У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 липня 2016 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі:

головуючого судді Максимчук З.М.,

суддів - Рожина Ю.М., Хилевича С.В.,

секретар судового засідання - Мельник С.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 В»ячеславівни на рішення Гощанського районного суду Рівненської області від 12 квітня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_1 В»ячеславівни до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою,

у с т а н о в и л а:

Рішенням Гощанського районного суду Рівненської області від 12 квітня 2016 року в задоволенні позову - відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, оскаржила його в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі вказує, що вона відповідно до договору купівлі-продажу від 29.12.2005 року придбала у ОСОБА_3 житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться в с. Федорівка Гощанського району Рівненської області. Покликаючись на ст.120 ЗК України доводить, що право власності на земельну ділянку, яка перебувала у власності колишнього господаря будинку, автоматично перейшло до неї. Право власності на земельну ділянку підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку серії РВ 00028 від 25 липня 1995 року, виданого на ім»я ОСОБА_4 батька ОСОБА_3, яка продала житловий будинок.

Стверджує, що ОСОБА_2, який є власником суміжної земельної ділянки, здійснив самозахват частини земельної ділянки, що належить їй, та почав користуватись нею на власний розсуд.

Доводить, що на час винесення рішення суду матеріалами справи доведено накладення земельних ділянок, якими користується відповідач, на її земельні ділянки.

Просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

___________________________________________________________________________________________________

Справа № 557/1316/14-ц Головуючий у суді 1 інстанції - ОСОБА_5

Провадження № 22-ц/787/1108/2016 Суддя - доповідач - Максимчук З.М.

В запереченнях на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення районного суду без змін.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Згідно зі ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань /ст.308 ЦПК України/.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку, що суду не надано належних та допустимих доказів щодо порушення права користування земельною ділянкою позивачки зі сторони відповідача, зазначені позовні вимоги не є належним способом захисту порушеного права позивачки.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду з огляду на наступне.

Відповідно до статті 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Частиною 1 статті 377 ЦК України, яка діяла на момент укладення договору купівлі-продажу житлового будинку за адресою с.Федорівка, вул.Перемоги,6 Гощанського району Рівненської області, було встановлено, що до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на ту частину земельної ділянки, яка є необхідною для її обслуговування.

За змістом ч.1 ст.120 ЗК України, в редакції чинній на момент придбання будинку, було передбачено, що при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування на підставі договору оренди.

Згідно зі ст.125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Отже, необхідною умовою для переходу права користування земельною ділянкою у випадку придбання нерухомого майна, на якій воно розміщено, є наявність у відчужувача належним чином оформленого права на землю.

З правового аналізу норм законодавства, чинного на час набуття ОСОБА_1 права власності на будинок, розміщений на спірній земельній ділянці, вбачається, що виникнення права власності на обєкт нерухомості не є безумовною підставою для автоматичного переходу права користування земельною ділянкою, або укладення (продовження, поновлення) договору оренди земельної ділянки. Правочини, що тягнуть перехід права власності на нерухомий обєкт, одночасно є підставою для переходу права на землю, проте оформлення такого права здійснюється у встановленому законом порядку.

Тобто, право власності та право на одержання у користування спірної земельної ділянки підлягає оформленню у порядку, встановленому ЗК України, а саме: на підставі рішення відповідного органу місцевого самоврядування, одержання документа, що посвідчує право на неї та державної реєстрації.

Однак, на підтвердження свого права користування земельною ділянкою позивачка зазначених документів не надала.

Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу від 20.12.2005 року, ОСОБА_1 є власницею житлового будинку в с.Федорівка вул. Перемоги,6, який розташований на земельній ділянці площею 0,25 га.

Вказаний житловий будинок з надвірними будівлями належав ОСОБА_3 на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_6 Проте, після смерті ОСОБА_6 ОСОБА_3 земельну ділянку не переоформила.

Земельна ділянка належала покійному ОСОБА_6 на праві особистої власності відповідно до державного акту на право приватної власності на землю серії РВ № 00028, виданого Федорівською сільською радою Гощанського району Рівненської області 25 липня 1995 року.

21.03.2008 року суміжний землекористувач ОСОБА_7 також отримала державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд /а.с. 83/.

Після смерті ОСОБА_7 власником земельної ділянки, відповідно до договору купівлі-продажу від 08 червня 2011 року, став відповідач ОСОБА_2

Після цього, як стверджує позивачка, відповідач самовільно захватив частину її земельної ділянки, вирізав плодові дерева.

В матеріалах справи міститься висновок експертного дослідження № 20619/1 ПС судової будівельно-технічної експертизи від 28.08.2012 року, відповідно до якого вбачається, що накладення земельних ділянок в державній системі координат, які на даний час належать ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відповідно до державного акту про право власності, технічних документацій на їх виготовлення та координат зареєстрованих /поданих на реєстрацію/, немає. Проте наявне накладення земельних ділянок, якими фактично користується ОСОБА_2 на земельні ділянки ОСОБА_1

Відповідно до вимог ст.ст.3,31 ЦПК України виключно позивачу належить право визначати предмет та підстави позову.

Позивач сформулювала свої позовні вимоги, як встановлення межі земельних ділянок, що належать їй та відповідачу відповідно до варіанту № 1 висновку експертного дослідження № 20619/1ПС від 28.08.2012 року /додаток № 4/ ; зобов»язати відповідача не чинити перешкоди у користуванні земельними ділянками, розміром 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель, споруд та 0,41 га для ведення особистого селянського господарства у встановлених межах варіанту № 1 висновку.

Відповідно до ч. 2 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Сільські, селищні, міські ради при здійсненні повноважень, передбачених пунктами «а-г» ст. 12 ЗК України по розпорядженню землями територіальних громад, передачі земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб, надані земельних ділянок у користування із земель комунальної власності, вилучення землі із земель комунальної власності, виступають як суб'єкти владних повноважень, що реалізують надані їм законом розпорядчі функції у галузі земельних відносин.

Судом встановлено, що рішенням Федорівської сільської ради Гощанського району Рівненської області погоджено закріплені межові знаки згідно технічної документації із землеустрою щодо встановлення / відновлення/ меж земельної ділянки в натурі /на місцевості/ гр.ОСОБА_4 відповідно до акту прийомки-передачі межових знаків на зберігання від 18 червня 2015 року.

Відповідно до акту прийомки - передачі межових знаків на зберігання від 18.06.2015 року межі земельної ділянки за кадастровим № :01:001, яка знаходиться в с. Федорівка Федорівської сільської ради Гощанського району, площею 0,4083 га наданої власнику земельної ділянки ОСОБА_6 для ведення особистого селянського господарства, закріплені в натурі /на місцевості/ межовими знаками в кількості 5 штук, список яких додається.

Власниками /користувачами/ суміжних земельних ділянок претензій до існуючих меж не заявлено /а.с.123-126/.

Згідно із ч. ч. 2, 3, 5 ст. 158 Земельного кодексу України судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей.

Органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності та користуванні громадян, і додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах.

У разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику в сфері земельних відносин, спір вирішується судом.

Відповідно до ч. ч. 1-2 ст. 106 ЗК України власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними.

Види межових знаків і порядок відновлення меж визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері земельних відносин.

Згідно із ч. 1 ст. 107 ЗК України основою для відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації, яка відповідно до ст. 193 ЗК України містить сукупність відомостей і документів про місце розташування та правовий режим земельних ділянок, їх оцінку, класифікацію земель, кількісну та якісну характеристику, розподіл серед власників землі та землекористувачів. Наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18 травня 2010 року № 376, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 16 червня 2010 року за № 391/17686, затверджено Інструкцію про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, якою визначено механізм відновлення меж земельних ділянок на місцевості.

Відповідно до п. 2.1. 4.1, 4.3, 4.4 Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, межі земельних ділянок, що передаються або надаються у власність чи у користування, відновлюються або переносяться в натуру (на місцевість) за наявними планово-картографічними матеріалами. Крайні поворотні точки кожної межі закріплюються довгостроковими межовими знаками встановленого зразка, крім випадків збігу вказаних поворотних точок меж з твердими точками на місцевості.

Відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на підставі раніше розробленої та затвердженої відповідно до статті 186 Земельного кодексу України документації із землеустрою. У разі відсутності такої документації розробляється технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

У разі неможливості виявлення дійсних меж їх встановлення здійснюється за фактичним використанням земельної ділянки. Якщо фактичне використання ділянки встановити неможливо, то кожному виділяється однакова за розміром частина спірної ділянки.

Відповідно до п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» згідно зі ст. 158 ЗК України суди розглядають справи за спорами про межі земельних ділянок, що перебувають у власності чи користуванні громадян-заявників, які не погоджуються з рішенням органу місцевого самоврядування чи органу влади з питань земельних ресурсів.

Не заслуговують на увагу, на думку судової колегії, доводи позовної заяви і апеляційної скарги про встановлення меж земельних ділянок відповідно до варіанту № 1 висновку експертного дослідження № 20619/1 ПС від 28.08.2012 року, додаток №4, проведеного в рамках іншої справи, з огляду на наступне.

Висновок експерта для суду не є обов'язковим і оцінюється судом за правилами, встановленими статтею 212 цього Кодексу. Незгода суду з висновком експерта повинна бути мотивована в рішенні.

Як зазначає Пленум ВС України у постанові N 5 від 12.06.2009 р. у п.17 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду", висновок експертизи може бути доказом у справі лише в тому разі, коли експертиза була проведена на підставі ухвали суду відповідними судово-експертними установами.

У разі коли висновок експертизи наданий стороною як додаток до позовної заяви, тобто проведений відповідною експертною установою за її клопотанням чи клопотанням її представника, то такий висновок може розцінюватися лише як письмовий доказ, який підлягає дослідженню в судовому засіданні та відповідній оцінці. Якщо стосовно цього письмового доказу в судовому засіданні виникнуть сумніви, то, виходячи з характеру матеріально-правового спору та залежно від того, яке значення має наявність у справі такої експертизи, суд повинен роз'яснити особам, які беруть участь у справі, про їх право заявити клопотання про її призначення.

Таким же чином, як письмовий доказ, має бути розцінений висновок експертизи, проведеної іншим судом (або навіть цим же судом) при розгляді іншої справи.

Із матеріалів справи вбачається, що клопотань про проведення судово-будівельно-технічної експертизи по даній справі ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції заявлено не було.

Суд оцінює належність, допустимість кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв"язок доказів у їх сукупності.

Виходячи з вищенаведеного, колегія суддів приходить до висновку, що дослідивши в суді першої інстанції письмовий доказ - висновок експертного дослідження , суд обгрунтовано не взяв до уваги висновки даного дослідження, оскільки він є таким, що суперечить фактичним обставинам справи та не узгоджується з вимогами матеріального права.

Відповідно до ч.1 ст.10, ч.1 ст.11, ч.1 ст.60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу.

В порушення зазначених процесуальних норм, ОСОБА_1. не надала суду допустимих, змістовних та достовірних доказів на обгрунтування позовних вимог та яким чином відповідач порушує її права.

Суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи і дійшов правильного висновку, що позов не підлягає задоволенню.

Інші доводи апеляційної скарги не впливають на правильність висновків суду і не є підставою для скасування рішення. Доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів у справі і незгоди з висновком суду по їх оцінці, що не є підставою для скасування рішення суду.

При ухваленні рішення норми матеріального і процесуального права не були порушені, тому підстав для скасування рішення суду не вбачається.

Керуючись ст. ст. 303, 307,308, 313, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 В»ячеславівни відхилити.

Рішення Гощанського районного суду Рівненської області від 12 квітня 2016 року залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення.

Рішення може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: З.М. Максимчук

Судді: Ю.М. Рожин

ОСОБА_8