АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа 761/7911/15-ц Головуючий у 1 інстанції Волошин В.О.
Апеляційне провадження № 22-ц/796/8299/2016 Суддя-доповідач Антоненко Н.О.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 жовтня 2016 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

у складі судді-доповідача АнтоненкоН.О.,

суддів Стрижеуса А.М., Шкоріної О.І. при секретарі Юрченко А.С.,

за участю позивача ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4

розглянула у відкритому судовому засіданні справу за апеляційними скаргами ОСОБА_5 та ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 26 квітня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про стягнення пені, інфляційних втрат, трьох відсотків річних.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія

в с т а н о в и л а :

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 26 квітня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково: стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 2 932,20 грн - 3% річних; 9 317,78 грн інфляційних втрат; вирішено питання розподілу судових витрат; в решті позовних вимог відмовлено.

Судом першої інстанції встановлено, що 13.09.2000 між сторонами було укладено договір позики, за яким позивачем було надано відповідачу позику у розмірі 32 580,00 грн строком до 13.03.2001. Того ж дня сторони уклади договір застави, відповідно до умов якого відповідач передає в заставу позивачу для забезпечення повернення позики належний йому на праві власності житловий будинок за адресою м. Київ, вул. Шаумяна, 22.

Також судом установлено, що 15.07.2002 приватним нотаріусом КМНО було вчинено виконавчий напис та звернуто стягнення на предмет застави для стягнення заборгованості за договором позики.

Враховуючи, що на сьогоднішній день відповідач не здійснив повернення грошових коштів за договором позики, суд першої інстанції дійшов висновку, що між сторонами продовжують існувати грошові зобов'язання, а тому вимоги про стягнення 3% річних та інфляційних втрат в порядку ст. 625 ЦК України підлягають задоволенню.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 26 квітня 2016 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити у повному обсязі. В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить частково скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 26 квітня 2016 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі. Посилаються на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

У судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача підтримав доводи своєї апеляційної скарги та просив її задовольнити, проти апеляційної скарги позивача заперечував та просив її відхилити. Позивач підтримав доводи своєї апеляційної скарги та просив її задовольнити, проти доводів апеляційної скарги відповідача заперечував та просив її відхилити.

Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційних скарг та заявлених у суді першої інстанції вимог, колегія дійшла висновку, що апеляційні скарги підлягають відхиленню, а оскаржуване рішення - залишенню без змін з огляду на таке.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції повно та всебічно з'ясував обставини, що мають значення для справи, дійшов висновків, які відповідають встановленим обставинам справи, та правильно застосував норми матеріального права.

Частиною 1 статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Встановлено, що порушене право ОСОБА_3 було захищене у спосіб, обраний ним, а саме шляхом вчинення виконавчого напису нотаріуса 15.07.2002 про стягнення суми неповернутої позики у розмірі 32 580,00 грн; 2 768,20 грн втрат від інфляції; 1 309,45 грн трьох відсотків річних; 29 647,80 грн пені. За заявою позивача 09.09.2002 відкрито виконавче провадження, але 02.08.2006 виконавчий документ йому повернуто у зв'язку з неможливістю виконання виконавчого напису.

На даний час зобов'язання ОСОБА_5 з повернення позики не виконані належним чином, у зв'язку з чим правильним є висновок суду першої інстанції про стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 3% річних та інфляційних втрат на підставі ст. 625 ЦК України.

Відмовляючи у задоволенні позову про стягнення пені, суд першої інстанції правильно виходив з того, що підстав для нарахування пені на підставі договору застави немає, адже зобов'язання сторін за цим договором припинені (рішення Верховного суду України від 19.03.2008 (ас 73-74)).

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 в цій частині не заслуговують на увагу як такі, що не ґрунтуються на нормах закону.

Доводи ОСОБА_3 щодо стягнення процентів на суму заборгованості на підставі ст. 1048 ЦК України не заслуговують на увагу з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлено розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ.

Дійсно, враховуючи положення статей 525, 526, 599, 611 ЦК України, можна зробити висновок про те, що наявність виконавчого напису про стягнення заборгованості, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін договору позики, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє кредитора права на отримання штрафних санкцій, передбачених ЦК України, а також сплату боржником процентів, належних кредитору відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Проте, договорами позики та застави від 13.09.2000, укладеними між ОСОБА_3 та ОСОБА_5, не передбачено одержання процентів за користування позикою, а чинним на момент виникнення спірних правовідносин законодавством (ЦК України в редакції 1963 року) не передбачалось нарахування відсотків за договором позики між фізичними особами. За таких обставин підстав для застосування до спірних правовідносин ст. 1048 ЦК України немає.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_5 про те, що судом першої інстанції не враховано його клопотання про застосування строків позовної давності, оскільки договором позики встановлений строк дії договору до 13.03.2001, а з даним позовом ОСОБА_6 звернувся до суду 16.03.2015,- не заслуговують на увагу з огляду на те, що боргові зобов'язання сторін не виконанні і тривають, ОСОБА_3 неодноразово намагався вирішити питання захисту його порушених прав кредитора у судовому порядку.

Інші доводи апеляційних скарг не впливають на правомірність висновків суду першої інстанції, адже спростовуються наявними у матеріалах справи доказами та встановленими судом обставинами.

За таких обставин висновок суду, викладений в оскаржуваному рішенні, ґрунтується на вимогах закону і підтверджується матеріалами справи. Передбачених ст. 309 ЦПК України підстав для скасування рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 26 квітня 2016 року немає.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 303, 308, 313-315 ЦПК України, колегія

у х в а л и л а :

Апеляційні скарги ОСОБА_5 та ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 26 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили негайно, може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Суддя-доповідач Н.О. Антоненко

Судді А.М. Стрижеус

О.І. Шкоріна