У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоКузнєцова В.О.,
суддів: Ізмайлової Т.Л., Кадєтової О.В., Карпенко С.О., Мостової Г.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, третя особа - орган опіки та піклування Виконавчого комітету Ленінської районної у м. Полтаві ради, про виселення, за касаційною скаргою представника Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» - Гриня Костянтина Андрійовича - на рішення апеляційного суду Полтавської області від 26 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2014 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з указаним позовом, який уточнивши, просило виселити ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, які зареєстровані та/або проживають у житловому будинку (предмет іпотеки), розташованому за адресою: АДРЕСА_1.

На обґрунтування вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» посилалося на те, що між банком та ОСОБА_6 22 березня 2007 року укладений кредитний договір № PLJ0GA00000016, який забезпечений договором іпотеки, відповідно до умов якого батько позичальника - ОСОБА_11 надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: житловий будинок загальною площею 71,90 кв. м, житловою площею 49,90 кв. м, який розташований по АДРЕСА_1. ОСОБА_6 не виконував свої зобов'язання за кредитним договором, у зв'язку із цим рішенням апеляційного суду Полтавської області від 05 березня 2014 року звернуто стягнення на предмет іпотеки. Враховуючи положення ст. 40 Закону України «Про іпотеку», ПАТ КБ «ПриватБанк» зазначало, що відповідачі безпідставно займають житлове приміщення, чим порушують його права.

Рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 24 вересня 2015 року позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.

Виселено ОСОБА_7 разом із дітьми: ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2, які проживають за адресою: АДРЕСА_1, із будинку № АДРЕСА_1.

У частині позовних вимог щодо виселення ОСОБА_6, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1, із будинку № АДРЕСА_1 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Полтавської області від 26 листопада 2015 року рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 24 вересня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

У касаційній скарзі представник ПАТ КБ «ПриватБанк» - Гринь К.А. -порушує питання про скасування оскаржуваного рішення суду апеляційної інстанції із направленням справи на новий розгляд до цього ж суду, мотивуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судами встановлено, що між позивачем та ОСОБА_6 22 березня 2007 року був укладений кредитний договір № PLJ0GA00000016. Відповідно до п. 7.1 кредитного договору банк зобов'язався надати відповідачу кредит у вигляді кредитної лінії у розмірі 27 000 доларів США терміном до 22 березня 2017 року, а відповідач зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами у строки та в порядку, що встановлені кредитним договором.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між ПАТ КБ «ПриватБанк»і батьком позичальника - ОСОБА_11 22 березня 2007 року укладено договір іпотеки № PLJ0GA00000016 (далі - договір іпотеки). Згідно з п. 33.3 договору іпотеки іпотекодавець надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: житловий будинок загальною площею 71,90 кв. м, житловою площею 49,90 кв. м, який розташований за адресою: АДРЕСА_1.

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_11 помер.

Після смерті іпотекодавця ОСОБА_11 відповідач ОСОБА_6 набув статусу іпотекодавця на підставі ст. 23 Закону України «Про іпотеку» та ч. 3 ст. 1268 ЦК України.

У зв'язку з неналежним виконанням умов кредитного договору у ОСОБА_6 виникла заборгованість.

ПАТ КБ «ПриватБанк» у березні 2013 року звернулося до суду з позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_12 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення. Рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 06 грудня 2013 року в задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» було відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Полтавської області від 05 березня 2014 року рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 06 грудня 2013 року було скасовано в частині відмови в задоволенні вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки та в цій частині ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги ПАТ «КБ «ПриватБанк» задоволено в частині звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, укладеним 22 березня 2007 року, та у рахунок погашення заборгованості у сумі 381 510 грн 92 коп. за кредитним договором, укладеним 22 березня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_6, звернуто стягнення на житловий будинок по АДРЕСА_1, загальною площею 71,9 кв. м, реалізацію якого потрібно здійснити у межах виконавчого провадження з визначенням початкової ціни предмета іпотеки не менше 177 000 грн. В іншій частині рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 06 грудня 2013 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 травня 2014 року рішення апеляційного суду Полтавської області від 05 березня 2014 року залишено без змін.

Відповідно до довідки ЖЕО від 12 жовтня 2014 року № 2 за адресою: АДРЕСА_1, зареєстрований ОСОБА_6

Згідно з відомостями адресно-довідкового підрозділу УДМС України ОСОБА_7 та її син ОСОБА_8 зареєстровані та проживають за адресою відміною від адреси предмета іпотеки, а саме: АДРЕСА_2. Відомості відносно місця реєстрації та проживання доньки ОСОБА_9 у даному підрозділі відсутні.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_7 та її син ОСОБА_8 зареєстровані за іншою адресою. ніж адреса предмета іпотеки, тому вони мають право на користування помешканням, в якому зареєстровані. Оскільки місцем проживання фізичної особи, яка не досягла 10 років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає, то суд дійшов висновку, що місцем проживання ОСОБА_9 є місце проживання та реєстрації її матері ОСОБА_7

Відмовляючи у задоволенні вимог до ОСОБА_6, суд першої інстанції виходив з того, що питання про виселення ОСОБА_6 уже вирішувалося судом апеляційної інстанції в іншій справі і рішенням цього суду від 05 березня 2014 року відмовлено у задоволенні вимог про виселення.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив з того, що виселення громадян з іпотечного майна, придбаного за рахунок кредитних коштів, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання (ч. 4 ст. 109 ЖК Української РСР), та дійшов висновку про те, що відповідачів не можна виселяти із указаного будинку без надання іншого жилого приміщення.

За змістом частини першої статті 575 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Згідно із частиною третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Так, згідно із частинами першою, другою статті 39 цього Закону в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК Української РСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.

Результат аналізу зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» застосовуються як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК Української РСР.

Суд апеляційної інстанції, встановивши, що в іпотеку передано житловий будинок, який не був придбаний за рахунок отриманих кредитних коштів, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність передбачених законом підстав для виселення ОСОБА_6, який там зареєстрований та проживає, із цього будинку без надання йому іншого постійного житла.

Отже, у справі, яка переглядається, судом апеляційної інстанції правильно застосовано частину другу статті 109 ЖК Української РСР у поєднанні з нормами статей 39, 40 Закону України «Про іпотеку» при розгляді позовних вимог про виселення ОСОБА_6

Проте не можна погодитися із висновками суду апеляційної інстанції в частині позовних вимог до ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що місцем проживання є адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік. Особа зобов'язана зареєструвати своє місце проживання, відомості про реєстрацію вносяться до паспортного документа. Реєстрація місця проживання здійснюється тільки за однією адресою. У разі якщо особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює реєстрацію місця проживання за однією з цих адрес за власним вибором. За адресою зареєстрованого місця проживання з особою ведеться офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції (ст. ст. 3, 6 цього Закону).

Суд апеляційної інстанції, встановивши, що ОСОБА_7 та ОСОБА_8 зареєстровані та проживають за іншою адресою, ніж адреса предмета іпотеки, не врахував, що за відсутності реєстрації ОСОБА_7, ОСОБА_8 у будинку, на який звернуто стягнення, та наявності у них права на постійне проживання за іншою адресою підстави для застосування положень частини другої статті 109 ЖК Української РСР до спірних правовідносин відсутні, оскільки тимчасове проживання вказаних осіб у будинку, на яке звернуто стягнення, не тягне за собою виникнення права постійного користування ним.

Зазначені обставини справи та положення закону суд апеляційної інстанції при вирішенні спору не врахував, у зв'язку із чим колегія суддів не може погодитись з ухваленим рішенням про неможливість виселення ОСОБА_7 та ОСОБА_8 із предмета іпотеки без надання їм іншого постійного житла.

Разом з тим відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає.

У справі встановлено, що ОСОБА_8 та ОСОБА_7 є батьками малолітньої ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2. Відомості відносно реєстрації ОСОБА_9 відсутні.

Оскільки, без установлення місця проживання малолітньої ОСОБА_9 з одним із батьків, за місцем їх реєстрації, неможливо і визначити наявність підстав для виселення її з будинку, на який звернуто стягнення, відповідно до положень ст. 40 Закону України «Про іпотеку».

У зв'язку з наведеним рішення суду апеляційної інстанції в частині вимог до ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 про виселення не може вважатися законним і обґрунтованим та в силу ст. 338 ЦПК України підлягає скасуванню, а справа - передачі в цій частині на новий розгляд до цього суду.

У частині відмови у задоволенні позову до ОСОБА_6 підстав для скасування оскаржуваного рішення немає за встановлених судом обставин та наведених вище норм права.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» - Гриня Костянтина Андрійовича - задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Полтавської області від 26 листопада 2015 року в частині позовних вимог Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, третя особа - орган опіки та піклування Виконавчого комітету Ленінської районної у м. Полтаві ради, про виселення скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до цього ж суду.

В іншій частині рішення апеляційного суду Полтавської області від 26 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: В.О. Кузнєцов Т.Л. Ізмайлова О.В. Кадєтова С.О. Карпенко Г.І. Мостова