Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоЧервинської М.Є.,
суддів: Закропивного О.В., Мазур Л.М.,Коротуна В.М., Писаної Т.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, реєстраційної служби Головного управління юстиції в м. Києві, третя особа - ОСОБА_8, про визнання права власності, скасування реєстрації права власності та витребування майна із чужого незаконного володіння та за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_7 про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю та поділ майна, за касаційними скаргами ОСОБА_8 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 12 листопада 2015 року та рішення Апеляційного суду м. Києва від 23 лютого 2016 року та ОСОБА_6, який діє через представника ОСОБА_9, на рішення Апеляційного суду м. Києва від 23 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2014 році ОСОБА_6 звернувся до суду з указаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 01 грудня 2007 року між ним та ОСОБА_7 було укладено договір доручення № 1, згідно з яким відповідач повинен був придбати за надані йому грошові кошти квартиру шляхом участі у Фонді фінансування будівництва та після закінчення будівництва оформити право власності на придбану квартиру на його ім'я. Згідно з актами приймання-передачі грошових коштів на виконання цього доручення позивач передав ОСОБА_7 929 237,00 грн, які були внесені останнім на підставі договору від 20 грудня 2007 року № 56160 про участь у Фонді фінансування будівництва, укладеного на виконання умов договору доручення від 01 грудня 2007 року.

01 жовтня 2014 року він звернувся до відповідача, який є його сином, з вимогою надати документи на квартиру АДРЕСА_1 з яких дізнався, що документи на квартиру оформлені на сина.

На підставі вказаного ОСОБА_6, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просив визнати право власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_6; скасувати реєстрацію права власності на цю квартиру за ОСОБА_7, оформленого свідоцтвом про право власності від 20 грудня 2010 року та зареєстрованого комунальним підприємством Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна за реєстровим номером 32666157, номер запису 46216 у книзі № 652-55; витребувати у ОСОБА_7 з чужого незаконного володіння спірну квартиру.

У грудні 2014 року ОСОБА_8 подала до суду позов до ОСОБА_7, в обґрунтування якого зазначила, що з 28 грудня 2003 року вона почала проживати з відповідачем однією сім'єю без реєстрації шлюбу.

У лютому 2004 року вона завагітніла, а у липні 2004 року вони з відповідачем зареєстрували шлюб.

01 липня 2004 року їх батьки допомогли їм придбати квартиру АДРЕСА_2. У жовтні 2004 року у них народився син ОСОБА_10, який як і подружжя був зареєстрований у цій квартирі.

Під час шлюбу була придбана ще одна квартира АДРЕСА_1 приблизно за 640 тис. грн для використанні її в цілях сім'ї, однак відповідач цією квартирою користується одноособово і не допускає позивача до неї.

14 вересня 2011 року шлюб сторін був розірваний.

На підставі вказаного ОСОБА_8 остаточно просила встановити факт проживання її з ОСОБА_7 як жінки та чоловіка однією сім'єю без реєстрації шлюбу з лютого 2004 року по липень 2004 року; визнати квартиру АДРЕСА_2 та квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю та визнати за нею право власності на Ѕ частини зазначених квартир.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 12 листопада 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_6 відмовлено, позов ОСОБА_8 задоволено частково.

Визнано квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_8 та ОСОБА_7

У порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнано за ОСОБА_8 право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1.

У порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнано за ОСОБА_7 право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1.

У задоволенні решти позову відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 23 лютого 2016 року рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову ОСОБА_8 про визнання спірної квартири спільною сумісною власністю та поділ майна скасовано і ухвалено у цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позову. У решті рішення залишено без змін.

ОСОБА_8 у своїйкасаційній скарзі, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення апеляційного суду скасувати, а рішення суду першої інстанції змінити в частині відмови у задоволенні позову і ухвалити у цій частині нове рішення про задоволення позову.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_6, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить вказане рішення апеляційного суду в частині відмови в задоволенні позову скасувати і ухвалити у цій частині нове рішення про задоволення позову.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, обговоривши доводи касаційної скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що скарга ОСОБА_8 підлягає частковому задоволенню, а скаргу ОСОБА_6 необхідно відхилити на таких підставах.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Судами встановлено та із матеріалів справи вбачається, що 01 липня 2004 року ОСОБА_7 придбана квартира АДРЕСА_2.

10 липня 2004 року зареєстровано шлюб між ОСОБА_8 та ОСОБА_7

ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народився син ОСОБА_10.

01 грудня 2007 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 був укладений договір доручення № 1, за умовами якого ОСОБА_6 доручив ОСОБА_7 за рахунок довірителя вчиняти дії, спрямовані на придбання трикімнатної квартири в будинку по АДРЕСА_1, для чого останній повинен укласти договір про участь у Фонді фінансування будівництва, вносити надані довірителем кошти для здійснення оплати об'єкта нерухомості, отримати свідоцтво про право власності на житло.

20 грудня 2007 року між ОСОБА_7 та АКБ «Аркада» було укладено договір № 56160 про участь у Фонді фінансування будівництва, на виконання умов якого ОСОБА_7 у період з грудня 2007 року по березень 2009 року вносив на рахунок банку грошові кошти з метою отримання у власність об'єкта інвестування.

Згідно з актами приймання-передачі грошей за договором доручення від 01 грудня 2007 року № 1 ОСОБА_6 передав ОСОБА_7 наступні кошти: 20 грудня 2007 року - 275 593,00 грн, 04 січня 2008 року - 252 847,00 грн, 22 березня 2008 року - 131 031,00 грн, 04 жовтня 2008 року - 50 150,00 грн, 31 січня 2009 року - 73 082,00 грн, 13 березня 2009 року - 146 535,00 грн.

Вказані кошти на підставі відповідних прибуткових касових ордерів були внесені ОСОБА_7 на виконання умов договору від 20 грудня 2007 року № 56160.

20 грудня 2010 року Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації видано свідоцтво про право приватної власності ОСОБА_7 на квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 102,9 кв. м.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 01 жовтня 2012 року було розірвано шлюб між ОСОБА_7 і ОСОБА_8

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України майном, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є:

1) час набуття такого майна;

2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття);

3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України в постановах від 25 листопада 2015 року в справі № 6-2333цс15 та від 16 грудня 2015 року в справі № 6-2641цс15.

Так, апеляційним судом з урахуванням вказаної правової позиції було встановлено, що квартира АДРЕСА_1 була придбана не за рахунок спільних коштів подружжя, а за рахунок коштів, отриманих від ОСОБА_6

Судами також встановлено, що подружжя в указаній квартирі не проживало.

З урахуванням встановлених обставин, які підтверджені належними і допустимими доказами, колегія суддів вважає, що правових підстав для визнання квартири АДРЕСА_1, придбаної у шлюбі, спільною сумісною власністю подружжя немає.

Також колегія суддів погоджується з висновком судів про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 про визнання права власності на квартиру АДРЕСА_1, оскільки свідоцтво про право власності на цю квартиру, видане ОСОБА_7 на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення від 08 грудня 2010 року, є чинним та в установленому законом порядку не оскаржено.

Разом з тим колегія суддів не може погодитися з висновком судів у частині вирішення позовних вимог ОСОБА_8 про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу та визнання квартири АДРЕСА_2спільною сумісною власністю та її поділ.

У статті 74 СК України закріплено, що якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу

Згідно з ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Частиною 1 ст. 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором

Так, судами при розгляді цих позовних вимог ОСОБА_8 у порушення вимог статей 256, 259 ЦПК України не надано оцінки тій обставині, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у подружжя народився син, отже, на момент придбання спірної квартири, 01 липня 2004 року, позивач вже була вагітна, що може вказувати на те, що сторони починаючи з лютого 2004 року почали проживати однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу.

Крім того, під час судового розгляду справи судами були допитані свідки, які вказували на те, що метою придбання квартири АДРЕСА_2було проживання в ній нової сім'ї ОСОБА_7. Подружжя разом з їхнім сином були зареєстровані в цій квартирі.

Суди у порушення вимог статей 213, 214 ЦПК України вказаним обставинам належної оцінки не дали, а тому рішення судів першої та апеляційної інстанцій у частині вирішення позовних вимог ОСОБА_8 про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу та визнання квартири АДРЕСА_2спільною сумісною власністю та її поділ на підставі ст. 338 ЦПК України підлягають скасуванню з передачею справи в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6, який діє через представника ОСОБА_9, відхилити.

Касаційну скаргу ОСОБА_8 задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 12 листопада 2015 року та рішення Апеляційного суду м. Києва від 23 лютого 2016 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_8 до ОСОБА_7 про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу та визнання квартири АДРЕСА_2спільною сумісною власністю та поділ цієї квартири скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

У решті рішення Апеляційного суду м. Києва від 23 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ.Є. Червинська
Судді: О.В. Закропивний
В.М. Коротун
Л.М. Мазур
Т.О. Писана