АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 липня 2016 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Яремка В. В.

суддів: Бреславського О. Г., Чупікової В. В.,

секретар Тодоряк Г. Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» (далі ПАТ «Укрсоцбанк») до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за апеляційною скаргою ПАТ «Укрсоцбанк» на рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 25 березня 2016 року,

встановила:

У січні 2016 року ПАТ «Укрсоцбанк» звернулося до суду з названим позовом.

Посилалося на те, що 18 вересня 2007 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 6, згідно з умовами якого їй було надано кредит у розмірі 95 000 грн зі сплатою 14,5 процентів річних на строк до 13 вересня 2014 року.

Кредит надавався для оплати придбаного автомобіля марки «Hyunday Tucson», 2007 року випуску.

Додатковою угодою №1 від 31 липня 2008 року внесено зміни до умов кредитування, зокрема з 20 жовтня 2008 року збільшено ставку за користування кредитними коштами до 21 процента річних.

Посилаючись на те, що відповідачка зобовязання за договором належним чином не виконувала, внаслідок чого загальна сума заборгованості становить 210 206 грн 74 коп., позивач просив стягнути з відповідачки на його користь указаний розмір заборгованості.

Рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 25 березня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ПАТ «Укрсоцбанк» просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Посилається на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасовано правильне по суті та справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач звернувся до суду за вирішенням спору за межами позовної давності, а відповідачем заявлено про застосування наслідків її спливу.

Колегія суддів погоджується з таким висновком.

У справі встановлено, що 18 вересня 2007 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 6, згідно з умовами якого ОСОБА_1 отримала кредитні кошти в розмірі 95 000 грн зі сплатою 14,5 процентів річних до 13 вересня 2014 року. Кредит надавався для оплати придбаного автомобіля марки «Hyunday Tucson», 2007 року випуску.

Додатковою угодою №1 від 31 липня 2008 року внесено зміни до умов кредитування, зокрема з 20 жовтня 2008 року збільшено ставку за користування кредитними коштами до 21 процента річних.

23 квітня 2010 року ПАТ «Укрсоцбанк», реалізовуючи своє право на дострокове повернення кредиту з врахуванням ч. 2 ст. 625 ЦК України, направив відповідачці претензію, в якій повідомив її про необхідність повного погашення кредиту та процентів за фактичний час користування кредитом, а також нарахованих пені й штрафу до 23 травня 2010 року (а.с. 14).

Як слідує з розрахунку заборгованості за даними банку заборгованість відповідачки за кредитним договором складає 210 206 грн 74 коп. (а.с. 6-7).

Останній платіж за кредитом відповідачкою здійснено 29 липня 2011 року, за процентами 30 липня 2012 року (а.с. 7, таб.2, 3).

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Договір є обовязковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно з положеннями статті 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог ? відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). У разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобовязання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (статті 610, 611 ЦК України).

Одним з видів порушення зобовязання є прострочення ? невиконання зобовязання в обумовлений сторонами строк.

При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобовязання» (статті 530, 631 ЦК України).

Якщо в зобовязанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

Якщо в зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (частина перша статті 530 ЦК України).

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у частині другій статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

У звязку з порушенням відповідачкою умов кредитного договору щодо повернення кредиту банк відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України та умов кредитного договору (п. 5.3.2) використав право достроково вимагати стягнення з позичальника заборгованості за кредитним договором, надіславши їй письмову вимогу від 23 квітня 2010 року про дострокове повернення всієї суми кредиту й повязаних із ним платежів у строк до 23 травня 2010 року (а.с. 14).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність ? це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Так, за зобовязанням з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина пята статті 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252 ? 255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності повязується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Якщо кредитор змінює на підставі частини другої статті 1050 ЦК України строк виконання основного зобовязання, позовна давність обчислюється від цієї дати.

Таку правову позицію висловив Верховний Суд України у справі за № 6-990цс15.

Предявивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплату процентів за його користування та пені, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобовязання й був зобовязаний предявити позов до боржника протягом трьох років від дати порушення боржником встановленого банком строку для дострокового повернення кредиту.

Водночас, відповідно до ст. 244 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

У справі встановлено, що після встановленого банком строку для дострокового повернення кредиту (25 травня 2010 року) відповідачкою сплачувалися платежі за кредитним договором, що свідчить про визнання нею свого боргу за кредитним договором.

Останній платіж за кредитом відповідачкою здійснено 29 липня 2011 року, за процентами 30 липня 2012 року.

У даному випадку мало місце переривання перебігу позовної давності.

Після переривання позовної давності її перебіг почався заново, а саме, з 31 липня 2012 року.

З позовом до суду ПАТ «Укрсоцбанк» звернулося 27 січня 2016 року, тобто поза межами трирічної позовної давності.

За змістом статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Тому, зважаючи на наявність відповідної заяви відповідачки, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позову саме з підстав спливу позовної давності.

Банк не посилався на поважність причин пропущення позовної давності й докази цього у справі відсутності.

Суд першої інстанції помилково відраховував перебіг позовної давності з червня 2010 року, без урахування її переривання у липні 2012 року, проте це не вплинуло на правильність по суті вирішення спору, оскільки з часу початку перебігу позовної давності (з 31 липня 2012 року) до часу предявлення позову минуло більше як три роки.

Доводи апелянта про те, що позовна давність не сплинула внаслідок здійснення відповідачкою після 30 червня 2010 року платежів з погашення кредиту та процентів, а також визначення кредитним договором строку виконання зобовязання 13 вересня 2014 року є безпідставними.

У справі встановлено, що банк змінив кінцевий строк виконання основного зобовязання з 13 вересня 2014 року на 23 травня 2010 року, а тому позовна давність обчислюється від цієї дати.

Щодо сплати окремих платежів після 23 травня 2010 року, то це свідчить лише про переривання перебігу позовної давності, що мало місце 30 липня 2012 року.

Отже, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, є по суті правильним, а доводи апеляційної скарги не дають підстав для його скасування.

На підставі наведеного та керуючись п. 1 ч. 1 ст. 307, ст. 308 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» відхилити.

Рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 25 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий В. В. Яремко

Судді: О. Г. Бреславський

ОСОБА_2