У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

6 квітня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Закропивного О.В.,

ХоптиС.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення коштів; за зустрічним позовом ОСОБА_5, ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання договору недійсним, застосування наслідків недійсності правочину, за касаційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_6, на рішення апеляційного суду Полтавської області від 15 жовтня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що 15 жовтня 2011 року між нею та ОСОБА_4 укладено договір простого товариства, відповідно до якого вони домовились придбати у с. Кривуші Кременчуцького району Полтавської області нерухомість для подальшого зайняття готельним бізнесом.

З метою виконання взятих на себе зобов'язань за вказаним договором простого товариства ОСОБА_3 передала ОСОБА_4 для придбання нерухомості та її реконструкції грошову суму, що еквівалентна 220 тис. доларів США.

29 грудня 2011 року ОСОБА_4 придбав за договором купівлі-продажу будинок АДРЕСА_1 та дві земельні ділянки, площею 0,21 та 0,24 га за вказаною адресою.

На момент укладення зазначених договорів ОСОБА_4 перебував у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_5, та нею надано згоду на укладення договору купівлі-продажу вказаного вище будинку.

ОСОБА_4 свої зобов'язання за договором не виконав до 15 жовтня 2013 року, як це передбачено у п. 3.3.4 договору, роботи з реконструкції будинку та прийняття його до експлуатації в повному обсязі не провів та не закінчив.

У подальшому шлюб між відповідачами розірвано та рішенням апеляційного суду Полтавської області від 21 травня 2014 року зазначене майно (будинок і дві земельні ділянки) визнано спільним сумісним майном і розділено між сторонами. Таким чином, ОСОБА_3 просила стягнути з відповідачів солідарно заборгованість у сумі 2 815 103 грн 40 коп.

У травні 2015 року ОСОБА_5 звернулася до суду із указаним вище зустрічним позовом, посилаючись на те, що за час шлюбу ніякого договору між її колишнім чоловіком та його сестрою не існувало і гроші позивачем її чоловікові не передавалися.

Зазначала, що вказаний договір був створений тільки після того, як вона подала позови про розлучення та поділ майна подружжя з метою вилучення цього майна із спільної власності подружжя. Просила позов задовольнити, оскільки не надавала своєї згоди як дружина на укладення такого правочину.

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 15 червня 2015 року позов ОСОБА_3 задоволено.

Стягнуто із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 суму заборгованості, збитки від інфляції та 12 % річних - всього в сумі 1 407 551 грн 70 коп. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 суму заборгованості, збитки від інфляції та 12 % річних - всього в сумі 1 407 551 грн 70 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У задоволенні вимог зустрічного позову ОСОБА_5 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Полтавської області від 15 жовтня 2015 року рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 15 червня 2015 року скасовано і ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_5 задоволено частково.

Визнано недійсним договір простого товариства від 15 жовтня 2011 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Відмовлено ОСОБА_5 у задоволенні вимоги про застосування наслідків недійсності правочину шляхом зобов'язання сторін договору простого товариства від 15 жовтня 2011 року повернути один одному у натурі все, що вони одержали на виконання цього правочину.

У поданій касаційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_6, просить скасувати рішення апеляційного суду, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов ОСОБА_3, виходив із того, що ОСОБА_4 умов договору простого товариства належним чином не виконав, роботи з реконструкції домоволодіння та прийняття його до експлуатації у повному обсязі не провів та не закінчив, а тому з подружжя ОСОБА_4 слід стягнути на користь ОСОБА_3 кошти. Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5, суд першої інстанції виходив із того, що такі вимоги є безпідставними та не доведені належними та допустимими доказами.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення районного суду та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_3 та часткове задоволення позову ОСОБА_5, виходив із того, що спірне домоволодіння та земельні ділянки придбані ОСОБА_4 за кошти, які одержані з договором позики з ОСОБА_7, що встановлено рішенням апеляційного суду Полтавської області від 21 травня 2014 року. Договір купівлі-продажу спірного домоволодіння від 29 грудня 2011 року не оспорений, є чинним. ОСОБА_3 не доведено проведення реконструкції будинку під готельний комплекс, відсутні дозволи виконавчого комітету та інших установ на проведення реконструкції, на зміну статусу домоволодіння та зміну цільового призначення земельних ділянок. Договір простого товариства від 15 жовтня 2011 року не містить згоди ОСОБА_5 на його укладення, проте виходить за межі дрібного побутового. Право пред'явлення вимоги про застосування реституції належить саме особі, права та законні інтереси якої порушені вчиненням правочину, тому такі вимоги ОСОБА_5 задоволенню не підлягають.

Проте повністю з такими висновками апеляційного суду погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судове рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами установлено, що 15 жовтня 2011 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір простого товариства, відповідно до якого сторони домовились придбати в с. Кривуші Кременчуцького району нерухомість для подальшого зайняття готельним бізнесом. Згідно з договором ОСОБА_3 мала інвестувати в зазначений проект грошову суму, еквівалентну 250 тис. доларів США, а ОСОБА_4 зобов'язаний був керувати процесом будівництва (реконструкції) на земельній ділянці та у разі необхідності додати кошти, яких не буде вистачати для проведення будівництва (реконструкції) готельного комплексу, в сумі, необхідній для завершення будівництва (реконструкції).

З метою виконання взятих на себе зобов'язань за вказаним договором простого товариства ОСОБА_3 передала ОСОБА_4 для придбання нерухомості та її реконструкції грошову суму, що еквівалентна 220 000 доларів США за курсом Національного банку України, що підтверджується актами про внесення коштів від 29 грудня 2011 року на 798 970 гривень, 2 квітня 2012 року на 239 637 гривень, 20 червня 2012 року на 239 775 гривень, 31 вересня 2012 року на 239 790 гривень, 15 грудня 2012 року на 239 790 гривень, 22 березня 2013 року на 239 790 гривень.

На виконання умов зазначеного договору ОСОБА_4 за взаємним погодженням з ОСОБА_3 підібрав об'єкт для подальшої його реконструкції: домоволодіння АДРЕСА_1 та дві земельні ділянки, площею 0,24 та 0,21 га.

На день укладення договору простого товариства, ОСОБА_4 перебував у шлюбі із ОСОБА_5

Під час придбання домоволодіння АДРЕСА_1 та двох земельних ділянок нотаріус відповідно до вимог ч. 3 с. 65 СК України посвідчував від ОСОБА_5 згоду на укладання цих договорів купівлі-продажу, оскільки вся нерухомість оформлювалася на ОСОБА_4

У подальшому шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 розірвано рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 3 лютого 2014 року, зміненим рішенням апеляційного суду Полтавської області від 14 липня 2014 року. Подружжя здійснили поділ спільного сумісного майна, до складу якого за вимогою ОСОБА_5 було включено і спірне домоволодіння.

Рішенням апеляційного суду Полтавської області від 21 травня 2014 року вказане майно було визнано судом спільним сумісним і поділено між сторонами.

ОСОБА_4 свої зобов'язання за договором не виконав. До 15 жовтня 2013 року, що передбачено п. 3.3.4 договору, роботи з реконструкції домоволодіння та прийняття його до експлуатації в повному обсязі не провів та не закінчив.

Пунктом 3.8 договору простого товариства передбачено, що в разі, якщо ОСОБА_4 не забезпечив закінчення будівництва (реконструкції) об'єкта до закінчення дії цього договору (15 жовтня 2013 року), то сторони або укладають новий договір на погоджених заново умовах, або здійснюють поділ спільного майна у зв'язку з припиненням дії договору. Пунктом 3.9 договору встановлено, що ОСОБА_3 при поділі, який настає в разі припинення дії договору у зв'язку із закінченням його строку та недосягненні його мети, має такі права: або на повернення всіх переданих для здійснення спільної діяльності грошових коштів з урахуванням індексу інфляції та 12 (дванадцяти) відсотків річних за весь час користування коштами до їх фактичного повернення, або право власності на 95 (дев'яносто п'ять) відсотків майна, що буде набуте в результаті виконання цього договору простого товариства (збудоване або придбане, реконструйоване). Право вибору вимоги належить ОСОБА_3

Як вбачається із п. 6 договору купівлі-продажу спірного домоволодіння від 29 грудня 2011 року та п. 5 договору купівлі-продажу земельних ділянок від 29 грудня 2011 року, покупець ОСОБА_4 стверджує, що грошові кошти, за які відповідно придбаваються домоволодіння та земельні ділянки, набуті покупцем у період шлюбу з ОСОБА_5, є спільною сумісною власністю подружжя, покупцем у встановленому законом порядку одержано згоду другого подружжя на вчинення цього правочину, справжність підпису на якій засвідчено 29 грудня 2011 року приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу за реєстровим № 5434.

Згідно зі ст. 65 СК України при укладенні договору одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Оспорюваний договір простого товариства від 15 жовтня 2011 року, що укладений у період шлюбу колишнього подружжя ОСОБА_4, не містить письмової згоди ОСОБА_5 на його укладення та укладений до вчинення договорів купівлі-продажу домоволодіння та земельних ділянок 29 грудня 2011 року.

Як роз'яснено у п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги до правочинів. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що зі змісту оспорюваного правочину не убачається, що він укладений в інтересах сім'ї ОСОБА_4, а тому вимоги ОСОБА_3 про стягнення коштів з колишнього подружжя є необґрунтованими.

Проте суд не звернув уваги на те, що такий договір виходить за межі дрібного побутового, а тому з урахуванням норм ст. 65 СК України потребує згоди другого з подружжя. Крім того, судом не було звернуто уваги на доводи ОСОБА_3 про те, що при поданні позовної заяви ОСОБА_5 про поділ майна подружжя у березні 2013 року відповідачем було зазначено про те, що спірне домоволодіння та земельну ділянку вона вважає спільним сумісним майном подружжя, нею були схвалені дії колишнього чоловіка щодо придбання спірного майна, а тому зазначене є підставою для виникнення спільного майнового обов'язку колишнього подружжя.

Таким чином, висновок суду апеляційної інстанції про те, що вимоги ОСОБА_5 про визнання недійсним договору простого товариства від 15 жовтня 2011 року слід задовольнити, є передчасним.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, апеляційним судом не встановлені, рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування із направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_6, задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Полтавської області від 15 жовтня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.Ф. Хопта

С.П. Штелик