АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 липня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого: Поливач Л.Д.

суддів: Білич І.М., Вербової І.М.

при секретарі: Литвиненко Р.С.

за участю осіб:

представника позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Глушко ЛіанаВолодимирівна, про визнання шлюбного договору недійсним, -

за апеляційною скаргою ОСОБА_4 та його представника ОСОБА_1

на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 06 квітня 2016 року

в с т а н о в и л а:

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 06 квітня 2016 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2, третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Глушко Л.В., про визнання шлюбного договору недійсним.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_4 та його представник подали апеляційну скаргу, в якій просять рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі. Посилаються на незаконність ухваленого судом рішення, порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновку суду дійсним обставинам справи, що призвело до неправильного вирішення спору.

Справа № 756/7489/16
№ апеляційного провадження:22-ц/796/7324/2016
Головуючий у суді першої інстанції:М.В.Жук
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Л.Д.Поливач
ОСОБА_4 та його представник зазначили, що судом не було взято до уваги ч.1 ст. 229 ЦК України, якою визначено, що правочин може бути визнаний судом недійсним якщо особа, яка вчинила правочин помилилася щодо обставин, які мають істотне значення. Звернули увагу суду на те, що про оспорюваний шлюбний договір позивач випадково дізнався, обставин за яких підписував даний договір він не пам'ятає, примірника договору не має, вважає, що був введений в оману ОСОБА_2 та брокером при покупці та оформленні спільної квартири.

Вважає, що судом першої інстанції не були захищені його права, гарантовані Конституцією України та нормами цивільного законодавства. Шлюбний договір укладено з порушенням вимог законодавства України, а умови договору ставлять його в надзвичайно невигідне матеріальне становище.

В суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_4 - ОСОБА_1 підтримав подану апеляційну скаргу, посилаючись на доводи викладені в ній, просив суд її задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_3 просили апеляційну скаргу відхилити, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції.

Третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Глушко Л.В. в судове засідання не з'явилась, про час та місце розгляду справи повідомлялась у відповідності до вимог закону. До суду надійшли заперечення від приватного нотаріуса Глушко Л.В. на апеляційну скаргу, у яких вона просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, оскільки вважає рішення суду законним, об'єктивним та обґрунтованим. Просить слухати справу за її відсутності.

Колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності позивача та третьої особи з урахуванням вимог ч.2 ст.305 ЦПК України, неявка вказаних осіб в судове засідання не унеможливлює встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явились у судове засідання, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість ухваленого рішення в цій частині, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Так, відмовляючи ОСОБА_4 у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, суд першої інстанції законно виходив з їх недоведеності та необґрунтованості, з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 16 липня 1992 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб (повторне) серії НОМЕР_1, виданим 06 травня 2014 року відділом записів актів громадянського стану м. Києва «Палац одруження Дарницький» (а.с. 10).

08 липня 2009 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було укладено шлюбний договір (укладений в шлюбі), який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Глушко Л.В., за умовами якого подружжя діючи добровільно, розуміючи значення своїх дій, попередньо ознайомившись з вимогами цивільного законодавства щодо недійсності правочинів та володіючи українською мовою уклали цей договір.

Так, пунктом 1.1. Договору передбачено, що майно, яке не підлягає державній реєстрації, нажите подружжям під час шлюбу, є спільною сумісною власністю.

Пунктом 1.2. Договору передбачено, що майно, яке підлягає державній реєстрації, нажите подружжям під час шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з подружжя, на чиє ім'я зареєстровано рухоме або нерухоме майно.

Так, положеннями ст. 9 СК України передбачено, що подружжя, батьки дитини, батьки та діти, інші члени сім'ї та родичі, відносини між якими регулює цей Кодекс, можуть врегулювати свої відносини за домовленістю (договором), якщо це не суперечить вимогам цього Кодексу, інших законів та моральним засадам суспільства.

Згідно із ст. 103 СК України шлюбний договір на вимогу одного з подружжя або іншої особи, права та інтереси якої цим договором порушені, може бути визнаний недійсним за рішенням суду з підстав, встановлених Цивільним кодексом України.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину, серед іншого, є недодержання в момент його вчинення стороною чи сторонами вимог, які встановлені, зокрема, ч.1 ст.203 ЦК України, згідно з якою зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Частиною 2 ст. 87 СК України передбачено, що сторони можуть домовитися про непоширення на майно, набуте ними за час шлюбу, положень ст. 60 цього Кодексу і вважати його спільною частковою власністю або особистою приватною власністю кожного з них.

Відповідно до ч.1 ст.93 СК України шлюбний договір регулює майнові відносини між подружжям, визначає їхні майнові права та обов'язки.

Норма статті 97 СК України надає подружжю право визначити у шлюбному договорі правовий режим майна, набутого до чи під час шлюбу, та не містить заборон або будь-яких обмежень цього права.

Як вбачається, рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 28 травня 2015 року (набрало законної сили 07.07.2016 року) задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання права особистої приватної власності на частину квартири. Визнано за ОСОБА_2 право особистої приватної власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1, як майно, набуте за час шлюбу за кошти ОСОБА_2 (а.с.80-82).

Із договору дарування садового будинку від 07 жовтня 2006 року вбачається, що ОСОБА_2 прийняла у дар від ОСОБА_7 належний їй на праві власності садовий будинок НОМЕР_4, що знаходиться на території Тарасівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області (83-84).

Згідно договору купівлі-продажу автомобіля № 0003/ЛУ-О від 15 січня 2009 року ОСОБА_2 придбала у ЗАО «Лада України» транспортний засіб ВАЗ-2172 (к.НОМЕР_3 (а.с. 89 - 92).

Як вбачається із біржової угоди від 27 серпня 2009 року ОСОБА_2 продала ОСОБА_4 транспортний засіб ВАЗ 71723, НОМЕР_2 (а.с. 93).

Тобто, з приводу зазначеного вище майна існують цивільно - правові угоди та рішення суду. Укладаючи шлюбний договір сторони визначили кому із них і яке майно належить. Зазначене не свідчить про те, що позивач такими умовами договору поставлений у надзвичайно невигідне матеріальне становище.

Щодо посилання ОСОБА_4 у апеляційній скарзі на те, що ОСОБА_2 скориставшись тим, що він є людиною похилого віку та має проблеми зі здоров'ям навмисне ввела його в оману та уклала з ним шлюбний договір, оскільки він вважав, що підписує довіреність, судова колегія зазначає наступне.

Так, згідно із вимогами ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Як роз'яснено у п.п. 20, 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Таким чином, зазначені доводи не знайшли свого підтвердження ні в суді першої інстанції, ні під час розгляду справи апеляційним судом, оскільки стороною позивача не надано належних та допустимих доказів того, що оспорюваний договір укладався ним під впливом обману з боку відповідачки.

Згідно витягів із історії хвороби ОСОБА_4, вбачається що він перебував на стаціонарному лікуванні в Міському ревматологічному центрі у періоди з 09.09.2005 року по 05.10.2005 року, з 03.01.2006 року по 18.01.2006 року, 14.08.2006 року по 22.08.2006 року, з 15.01.2007 року по 27.01.2007 року, з 18.02.2008 року по 03.03.2008 року, з 28.10.2008 року по 07.11.2008 року, з 13.08.2007 року по 23.08.2007 року, а також у Олександрівській клінічній лікарні з 16.03.2009 року по 26.03.2009 року (а.с. 56-71). Але зазначені обставини не свідчать про те, що він не розумів того, що підписує шлюбний договір. Доказів того, що ОСОБА_4 на момент укладення шлюбного договору та його підписання хворів на хворобу, яка може впливати на його свідомість стороною позивача не надано.

Є недоведеними також доводи апеляційної скарги в тій частині, що ОСОБА_4 при укладенні шлюбного договору помилявся щодо природи правочину, прав та обов'язків, які з нього випливають.

Як вбачається зі змісту спірного договору, його умови містять взаємні права та обов'язки сторін. При його укладенні сторони були попередньо ознайомлені з наслідками вчинюваної нотаріальної дії, в тому числі з вимогами цивільного законодавства щодо недійсності угод, розуміли значення та умови цього правочину, його правові наслідки, підтвердили дійсність намірів при його укладенні та те, що він не носить характеру уявного, удаваного тощо.

Згідно ч.4 ст.93 СК України шлюбний договір не може ставити одного з подружжя у надзвичайно невигідне матеріальне становище.

Як вбачається, шлюбний договір між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 був посвідчений приватним нотаріусом. Сторонами були обумовлені та узгоджені умови шлюбного договору. Умови договору стосовно правового режиму майна, набутого під час шлюбу, не суперечать вимогам чинного законодавства.

Отже, в апеляційній скарзі відсутні доводи, які б давали підстави до скасування рішення суду, оскільки при розгляді справи у апеляційному суді стороною позивача будь-яких переконливих доказів на спростування висновків суду першої інстанції не надано.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Отже, твердження заявників про незаконність ухваленого судом рішення, порушення норм процесуального та матеріального права, невідповідність висновку суду дійсним обставинам справи, неповне з'ясування обставин справи, що призвело до неправильного вирішення справи, на думку суду є необґрунтованими, а обставини, на які вони посилаються - недоведеними та не підтверджені належними та допустимими доказами по справі, оскільки доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Справу було розглянуто судом на підставі встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та належних письмових доказів.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам матеріального та процесуального закону. Підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія не знаходить.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст.307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 та його представника ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 06 квітня 2016року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий:

Судді: