У Х В А Л А

Іменем України

03 листопада 2016 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі :

Головуючого судді Бондаренко Ю.О.

судді: Куцина М.М., Собослой Г.Г.

при секретарі : Сочка І.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії - Закарпатське обласне управління ПАТ «Державний ощадний банк України» на рішення Мукачівського міськрайонного суду від 13 червня 2016 року, у справі за позовом ПАТ «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на майно,-

в с т а н о в и л а :

ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії - Закарпатське обласне управління ПАТ «Державний ощадний банк України» звернулося з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 28 вересня 2007 року між АТ «Ощадбанк» та ОСОБА_1 було укладено Договір відновлювальної кредитної лінії № 72809, згідно з яким позивач надав відповідачу кредит в розмірі 960000 гривень зі сплатою за користування кредитними коштами в розмірі 17,5 відсотків річних, на строк до 27 вересня 2017 року. 10 жовтня 2008 року між сторонами було укладено Додаткову угоду № 1 до Кредитного договору, згідно якої було змінено розмір відсоткової ставки з 17,5% річних на 18% річних. В забезпечення виконання позичальником взятих на себе зобов'язань щодо повернення кредитних коштів між АТ «Ощадбанк» за ОСОБА_1 28.09.2007 року було укладено Іпотечний договір, згідно якого в іпотеку банку передано житловий будинок за адресою с.Павшино, вул. Нова, 41, Мукачівського району Закарпатської області загальною площею 224,60 кв.м., "зі всіма невід'ємними його приналежностями".

Свої зобов'язання за кредитним договором відповідач належним чином не виконав, внаслідок чого станом на 12.02.2016 року у нього перед банком виникла заборгованість в сумі 1793963,50 грн., в рахунок погашення якої банк просив звернути стягнення на житловий будинок за адресою с.Павшино, вул. Нова, 41, Мукачівського району Закарпатської області шляхом передачі Іпотекодержателю права власності на майно.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 13 червня 2016 року в задоволенні позову було відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду представник ПАТ "Державний ощадний банк України" подав апеляційну скаргу, якою просить скасувати рішення суду першої інстанції, як таке що ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права і ухвалити нове рішення, яким задоволити позов в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції відмовляючи в задоволенні позову не врахував, що хоча рішенням Мукачівського міськрайоного суду 17.09.2012 року з відповідача була стягнута заборгованість за кредитним договором, яке вступило в законну силу лише 19.09.2013 році, відповідач не виконав рішення суду та не погасив заборгованість, а отже правовідносини по договору не припинились. більше тогот наявність судового рішення не позбавляє кредитора на отримання сум шляхом звернення стягнення на майно. На думку апелянта, суд помилково визначив строк виконання зобов'язання 05.05.2011 року, так-як з першим позовом до відповідача, позивач звернувся до суду 16.06.2011 року з позовною заявою про стягнення боргу, а не про зміну строку дії зобов'язання. також відповідач рахує , що суд помилково не врахував часткове погашення заборгованості відповідачем 27.04.2016 року в розмірі 150 000 грн., що фактично перервало трок давності.

В судовому засіданні представник апелянта підтримав апеляційну скаргу.

Представник відповідача вважає, що підстав для задоволення скарги немає.

Заслухавши суддю-доповідача, представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення у рішенні, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає.

Відповідно до ч.1 ст.303, ч.2, 3 ст.213 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, що 28 вересня 2007 року між АТ «Ощадбанк» та ОСОБА_1 було укладено договір відновлювальної кредитної лінії № 72809. за умовами якого позивач надав відповідачу кредит в розмірі 960 000 гривень зі сплатою за користування кредитними коштами в розмірі 17,5 відсотків річних, на строк до 27 вересня 2017 року (а.с.9-11).

10 жовтня 2008 року між сторонами було укладено Додаткову угоду № 1 до Кредитного договору, згідно якої було змінено розмір відсоткової ставки з 17,5% річних на 18% річних (а.с.16).

В забезпечення виконання позичальником взятих на себе зобов'язань щодо повернення кредитних коштів між АТ «Ощадбанк» за ОСОБА_1 28.09.2007 року було укладено Іпотечний договір, згідно якого в іпотеку банку передано житловий будинок загальною площею 224,60 кв.м., житловою площею 116,60 кв.м., зі всіма невід'ємними його при належностями, що знаходиться за адресою с.Павшино, вул. Нова, 41, Мукачівського району Закарпатської області (а.с. 12-15).

Наведені обставини підтверджені матеріалами справи і сторонами не оспрорені.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 цього Кодексу.

ОСОБА_1 свої зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконав, внаслідок чого станом на 12.02.2016 року у нього перед банком виникла заборгованість в сумі 1 793 963,50 грн., яка складається з 959 999,16 грн. - заборгованість по основному боргу; 175 199,85 грн. - нарахована пеня за несвоєчасне погашення кредиту; 557 094,71 грн. заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 101 669,78 грн. нарахована пеня за несвоєчасне погашення відсотків по кредиту (а.с.7-8).

Стаття 256 ЦК України визначає, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, а до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік (ст. 258 цього Кодексу). Однак відповідно до ч. 1 ст. 259 ЦК України передбачено, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Відповідно до пункту 7.8. договору відновлювальної кредитної лінії № 72809 відр., сторони домовилися про збільшення строків позовної давності до 3 (трьох) років для всіх грошових зобов'язань позичальника (в тому числі, але не виключно, щодо повернення суми кредиту, сплати процентів за його користування, комісійних винагород, штрафів, пені), що передбачені умовами цього договору.

ВАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії - Закарпатське обласне управління ВАТ «Державний ощадний банк України» 16 червня 2011 року звернулось з позовом до ОСОБА_1 про дострокове стягнення заборгованості за договором № 72809 від 28.09.2007 року, в зв'язку з невиконанням зобов'язань (а.с.107-110), Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 17 вересня 2012 року, позов ВАТ «Державний ощадний банк України» задоволено та стягнуто з ОСОБА_1, на користь ВАТ «Державний ощадний банк України» заборгованість за кредитним договором у розмірі 1276869 (один мільйон двісті сімдесят шість тисяч вісімсот шістдесят дев'ять) грн. 05 коп., судове рішення набуло законної сили 19.09.2013 року, що підтверджується копією виконавчого листа (а.с. 20-21).

Відповідно до правового висновку Верховного Суду України у

постанові від 27.01.2016 року по справі № 6-990цс15, пред'явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплату процентів за його користування та пені, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов'язання.

АТ «Державний ощадний банк України» скористався своїм правом на дострокове стягнення повної суми кредитної заборгованості з позичальника, чим фактично змінив строк виконання кредитного зобов'язання. Саме 16 червня 2011 року зі зверненням до суду з позовом про дострокове стягнення кредитних коштів, АТ «Державний ощадний банк України» змінив строк виконання основного зобов'язання.

З огляду на суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що 3-річний строк позовної даності за вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки, в рахунок погашення заборгованості за договором відновлювальної кредитної лінії № 72809 від 28.09.2007 р. почав спливати починаючи з 16 червня 2011 року.

З позовом до суду АТ «Державний ощадний банк України» з вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки пред'явлено тільки 16 лютого 2016 року, тобто з пропуском 3-х річного строку позовної давності, яка підлягає застосуванню.

Частинами 3, 4 ст. 267 ЦК України обумовлено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

13 червня 2012 року представник відповідача в судовому засіданні подав заяву про застосування строку позовної давності (а.с.104-106,112-113)

Статтею 266 ЦК України визначено, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Сплив позовної давності, відповідно до ч.4.ст.267 ЦК України, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Твердження апелянта про те, що судом першої інстанції не враховано, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора на отримання передбачених ч.2 ст. 635 ЦК України, оскільки зобов'язання залишається невиконаним, не стосуються позовної давності, яка була підставою для відмови в позові.

В свою чергу правова позиція ВСУ від 04.09.20013 року у справі № 6-73 цс13, на яку посилається представник банку в апеляційній скарзі і згідно якої наявність судового рішення про стягнення боргу, не позбавляє кредитора права на отримання сум шляхом звернення стягнення на майно, стосується правовідносин у яких не сплив строк позовної давності.

Посилання апелянта на переривання позовної давності шляхом часткової оплатою ОСОБА_1 заборгованості по процентам 27 квітня 2016 року є помилковим, оскільки перебігу позовної давності може мати місце лише в межах строку давності, а не після його спливу.

Аналогічну правову позицію займає Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 21.10.2015 р. по справі № 6-16241св15, в ухвалі від 11.09.2014 р. по справі № 6-24793св14, в ухвалі від 11.12.2013 р. по справі № 6-3690св13, а також Пленум Вищого господарського суду України у п. 4.4.1 постанови № 10 від 29.05.2013 р.

З врахування викладеного, та беручи до уваги висновок Верховного Суду України, у справі № 6-73 цс13, правову позицію Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ по справі № 6-16241св15, № 6-24793св14, № 6-3690св13 доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а суд першої інстанції, в межах заявлених вимог, повно та всебічно дослідив обставини справи, дав належну оцінку доказам, наданим сторонами на засадах змагальності, дійшов правильного, обґрунтованого висновку.

Відповідно до вимог ч.1 ст.308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст.218, 303, 307, 308, 315, 319 ЦПК України, судова колегія, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ПАТ «Державний ощадний банк України» - відхилити.

Рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 13 червня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Судді: