16 число по 389,26 доларів США з кінцевим терміном повернення кредитних коштів 09.12.2011 року (а.с.13-14). ЗАТ КБ "Приват банк" змінив назву на ПАТ "КБ "ПриватБанк" (а.с.19-22) 16 травня 2012 року між ПАТ "КБ "ПриватБанк" та ОСОБА_2 укладено додаткову угоду, якою зафіксовано суму заборгованості по пені в розмірі 2161,19 доларів США внесені зміни до кредитного договору а саме в п.1.1. щодо збільшення відсотків за користвання кредитом до 1,17 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом. Погашення кредиту мало здійснюватись у строк відповідно до графіку, який викладено в новій редакції. За порушення строків погашення кредиту договором передбачалась сплата неустойки в розмірі 100 % від розміру неналежно сплачених відсотків та винагороди (а.с.45).

Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

24 травня 2012 року між ПАТ "КБ "ПриватБанк" та ОСОБА_4 укладено договір поруки, за яким остання поручилась перед банком за виконання ОСОБА_2 зобов'язань за кредитним договором № МКМОАЕ00000015 (а.с.44).

Згідно ст.526 Цивільного кодексу України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.

Відповідно до розрахунку, позичальник в строк обумовлений договором, не виконував взяті на себе зобовязання за кредитним договором, в результаті чого станом на 17.06.2014 року утворилась заборгованість становить 13917,13 доларів США., з яких 9878,37 доларів США - заборгованість за кредитом; 1197,19 доларів США. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 288 доларів США - заборгованість по комісії; 2553,57 доларів США - пеня за несвоєчасне виконання зобовязань (а.с.6-8).

З врахуванням наведених обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення заборгованості.

Твердження апелянта про те, що договір поруки припинений в зв'язку з зміною зобов'язання, шляхом укладення додаткової угоди без згоди поручителя є надуманим, оскільки сама додаткова угода до кредитного договору та її умови згадується в договорі поруки, з чого слідує, що договір поруки підписано після укладання додаткової угоди, а сама порука охоплювала зобов'язання і за додатковою угодою які продубльовані в договорі поруки.

Посилання відповідача на те, що договір поруки не відповідає вимогам діючого законодавства, так-як не містить всіх необхідних реквізитів, щодо дати та місця укладення, банківських реквізитів сторін, валюти основного зобов'язання, персональних даних та печаті банку що є підставою для визнання його є безпідставною виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог п.1-3,5, ст.203 ЦК України, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчинила правочин повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Стаття 638 ЦК України зазначає, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли угоди з усіх істотних умов договору.

Договір поруки був підписаний обома сторонами, а тому за правилами ч.1 ст.638 ЦК України є укладеним, оскільки сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, застережень до договорів не висловлювали на протязі тривалого часу. В свою чергу не зазначення дати та місце укладення договору саме на першій сторінці, відсутність всіх реквізитів банку та відсутність персональних даних голови правління банку при наявності підпису скріпленого печаткою установи, не є істотними умовами договору і не можуть бути підставою для визнання договору недійсним.

Що стосується додаткової угоди до кредитного договору від 16.05.2012 року, то цією угодою не було змінено валюти кредиту та не встановлювалось додаткових платежів, валюта кредиту та комісія була визначена кредитним договором 2006 року і на момент його укладення "Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту" (затвердженими Постановою НБУ від 10.05.2007 року), не існували, як і зміни до Закону України "По захист прав споживачів" щодо заборони надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України.

У Конституції України зазначено, що грошовою одиницею України є гривня (ст.99).

При цьому в Основному Законі не встановлено обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Згідно зі статтею 192 ЦК України законним платіжним засобом, обовязковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Тобто згідно із законодавством України гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, тоді як обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства.

Режим здійснення валютних операцій на території України, загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права й обовязки субєктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення валютного законодавства визначається Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року №15-93 (далі Декрет).

Пунктом 2 частини 1 статті 1 Декрету до валютних операцій відносяться операції, повязані з переходом права власності на валютні цінності.

Операції з валютними цінностями відповідно до ст.5 Декрету здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України, Генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій видаються банкам згідно з п. 2 цієї статті Декрету.

Статті 47 та 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначають операції банків із розміщенням залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії.

Порядок надання дозволу НБУ на банківські операції встановлюється також Положенням про порядок видачі банками банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензії на виконання окремих операцій (затверджено постановою Правління НБУ від 17 липня 2001 року №275; зареєстровано в Міністерстві юстиції України 21 серпня 2001 року за №730/5921), у п.5.3 якого визначено, що письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з Декретом.

Правовий аналіз зазначених норм свідчить про те, що "Приватбанк" як фінансова установа, отримавши в установленому законом порядку банківську ліцензію і такий письмовий дозвіл генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій, має право надавати кредити в іноземній валюті (а.с.68-71).

Розрахунок заборгованості наданий банком підписаний представником ПАТ КБ "Приват Банк", як і сама позовна заява та скріплений печаткою банку і містить всі операції по рахунку боржника в тому числі щодо погашення кредиту. В свою чергу посилання представника відповідача на його необґрунтованість не може бути взято до уваги, оскільки відповідачем не надано контррозрахунку, також апелянтом не вказано де саме розрахунок заборгованості містить помилку. Судом апеляційної інстанції за клопотанням представника апелянта була призначена судово-бухгалтерська експертиза, однак в зв'язку з неоплатою було відмовлено в її проведенні. При перевірці розрахунку, будь-яких помилок судом не встановлено.

Статтею 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги є не суттєвими і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права які призвели або могли призвести до неправильного вирішення цього спору.

Відповідно до вимог ч.1 ст.308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Розглянувши справу в межах заявленого позову та в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що фактичні обставини справи судом першої інстанції зясовано повно, дано їм вірну правову оцінку, а рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не не спростовують висновків суду тому підстав для його зміни чи скасування немає.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст.209, 218, 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Мукачівського міськрайонного суду від 17 грудня 2014 року та додаткове рішення Мукачівського міськрайонного суду від 21 січня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Судді: