Апеляційний суд Житомирської області
Справа №295/5713/16-ц Головуючий у 1-й інст. Полонець С. М.
Категорія 53 Доповідач Шевчук А. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 липня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючої судді Шевчук А.М.,

суддів: Заполовського В.Й., Павицької Т.М.,

з участю секретаря судового засідання Гарбузюк Ю.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі

цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства "Житомирський маслозавод" про стягнення коштів

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 16 травня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства "Житомирський маслозавод" (далі ПАТ «Житомирський маслозавод»). Просив, посилаючись на положення ст.ст.44,116,117 КЗпП України, стягнути допомогу по тимчасовій непрацездатності, вихідну допомогу в розмірі, визначеному в колективному договорі, але не менше тримісячного заробітку, та компенсацію за затримку розрахунку при звільненні (а.с.1,4). Свої вимоги обґрунтовував тим, що працював у ПАТ «Житомирський маслозавод» за строковим трудовим договором. У період з 23 по 29 березня 2016 року перебував на лікарняному, але відповідач не виплатив йому кошти за період непрацездатності. У звязку з порушенням відповідачем законодавства про працю 30 березня 2016 року він подав заяву про розірвання трудового договору з підстав, передбачених ст.39 КЗпП України. Вважає, що має право на отримання вихідної допомоги в розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного заробітку, відповідно до положень ст. 44 КЗпП України.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 16 травня 2016 року в задоволенні позову відмовлено в повному обсязі

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити. Вважає, що рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зокрема посилається на те, що суд першої інстанції безпідставно відмовив йому в задоволенні клопотання про витребування доказів; не дослідив обставини складання відповідачем актів від 30 березня 2016 року та від 21 квітня 2016 року про відсутність його на робочому місці у контексті наказу від 22 квітня 2016 року про його звільнення 30 березня 2016 року; не взяв до уваги порушення, допущені відповідачем при його звільненні; неправильно застосував норми ст.ст.116,117 КЗпП України.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Із матеріалів справи вбачається та судом установлено, що відповідно до параграфу №3 наказу генерального директора ПАТ «Житомирський маслозавод» від 22 квітня 2016 року №68-к ОСОБА_1 звільнений 30 березня 2016 року за прогул без поважних причин, п.4 ст.40 КЗпП України (а.с.49).

У матеріалах справи відсутні докази скасування відповідного наказу у встановленому законом порядку, а тому на момент перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку наказ про звільнення позивача за прогул без поважних причин є чинним.

Окрім того, відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних осіб чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Позивач не заявив вимог щодо законності наказу про звільнення, отже не оскаржив у встановленому законом порядку своє звільнення з ініціативи власника за прогул без поважних причин, а тому доводи апеляційної скарги з цього приводу не змінюють висновків суду першої інстанції в частині, що залишається апеляційним судом без змін.

До звільнення з ініціативи власника ОСОБА_1 з 16 березня 2016 року працював підсобним робітником 2-го розряду на дільниці з виробництва вафельної продукції з відрядно-преміальною оплатою праці та мав пропрацювати у відповідача за строковим трудовим договором по 31 липня 2016 року (а.с.7, витяг з наказу про прийняття на роботу від 14 березня 2016 року №39-к приєднано до матеріалів справи).

Як убачається з листка непрацездатності з 23 березня 2016 року по 29 березня 2016 року позивач хворів та мав стати до роботи 30 березня 2016 року (а.с.5).

Комісією в складі начальника цеху з виробництва морозива та вафельної продукції та майстрів дільниці з виробництва молочної продукції 30 березня 2016 року актовано факт того, що ОСОБА_1 вищевказаного числа на робочому місці не появився (а.с.50).

Сторони визнають ту обставину, що 30 березня 2016 року о 11 годині 28 хвилин до відповідача надійшла заява ОСОБА_1 про розірвання з ним із 30 березня 2016 року строкового трудового договору з підстав, передбачених ст.39 КЗпП України (порушення власником законодавства про працю), та проведення розрахунку (а.с.2).

За таких обставин у день звільнення ОСОБА_1 не працював та цього ж дня предявив вимогу про розрахунок.

Зарплата за пять робочих днів за березень місяць 2016 року та оплата перших пяти днів тимчасової непрацездатності виплачені позивачу 11 квітня 2016 року (а.с.24-25,27).

Допомога по тимчасовій непрацездатності за останні два дні виплачена ОСОБА_1 19 квітня 2016 року (а.с.26,28).

Грошова компенсація за невикористану основну відпустку за один календарний день виплачена позивачу 22 квітня 2016 року (а.с.53).

З огляду на вищевикладене, розрахунок із позивачем був проведений остаточно 22 квітня 2016 року.

Відповідно до змісту ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать від підприємства, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Звільнивши ОСОБА_1 за прогул без поважних причин 30 березня 2016 року, відповідач зобовязаний був виплатити йому всі суми, що належали останньому від товариства не пізніше 31 березня 2016 року, оскільки позивач у день звільнення не працював та 30 березня 2016 року предявив вимогу про розрахунок, який остаточно товариство провело (виплатило належні ОСОБА_1 суми) лише 22 квітня 2016 року.

У разі невиплати з вини власника належних звільненому працівникові сум у строки, визначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство повинно виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (ч.1 ст.117 КЗпП України).

За своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є компенсаційною виплатою за порушення права на оплату праці, яка нараховується в розмірі середнього заробітку (правова позиція, висловлена Верховним Судом України у постановах від 07 листопада 2012 року в справі за №6-135цс12 та від 14 листопада 2012 року в справі за №6-139цс12).

Установивши під час розгляду справи в апеляційному порядку, що ОСОБА_1 не були виплачені належні йому від підприємства суми в день звільнення, у цей день він не був на роботі, але предявив вимогу про розрахунок та наступного дня розрахунок так і не був проведений, апеляційний суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь позивача середній заробіток у сумі 1 498 грн. 35 коп. за весь період затримки розрахунку, тобто за період з 01 квітня 2016 року по 21 квітня 2016 року, оскільки роботодавець не довів відсутність у несвоєчасному розрахунку своєї вини. Так, строковий трудовий договір наразі розірваний не з підстав, запропонованих позивачем, а саме з ініціативи власника (підстава звільнення не змінилася). Окрім того акт від 21 квітня 2016 року не звільняє товариство від відповідальності за проведення несвоєчасного розрахунку при звільненні, оскільки звільнення за прогул має місце саме з 30 березня 2016 року, а не з іншої дати, відтак прогулів після дати звільнення не може бути. Видання відповідачем наказу про звільнення від 22 квітня 2016 року є радше доказом вини останнього, аніж її спростування, оскільки доводить невиправдано тривале зволікання з виданням наказу.

Механізм здійснення розрахунку середнього заробітку визначено Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100. Під час його проведення апеляційний суд використовує формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні з використанням даних про середній заробіток позивача, виходячи з виплат за фактично відпрацьований ним час у звязку з тим, що останній працював у відповідача менше двох календарних місяців: 499,45 грн. (заробітна плата за пять робочих днів) : 5 р.д. = 99,89 грн.; 99,89 грн. х 15 р.д. = 1 498,35 грн.

Розрахунок лікарняного листка проведений у відповідності до вимог Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування», Порядку оплати перших пяти днів тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не повязаної з нещасним випадком на виробництві, за рахунок коштів роботодавця, затвердженого постановою КМУ від 26 червня 2015 року №440 та Порядку обчислення середньої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення) для розрахунку виплат за загальнообовязковим державним соціальним страхуванням, затвердженого постановою КМУ від 26 вересня 2001 року №1266 (в редакції постанови КМУ від 26 червня 2015 року №439).

Оскільки за 12 календарних місяців, що передували місяцю настання страхового випадку або у місяці, що передував місяцю настання страхового випадку, позивач доходу не мав, то розрахунок виплат за лікарняним листком обчислений відповідачем, виходячи з розміру мінімальної заробітної плати, правильно.

За таких обставин непроведення своєчасного розрахунку не повязано із виникненням спору про розмір належних до виплати сум.

Апеляційний суд усунув неповноту, допущену при розгляді справи судом першої інстанції. За клопотанням позивача від відповідача витребувані та досліджені документи, що відносяться до предмету доказування, та у витребуванні яких позивачу було неправомірно відмовлено (документи приєднані до матеріалів справи).

З огляду на вищевикладене, колегія суддів апеляційного суду, відповідно до ст.308 ЦПК України, скасовує рішення суду першої інстанції в частині відмови в стягненні середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та ухвалює в цій частині нове рішення, яким стягує з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 1 498 грн. 35 коп.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції в частині відмови у стягненні допомоги по тимчасовій непрацездатності за період з 23 березня 2016 року по 29 березня 2016 року, враховуючи ту обставину, що така допомога виплачена у повному обсязі.

Що ж стосується ненарахування компенсації втрати частини грошових доходів, то дії відповідача у цій частині є цілком правомірними, оскільки період між часом, за який нараховані виплати (заробітна плата, допомога по тимчасовій непрацездатності) та датами їх виплат одного календарного місяця не перевищили, тобто затримка не перевищила одного календарного місяця (п.22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці»).

Не підлягає до задоволення й вимога щодо стягнення вихідної допомоги, оскільки відповідно до положень ст.44 КЗпП України така допомога нараховується при звільненні з підстав, зокрема, передбачених ст.39 КЗпП України. Однак, відповідач звільнений з інших підстав, а саме, з підстав, передбачених п.4 ст.40 КЗпП України. У разі звільнення за прогул без поважних причин приписи ст.44 КЗпП України не дозволяють виплачувати вихідну допомогу у будь-якому розмірі.

Керуючись ст.ст.209,303,304,307,309,313-314,316 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 16 травня 2016 року скасувати в частині відмови в стягненні середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та ухвалити в цій частині нове рішення.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Житомирський маслозавод» на користь ОСОБА_1 1 498 грн. 35 коп. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Житомирський маслозавод» в дохід держави 551 грн. 20 коп. судового збору.

У решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуюча

Судді: