РІШЕННЯ

Іменем України

05.07.2016 року Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючого судді Руденко В.В.,

при секретарі Куземі О.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 внутрішніх справ України, Головного управління ОСОБА_2 внутрішніх справ України в Дніпропетровській області, Державної казначейської служби України про скасування постанови органу, що проводив слідчі дії, відшкодування матеріальної шкоди у вигляді втраченого заробітку та витрат на правову допомогу, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про скасування постанови органу, що проводив слідчі дії, відшкодування матеріальної шкоди у вигляді втраченого заробітку та витрат на правову допомогу. В уточненій позовній заяві посилався на те, що 06.12.2006 року його було незаконно затримано за підозрою у скоєнні злочину та направлено до ізолятору тимчасового тримання на три доби, відповідно до протоколу про затримання особи, підозрюваної в скоєнні злочину від 06.12.2006 року, складеного слідчим з ОВС СВ з РОВС та ЗСОГ СУ УМВС України в Дніпропетровській області майором міліції ОСОБА_3.

Постановою про накладення арешту на майно від 18.12.2006 року слідчий Заставський І.А. наклав арешт на майно позивача.

17.02.2007 року постановою слідчого Заставського І.А. кримінальне переслідування відносно ОСОБА_1 було закрите на підставі ч.2 ст.213 КПК України у зв'язку з недоведеністю його участі у скоєнні злочину та вичерпанням можливостей їх отримати.

Постанову про припинення кримінального переслідування відносно позивача у кримінальній справі №360610032 від 17.02.2007 року вручено та направлено йому згідно з вимогами ст.214 КПК України не було, її копію ОСОБА_1 отримав тільки в грудні 2013 року.

Незважаючи на те, що кримінальне переслідування відносно позивача було закрите, однак арешт з його майна знятий не був, про що ОСОБА_1 дізнався з листа, адресованого слідчим начальнику КП «ДМБТІ» ОСОБА_4, зареєстрованого в канцелярії СУ ГУМВС України в Дніпропетровській області 28.07.2010 р. за № 8/5969.

Факт невручення позивачу постанови про припинення кримінального переслідування у встановленому законом порядку встановлено також рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 19.12.2012 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 28.03.2013 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 19.10.2013 року.

Окрім того, що слідчий Заставський І.А. не вручив позивачу копію постанови від 17.02.2007 року про припинення кримінального переслідування відносно позивача, він також не виконав і обов'язок щодо вжиття заходів до відшкодування шкоди, заподіяної громадянинові незаконними діями, як того передбачає ст.53-1 КПК України.

З метою поновлення своїх законних прав і відшкодування шкоди, заподіяної незаконними діями слідчого Заставського І.А., позивач звернувся до суду, рішенням АНД райсуду м. Дніпропетровська від 19.12.2012 року стягнуто кошти на його користь по відшкодуванню моральної шкоди та роз'яснено, що для відшкодування матеріальних витрат і витрат на правову допомогу існує порядок, визначений Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду».

У зв'язку з цим, 15.04.2013 року позивач у порядку ст.12 вказаного Закону звернувся до СУ ГУМВС України в Дніпропетровській області із заявою, в якій просив визначити розмір шкоди, завданої незаконними діями слідчого Заставського І.А..

25.11.2013 року першим заступником начальника - начальником слідчого управління ГУМВС України в Дніпропетровській області було винесено постанову про відшкодування позивачу шкоди у розмірі 1260 гривень, відповідно до Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду».

У позовній заяві ОСОБА_1 вказує на те, що докази, які доводять незаконність постанови від 25.11.2013 року, знаходяться в матеріалах кримінальної справи №36061032, по якій Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська постановлено вирок № 1-173/10 від 28.12.2010 року.

Не погодившись з даною постановою від 25.11.2013 року, ОСОБА_1 звернувся з даним позовом до суду про відшкодування збитків у повному обсязі та просив суд скасувати постанову слідчого управління ГУМВС України в Дніпропетровській області від 25.11.2013 року про відшкодування шкоди та стягнути з Державного бюджету України шляхом списання в безспірному порядку з відповідного рахунку, відкритого в Державній казначейській службі України, на його користь матеріальні збитки в сумі 67 196,00 гривень та витрати на правову допомогу в сумі 211 270,00 гривень.

Позивач зазначає, що завдана йому матеріальна шкода діями слідчого з ОВС СВ з РОВС та ЗСОГ СУ УМВС України в Дніпропетровській області ОСОБА_3, полягає у: незаконному притягненні його до кримінальної відповідальності, яке оформлено постановою слідчого Заставського І.А. від 12.12.2006 року; незаконному застосуванні відносно нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою з 06.12.2006 року по 08.12.2006 року, яке оформлено протоколом про затримання від 06.12.2006 року та постановою про звільнення з ІТТ від 08.12.2006 року; незаконному застосуванні відносно нього запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд з 08.12.2006 року до 02.09.2014 року.

Постановою від 25.11.2013 року ОСОБА_1 відшкодовано матеріальну шкоду, а саме втрачений заробіток внаслідок незаконних дій лише за період з 06.12.2006 року до 17.02.2007 року в сумі 1200 грн., однак позивач вказує на те, що під вартою в ізоляторі тимчасового тримання він перебував з 06.12.2006 року до 08.12.2006 року. Постанова від 12.12.2006 року про обвинувачення його за ч.4 ст.190 КК України діяла з 12.12.2006 року до 21.01.2014 року та з 12.02.2014 року до 11.08.2014 року. Підписка про невиїзд діяла з 08.12.2006 року до 02.09.2014 року. Позивач просить скасувати дану постанову, яка є необґрунтованою та такою, що не відповідає вимогам Закону, оскільки в ній невірно визначено проміжок часу протягом якого ОСОБА_1 знаходився під кримінальним переслідуванням, до нього був застосований запобіжний захід - підписка про невиїзд, та його майно знаходилось під арештом. Позивач також вважає, що вказана постанова може бути оскаржена в порядку, визначеному частиною 2 статті 12 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду", згідно з якою «у разі незгоди з винесеною постановою про відшкодування шкоди громадянин відповідно до положень цивільного процесуального законодавства може оскаржити постанову до суду, а ухвалу суду - до суду вищої інстанції в апеляційному порядку».

Таким чином, документально підтверджено, що позивач був затриманий 06.12.2006 року, був обвинуваченим і до нього було застосовано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд, яка була скасована лише 09.02.2014 року, у зв'язку з чим він був позбавлений можливості вільно пересуватись за межами свого помешкання та було позбавлено права вільно займатись підприємницькою діяльністю, оскільки усі види його підприємницької діяльності пов'язані з вільним пересуванням по території всієї України.

Позивач зазначає, що доходи від підприємницької діяльності є єдиним джерелом надходжень грошей для забезпечення життєдіяльності його родини. Згідно з розрахунком позивача за період з 06.12.2006 року до 25.11.2013 року підлягає стягненню втрачений заробіток внаслідок незаконних дій в сумі 67 196,00 гривень, а саме: за 2007 рік підлягає стягненню - 5160,00 гривень, за 2008 рік 6390,00 гривень, за 2009 рік 7718,00 гривень, за 2010 рік - 10 587,00 гривень, за 2011 рік - 11 547,00 гривень, за 2012 - 13 177,00 гривень, за 2013 рік - 12 617,00 гривень.

Окрім цього, постановою від 25.11.2013 року позивачу відшкодовано матеріальну шкоду у вигляді витрат за надання йому юридичної допомоги в сумі 60,00 гривень, що також не відповідає дійсності, оскільки після затримання ОСОБА_1 06.12.2006 року слідчий Заставський І.А. зателефонував його дружині, яка передала адвокату ОСОБА_5 за захист прав її чоловіка в кримінальній справі 13 000 доларів США, які попередньо змушена була позичити у сторонньої особи. Виходячи з розрахунку 13 000 дол.США * 21,29 грн. за 1 дол.США = 276770,00 гривень, які підлягають відшкодуванню позивачу державою.

У подальшому для захисту своїх прав та законних інтересів у справі по відшкодуванню матеріальних збитків та моральної шкоди, завданих незаконними діями слідчого Заставського І.А., позивач уклав договір про надання правової допомоги з адвокатом ОСОБА_6 та сплатив йому 6 000,00 гривень, які також просить стягнути на його користь. А всього за період з 06.12.2006 року по 25.11.2013 року він просить стягнути витрати на юридичну допомогу в розмірі 282770,00 грн.

Також в порядку статті 79 ЦПК України ОСОБА_1 просив стягнути на його користь судові витрати, пов'язані з розглядом справи, а саме: компенсацію за втрачений заробіток та компенсацію за відрив від звичайних занять за 16 днів, в які він з'являвся до судів 1-ї та апеляційної інстанцій, в загальній сумі 959 гривень 84 коп.,а також судовий збір за подання апеляційної скарги на ухвалу Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 15.01.2015 року в розмірі 126,80 грн.

У судовому засіданні 05.07.2016 року позивач був видалений із залу судового засідання в порядку ст. ст. 91,92 ЦПК України.

Представник відповідачів ОСОБА_2 внутрішніх справ України та Головного управління ОСОБА_2 внутрішніх справ України в Дніпропетровській області в судовому засіданні проти позову заперечував в повному обсязі, вважав оспорювань постанову законною та обґрунтованою.

Представник Державної казначейської служби України до судового засідання не зявився, про дату та час розгляду справи повідомлений належним чином.

Суд, вислухавши учасників процесу, дослідивши докази в їх сукупності, суд вважає, що заявлені вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 06.12.2006 року позивача було затримано за підозрою у скоєнні злочину та направлено до ізолятору тимчасового тримання на три доби, відповідно до протоколу про затримання особи, підозрюваної в скоєнні злочину від 06.12.2006 року, складеного слідчим з ОВС СВ з РОВС та ЗСОГ СУ УМВС України в Дніпропетровській області майором міліції ОСОБА_3.

Постановою про накладення арешту на майно від 18.12.2006 року накладено арешт на його майно.

Постановою слідчого відділу РОВС та ЗУОГ СУ УМВС України в Дніпропетровській області ОСОБА_3 від 17.02.2007 року кримінальне переслідування відносно ОСОБА_1 було припинене на підставі ч.2 ст.213 КПК України, міра запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд скасована.

Постановою Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 12.02.2014 року вищевказана постанова від 17.02.2007 року була скасована.

Постановою ст.слідчого відділу РОВС та ЗУОГ і ЗО СУ УМВС України в Дніпропетровській області ОСОБА_7 від 30.05.2014 року кримінальне провадження №000218 від 26.03.2014 року, за ознаками ст.190 ч.4 КК України закрито за відсутністю в діянні ОСОБА_1 складу вказаного правопорушення.

Постанова про припинення кримінального переслідування від 17.02.2007 року у встановленому законом порядку ОСОБА_1 вручена не була, та не знято арешт з його майна, накладений постановою від 18.12.2006 року.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 19.12.2012 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 28.03.2013 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 19.10.2013 року, ОСОБА_1 було відмовлено в частині позову щодо стягнення матеріальних збитків у вигляді втраченого заробітку за час незаконного переслідування та витрат на правову допомогу з посиланням на ст.12 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду".

15.04.2013 року позивач у порядку ст.12 вказаного Закону звернувся до СУ ГУМВС України в Дніпропетровській області із заявою, в якій просив визначити розмір шкоди, завданої незаконними діями слідчого Заставського І.А.. 25.11.2013 року першим заступником начальника - начальником слідчого управління ГУМВС України в Дніпропетровській області було винесено постанову про відшкодування ОСОБА_1 шкоди у розмірі 1260 гривень, відповідно до Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду».

У ст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» зазначено, що громадянинові відшкодовуються заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій.

Відповідно до п. 8 Порядку про застосування Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду", згідно з частиною 1 ст.4 Закону розмір сум, які передбачені п.1 ст.3 Закону і підлягають відшкодуванню, визначається з урахуванням заробітку, не одержаного громадянином за час відсторонення від роботи (посади), за час відбування кримінального покарання чи виправних робіт як адміністративного стягнення.

Згідно п. 9 вищевказаного положення, у тих випадках, коли не можна визначити доход громадянина (ще не наступив термін подачі декларації, або з інших причин), або коли громадянин не мав певних джерел доходів з поважних причин (протягом перших трьох місяців після звільнення із Збройних Сил чи інших військових формувань, створених відповідно до законодавства України або закінчення середньої школи, чи у разі хвороби тощо), розмір шкоди визначається виходячи з встановленого законом мінімуму заробітної плати.

Судом встанолвено, що постановою від 25.11.2013 року позивачу відшкодовано матеріальну шкоду, а саме втрачений заробіток внаслідок незаконних дій за період з 06.12.2006 року до 17.02.2007 року в сумі 1200 грн., а отже позивачу вже відшкодовані матеріальні збитки, які були ним понесені внаслідок незаконних дій слідчого під час досудового слідства за період його перебування під вартою з 06.12.2006 року по 08.12.2006 року.

Крім того, відповідно до ст. 151 КПК України ( в редакції 1960 року), яка діяла на час виникнення правовідносин, підписка про невиїзд полягає у відібранні від підозрюваного або обвинуваченого письмового зобов'язання не відлучатися із зареєстрованого місця проживання чи перебування або з місця тимчасового знаходження без дозволу слідчого. Підписка про невиїзд позивача діяла з 08.12.2006 року до 02.09.2014 року. Однак , позивачем суду не надано належних та допустимих доказів на підтвердження його посилань щодо неможливості здійснення ним підприємницької діяльності та необхідності здійснення підприємницької діяльності за межами м. Дніпропетровська, а також його звернення до слідчого для надання йому дозволу відлучатися із зареєстрованого місця проживання, а отже посилання позивача на втрату грошового доходу не знайшли свого підтвердження, оскільки належними та допустимими доказами суду не доведені.

Згідно зі статтею 3 Закону громадянинові відшкодовуються (повертаються)в тому числі суми, сплачені громадянином у зв'язку з поданням йому юридичної допомоги.

Що стосується позовних вимог в частині стягнення витрат на правову допомогу а саме, коштів у розмірі 13 000 доларів США (що за курсом 21,29 грн. за 1 дол.США = 276770,00 грн.) які, за поясненнями позивача, були передані його дружиною ОСОБА_8 адвокату ОСОБА_5, то в даній частині позову суд вважає також відмовити у зв'язку з відсутністю належних та допустимих письмових доказів, які б свідчили про передачу та отримання вказаних коштів.

В частині позову про стягнення на користь позивача витрат у сумі 6000,00 грн. на правову допомогу, надану адвокатом ОСОБА_6, суд також вважає відмовити, оскільки доказів, які б свідчили про надання правової допомоги ОСОБА_1 за квитанціями від 29.02.2012 року, 20.05.2010 року та 26.07.2010 року саме в межах кримінальної справи №36061032, суду не надано.

Згідно зі ст. 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне судові витрати віднести за рахунок позивача з огляду на результат розгляду справи.

Керуючись ст.ст. 11, 60, 77,84,88 209, 212-215 ЦПК України, ст. 1176 ЦК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У позовних вимогах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 внутрішніх справ України, Головного управління ОСОБА_2 внутрішніх справ України в Дніпропетровській області, Державної казначейської служби України про скасування постанови органу, що проводив слідчі дії, відшкодування матеріальної шкоди у вигляді втраченого заробітку та витрат на правову допомогу,- відмовити.

Судові витрати віднести за рахунок позивача.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Дніпропетровської області через Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подачі у десятиденний строк з дня його проголошення апеляційної скарги, а особами, що не були присутніми при проголошенні рішення,- у той же строк з дня отримання його копії.

Суддя