АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 квітня 2016 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Владичан А. І.

суддів: Литвинюк І.М., Лисака І.Н.

секретар: Вівчарик Н.В.

за участю сторін: скаржника ОСОБА_1, представника ДДВСМЮУ - Бушкевича А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність директора департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, за апеляційною скаргою Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України на ухвалу Першотравневого районного суду м. Чернівці від 23 лютого 2016 року, -

В С Т А Н О В И Л А :

У лютому 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із скаргою про визнання дій, бездіяльність директора департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ОСОБА_3 неправомірними, зобов'язання усунення порушення прав та вчинити дії.

Свою скаргу обґрунтовував тим, що постановою від 21.09.2015року головного державного виконавця Першотравневого відділу держаної виконавчої служби Чернівецького міського управління юстиції Антишиною Г.М. відкрито виконавче провадження про зобов'язання КЖРЕП №9 перерахувати нараховану йому заборгованість за житлово-комунальні послуги. Вказує, що 23.11.2015 року дане виконавче провадження закінчено, у зв'язку з фактичним

_____________________________________________________________________________

№ 22ц/794/532/ 2016 р. Головуючий у 1 інстанції: Іщенко І.В.

Категорія: 81 Суддя - Доповідач: Владичан А.І.

виконанням судового рішення в повному обсязі, однак рішення суду не було виконано в повному обсязі, чим порушено його права та інтереси. Ним була скерована скарга на протиправну бездіяльність державного виконавця Першотравневого ВДВС, визнання винесеної постанови про закінчення виконавчого провадження незаконною з моменту її винесення та скасування її.

В подальшому ОСОБА_1 подав скаргу на протиправну бездіяльність начальника управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції Чернівецької області Малого О., у зв'язку з відмовою начальника управління ДВС Головного управління юстиції Малого О. розглянути його скаргу Однак, Директор Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ОСОБА_3, у розгляді його скарги на предмет перевірки своєчасності, правильності і повноти виконання рішень державним виконавцем відмовила. Скаржник вважає, що дії, бездіяльність ОСОБА_3 неправомірні та такі, що порушують Конституцію, закони України, а також його права та інтереси.

Ухвалою Першотравневого районного суду м. Чернівці від 23 лютого 2016 року скаргу ОСОБА_1 задоволено. Визнано дії, бездіяльність Директора Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ОСОБА_3 неправомірними, та зобов'язано Директора Департаменту ДВС МУЮ розглянути скаргу ОСОБА_1 у відповідності ч. 2, 4 ст. 83 Закону України «Про виконавче провадження».

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на те, що ухвала постановлена з порушенням норм процесуального права, а також те, що висновки суду не відповідають обставинам справи, тому просив її скасувати та у задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі.

Апеляційну скаргу обґрунтовують тим, що скарга на рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця подається начальнику відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець. Рішення дії чи бездіяльність начальника відділу можуть бути оскаржені до вищестоящого органу ДВС. Скарга ОСОБА_1 не відповідала вимогам ст..82 ЗУ «Про виконавче провадження», тому була розглянута у порядку, встановленому ЗУ «Про звернення громадян» та надано змістовну відповідь.

Суд першої інстанції не вірно застосував норми ЗУ «Про виконавче провадження», та прийшов до хибного висновку, що скарга ОСОБА_1 об'єктивно розглянута не була, а її розгляд відбувався лише формально. Крім того керівником вищестоящого органу ДВС є начальник управління ДВС області, а не Директор департаменту ДВС МУЮ.

Також в скарзі ОСОБА_1 не зазначено норми Закону, які порушені директором департаменту ДВС МУЮ до вчинення тих дій, які згідно з ЗУ «Про виконавче провадження» можуть здійснювати лише відповідні посадові особи ДВС.

Заслухавши доповідача про суть оскаржуваної ухвали суду, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступних підстав.

Згідно зі статтею 1 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 606-XIV) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

У відповідності з частиною 1 статті 2 Закону № 606-XIV примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України.

За приписами частини 4 статті 82 Закону № 606-XIV рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами до суду, який видав виконавчий документ, а іншими

учасниками виконавчого провадження та особами, які залучаються до проведення виконавчих дій, - до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Частиною 3 статті 181 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що відповідачем у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби є відповідний орган державної виконавчої служби.

Відповідно до частини 1 статті 3 Закону України від 24 березня 1998 року №202/98-ВР«Продержавну виконавчу службу» (в редакції, чинній у період спірних правовідносин, далі Закон№202/98-ВР) органами державної виконавчої служби є: Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, до складу якого входить відділ примусового виконання рішень; управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, головних управлінь юстиції в областях, містах Києві та Севастополі, до складу яких входять відділи примусового виконання рішень; районні, районні у містах, міські (міст обласного значення), міськрайонні відділи державної виконавчої

служби відповідних управлінь юстиції.

Наведений перелік органів державної виконавчої служби є вичерпним.

Окрім цього, Указом Президента України від 9 грудня 2010 року №1085/2010 «Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади» (далі Указ № 1085/2010) утворено Державну виконавчу службу України, з покладенням на цю Службу функції з реалізації державної політики у сфері організації виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб) відповідно до законів.

В свою чергу, Указом Президента України від 6 квітня 2011 року № 385/2011 «Про затвердження Положення про Державну виконавчу службу України» (далі Указ №385/2011) затверджено Положення про Державну виконавчу службу України (далі Положення), у відповідності до пункту 1 якого, Державна виконавча служба України (ДВС України) є

центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра юстиції України, входить до системи органів виконавчої влади і забезпечує реалізацію державної політики у сфері організації примусового виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб) (далі - виконання рішень) відповідно до законів.

За таких обставин, виходячи з аналізу вищевказаних правових норм, органами державної виконавчої служби є органи перераховані у частині 1 статті 3 Закону № 202/98-ВР, а також Державна виконавча служба України, що узгоджується з Указами Президента № 1085/2010, № 385/2011 та Положенням.

Відповідно доп.п.1.3 ч.1 ст.15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Згідно з ч.2 ст.4 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення.

Відповідно до ч.1 та п.1 ч.2 статті 17 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку з здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій, а також у зв'язку з публічним формуванням суб'єкта владних повноважень шляхом виборів або референдуму.

Юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема:

1)Спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності;

2)Спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби;

3)Спори між суб'єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень;

4)Спори, що виникають з приводу укладання, виконання, припинення, скасування чи визнання не чинними адміністративних договорів;

5)Спори за зверненням суб'єкта владних повноважень у випадках, встановлених Конституцією та законами України;

6)Спори щодо правовідносин, пов'язаних з виборчим процесом чи процесом референдуму;

7)Спори фізичних чи юридичних осіб із розпорядником публічної інформації щодо оскарження його рішень, дій чи бездіяльності у частині доступу до публічної інформації.

Таким чином до адміністративної юрисдикції належать справи, в яких оскаржуються й інші рішення, дії чи бездіяльність органів державної виконавчої служби, які не пов'язані з виконанням виконавчих документів, але випливають з реалізації цими органами інших повноважень.

Хоча в поданій скарзі ОСОБА_1 посилається на ст. 82,83 Закону України «Про виконавче провадження», але по суті не відноситься до безпосереднього виконання чи не виконання судового рішення, а до зобов'язання директора Департаменту ДВС МУЮ України спонукати начальника управління ДВС головного територіального управління юстиції в Чернівецькій області розглянути його скаргу відповідно до Законів України «Про виконавче провадження» та «Про державну виконавчу службу».

Однак всупереч вимогам п.1 ч.2 ст.122 ЦПК України, згідно яких суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в судах у порядку цивільного судочинства, суддя суду першої інстанції відкрив провадження в справі і розглянув справу в порядку цивільного судочинства.

В силу п.2 ч.2 ст.307 ЦПК України за наслідками розгляду скарги на ухвалу суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу, тому ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі.

Керуючись ст.ст. 307, 312 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України задовольнити частково.

Ухвалу Першотравневого районного суду м. Чернівці від 23 лютого 2016 року скасувати.

Провадження по цивільній справі за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність директора департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України закрити.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: