У Х В А Л А

8 липня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Гуменюка В.І.,
Охрімчук Л.І., Яреми А.Г.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про стягнення аліментів на утримання дитини, за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про оспорювання батьківства,

в с т а н о в и л а :

Широківський районний суд Дніпропетровської області рішенням від 6 жовтня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 грудня 2015 року, позовні вимоги ОСОБА_5 задовольнив: стягнув з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 аліменти на утримання дитини ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі ј частини усіх видів його заробітку (доходів) щомісяця, починаючи з 7 серпня 2013 року до досягнення дитиною повноліття, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку. У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_4 відмовив.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 30 березня 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилила, рішення Широківського районного суду Дніпропетровської області від 6 жовтня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 грудня 2015 року, залишила без змін.

У червні 2016 року до Верховного Суду України звернувся ОСОБА_4 із заявою про перегляд ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2016 року з підстави неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, а саме статті 136 Сімейного кодексу України (далі - СК України), що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

На підтвердження своїх вимог заявник посилається на ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 жовтня 2012 року, 27 травня 2015 року.

Перевіривши доводи заявника, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що в допуску справи до провадження слід відмовити з огляду на таке.

Відповідно до статті 353 Цивільного процесуального кодексу України (далі − ЦПК України) Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України підставою для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

Відхиливши касаційну скаргу ОСОБА_4 й залишивши в силі рішення судів попередніх інстанцій, суд касаційної інстанції погодився з їхніми висновками про відмову в задоволенні зустрічних позовних вимог про оспорювання батьківства з підстав того, що ОСОБА_4 на час реєстрації народження дитини ОСОБА_6, знав, що він не є її біологічним батьком, тому з урахуванням положень статті 136 СК України не має права оспорювати батьківство.

Ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 травня 2015 року не може бути прикладом неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, оскільки суд касаційної інстанції скасував рішення судів попередніх інстанцій й передав справу на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав, передбачених статтею 338 ЦПК України, у зв'язку з порушенням норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

У наданій для порівняння ухвалі від 24 жовтня 2012 року суд касаційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції, який задовольняючи позовні вимоги щодо оспорювання батьківства, виходив з того, що позивач згоду на реєстрацію себе як батька дитини на підставі статті 136 СК України не давав; доказів про те, що позивач був присутнім в момент реєстрації батьківства чи був обізнаний про реєстрацію його як батька дитини, не надано.

Зазначене судове рішення, надане заявником для порівняння та судове рішення, про перегляд якого подано заяву, постановлені у справах з різними фактичними обставинами, що не свідчить про неоднакове застосування судом касаційної інстанції однієї і тієї самої норми матеріального права у подібних правовідносинах.

За таких обставин вважати заяву ОСОБА_4 обґрунтованою немає підстав.

Відповідно до статті 360 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в допуску справи до провадження, якщо подана заява є необґрунтованою.

Керуючись статтями 353, 355, 356, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про стягнення аліментів на утримання дитини, за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про оспорювання батьківства за заявою ОСОБА_4 про перегляд ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2016 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.І. Гуменюк

Л.І.Охрімчук

А.Г.Ярема