Провадження № 2/761/5064/2016
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

13 липня 2016 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді: Осаулова А.А.

при секретарі: Вольда М.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідача ОСОБА_2, в якому просила суд визнати за собою права власності на квартиру АДРЕСА_4

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що згідно з розпорядженням Шевченківської районної державної адміністрації міста Києва від 05.05.1993 року №2101 позивачка та її чоловік ОСОБА_3 приватизували квартиру АДРЕСА_1 у стали її власниками в рівних частках. Після смерті чоловіка, позивачка успадкувала його частку, в результаті чого стала власником всієї квартири. 22.02.1996 року ОСОБА_1 оформила заповіт, яким зазначену квартиру після своєї смерті заповідала дітям - ОСОБА_4 і ОСОБА_5. В кінці 1997 року до позивачки звернулась донька ОСОБА_6, яка на той час проживала в м. Москва-Зеленоград Російської Федерації, з проханням укласти з нею Договір дарування спірної квартири, оскільки має намір переїхати з сином на постійне місце проживання до Києва та для отримання дозволу органу опіки та піклування на продаж квартири необхідно документальне підтвердження того, що житлові умови неповнолітнього ОСОБА_2 не погіршуються. Крім того, в усній домовленості між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 було зазначено, що остання продовжує одноосібно володіти квартирою, а після досягнення ОСОБА_2 повноліття буде укладено договір, на підставі якого їй буде повернуто право власності на квартиру, що є предметом спору.

В зв'язку з чим, 24.01.1998 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, яка діяла від імені свого сина ОСОБА_2 було укладено Договір дарування, відповідно до якого позивачка подарувала ОСОБА_2 двокімнатну квартиру АДРЕСА_1. Між тим, станом на даний час подаровану квартиру не було повернуто і дану обставину не було врегульовано в позасудовому порядку, в зв'язку з чим звернулась за захистом своїх прав до суду.

В судовому засіданні позивач та її представник підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити, зазначивши що ОСОБА_1 з 1994 року по теперішній час постійно проживає в зазначеній квартирі та сплачує комунальні послуги. ОСОБА_2 з 1998 року права власника на квартиру не виконував, ремонт жодного разу не проводив, не сплачував комунальні послуги, будь-які його речей в цій квартирі відсутні. Також, позивачка зазначила, що онуку 18 років виповнилось ІНФОРМАЦІЯ_2 року, однак до станом на сьогоднішній день спірну квартиру позивачці не повернуто, оскільки власником її вона не є.

Відповідач в судове засідання не з"явився, хоча про дату і час розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, заперечення не надав та не просив розглядати справу у його відсутність.

Суд, керуючись вимогами ст. ст. 169, 224 ЦПК України, вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача на підставі наявних в справі доказів, ухваливши заочне рішення, отримавши на це згоду позивача.

Суд, перевіривши матеріали справи та дослідивши надані докази, встановив наступне.

Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є співвласником квартири за адресою: АДРЕСА_2, на підставі Розпорядження Шевченківської районної державної адміністрації від 05 травня 1993 року м. Києва про приватизацію квартири. (а.с 5, 6).

З матеріалів справи вбачається, що іншу ? частину вказаної квартири позивачка успадкувала після смерті чоловіка ОСОБА_3, на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого Третьою Київською державною нотаріальною конторою 20.01.1998 року, реєстр 1-210 та зареєстрованого в БТІ м. Києва 21.01.1998 року під №3905, що підтверджується Договором дарування (п. 2 а.с. 9).

Згідно ч.1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно ст. 319 ЦК України, наряду з іншим, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Судом встановлено, що 22 лютого 1996 року позивачкою було складено заповіт посвідчений державним нотаріусом Третьої Київської державної нотаріальної контори, відповідно до якого у випадку смерті останньої квартира АДРЕСА_1 заповідалась гр. ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в рівних долях, (а.с. 8).

Між тим, як вбачається з матеріалів справи, 24.01.1998 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_5, яка діяла від імені свого неповнолітнього сина ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 уклали Договір, відповідно до умов якого позивачка подарувала, а гр. ОСОБА_5, від імені свого неповнолітнього сина - ОСОБА_2 прийняла у дар квартиру АДРЕСА_5 (п. 1. цього Договору а.с. 10).

Зазначений Договір був посвідчений державним нотаріусом Третьої київської державної нотаріальної контори, зареєстрований в реєстрі за № 6-390 та в подальшому зареєстрований в Київському міському бюро технічної інвентаризації на праві приватної власності за ОСОБА_2 та записано інвентаризаційній книзі на № 3905. (а.с 10 зворотна сторінка).

Пунктом 7 даного Договору передбачено, що обдарований здійснює за свій рахунок експлуатацію та ремонт квартири, згідно з існуючими єдиними правилами і нормами, а також бере участь пропорційно з займаною площею в відшкодуванні витрат пов'язаних з технічним обслуговуванням, та ремонтом, в тому числі капітальним, всього будинку, утримання придомової території.

За приписами ст.ст. 717-719 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Згідно ст. 3 ч.334 ЦК України, право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Між тим, судом встановлено, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_7 була досягнута така домовленість, що позивач буде продовжувати проживати і користуватися спірною квартирою, а відповідач після досягнення вісімнадцяти років зобов'язуються переоформити на позивачку правовстановлюючі документи подарованої квартири, даний факт також підтверджується відповідною розпискою від 27.12.2002 року (а.с 11).

Таким чином, виходячи з викладених обставин 24.01.1998 року сторонами було укладено Договір дарування, передбачено його наслідки, які полягали у набутті відповідачем ОСОБА_2 права власності на спірну квартиру з моменту його підписання, який відповідає вимогам законодавством України, а отже є його особистою власністю.

Обгрунтовуючи свої позовні вимоги про визнання права власності на житло, позивач вказує на існування зобов'язання відповідача про повернення квартири після досягнення ним повноліття.

Між тим, доказів погодження таких умов у договорі дарування від 24.01.2008 року немає, а розписка від 27.12.2002 року не може вважатись частиною договору дарування в розумінні вимог ст. 202 ЦК України, так як датована раніше за нього та суперечить вимогам закону за ст. 717 - 720 ЦК України. Зокрема вказана заява нотаріально не посвідчена та як доповнення до договору дарування судом вважатись не може.

Згідно постанови Верховного Суду України від 21.10.2015 року №6-202цс15 суд сформулював правову позицію виходячи з того, що Виходячи зі змісту статей 203, 717 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Між тим, доказів визнання вказаного договору дарування у цій справі недійсним або його розірвання суду не надано.

Крім того, відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Передумовою для застосування ст. 392 ЦК України є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права.

Наведені позивачкою підстави для звернення до суду із цим позовом унеможливлюють вирішення питання про визнання за нею права власності на підставі ст. 392 ЦК України.

Посилання на такі обставини, як проживання позивача у подарованій квартирі, здійснення оплати комунальних послуг, відсутність іншого місця проживання, враховуючи вищенаведені умови оспорюваного Договору дарування від 24.01.1998р. самі по собі не вказують на визнання права власності за позивачем на подаровану нею квартиру, тобто квартиру, що перебуває у власності іншої особи.

На підставі вищенаведеного, керуючись ст. ст. 317, 319, 328, 334, 717-719, ст.ст. 10, 11, 57-60, 88,208-209, 212-218, 294,ЦПК України, постанови Верховного Суду України від 21.10.2015 року №6-202цс15,суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на квартиру АДРЕСА_3, - залишити без задоволення.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку до Апеляційного суду м. Києва через Шевченківський районний суд м. Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: