Ухвала

іменем україни

06 липня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Дем'яносова М.В., Леванчука А.О.,

Парінової І.К., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 30 вересня 2015 року, додаткове рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 02 жовтня 2015 року, ухвалу Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 02 жовтня 2015 року, ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 09 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» (далі - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит») звернулося до суду з вказаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що за договором про відкриття відновлювальної кредитної лінії від 30 липня 2007 року № 1358pv-07 відповідач отримав у позивача кредитні ресурси в розмірі 199 тис. доларів США в тимчасове користування на умовах забезпеченості, поворотності, платності, з оплатою за процентними ставками, встановленими договором. Протягом строку дії кредитного договору до нього вносились зміни та доповнення, зокрема, додатковою угодою від 04 жовтня 2007 року № 1 та додатковою угодою від 26 серпня 2008 року. Внаслідок порушення відповідачем графіка виконання зобов'язання за вказаним договором станом на 30 січня 2015 року у нього виникла заборгованість на загальну суму 14 680 690 грн 43 коп.

За таких обставин позивач просив стягнути з відповідача заборгованість за договором про відкриття відновлювальної кредитної лінії від 30 липня 2007 року № 1358pv-07 на загальну суму 14 680 690 грн 43 коп. та понесені судові витрати зі сплати судового збору у сумі 3 654 грн.

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 30 вересня 2015 року позов ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» задоволено частково.

Стягнуто із ОСОБА_4 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» заборгованість за договором про відкриття кредитної лінії від 30 липня 2007 року №1358pv-07 на загальну суму 13 924 985 грн 40 коп.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Додатковим рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 02 жовтня 2015 року стягнуто із ОСОБА_4 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» судовий збір у сумі 3 105 грн 90 коп. та 548 грн 10 коп. судового збору на користь держави.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 02 жовтня 2015 року виправлено арифметичну помилку в рішенні Івано-Франківського міського суду від 30 вересня 2015 року, а саме вказано у резолютивній частині рішення замість «13 924 985 грн 40 коп.» - «12 469 068 грн 58 коп.».

Ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 09 березня 2016 року вказані судові рішення та ухвали суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення та ухвалу суду першої інстанції, ухвалу апеляційного суду та направити справу на новий розгляд до апеляційного суду, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається в апеляційному суді за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом.

Проте судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій не відповідають наведеним нормам процесуального права.

Судом установлено, що згідно з договором про відкриття відновлювальної кредитної лінії від 30 липня 2007 року № 1358pv-07, додатковою угодою від 04 жовтня 2007 року № 1 і додатковою угодою від 26 серпня 2008 року № 1, укладених між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» (нині - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит») та ОСОБА_4, останній отримав від банку кредит у сумі 199 тис. доларів США зі сплатою за користування кредитом 14,5 % на рік.

Відповідно до п. 3.2 зазначеного кредитного договору відповідач зобов'язався повністю повернути кредитні ресурси до 30 липня 2022 року, сплачуючи щомісячно до 10 числа кожного місяця по 1 381,94 доларів США основного боргу з липня 2010 року.

25 квітня 2008 року за рішенням банку змінено процентну ставку до 16 %, починаючи з 01 травня 2008 року.

Згідно з п. 4.3 договору про відкриття відновлювальної кредитної лінії від 30 липня 2007 року № 1358pv-07 позичальник зобов'язався сплачувати щомісячно проценти за користування кредитними ресурсами у термін до 10 числа кожного місяця.

Отже, відповідно до умов зазначеного кредитного договору сплата основної суми кредиту та процентів за користування кредитом здійснюється щомісячно.

Відповідно до довідки-розрахунку заборгованості за кредитним договором відповідач належно не виконує своїх зобов'язань за договором, унаслідок чого станом на 30 січня 2015 року утворилася заборгованість за кредитом у розмірі 14 680 690 грн 43 коп., із яких: 2 653,33 дол. США, що еквівалентно 42 871 грн 98 коп., - строкова заборгованість за процентами; 187 679,11 дол. США, що еквівалентно 303 2481 грн 52 коп., - прострочена заборгованість за процентами, 11 605 336 грн 93 коп. - пеня.

Також установлено, що заочним рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 20 липня 2009 року стягнуто із ОСОБА_4 на користь ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» заборгованість за договором про відкриття відновлювальної кредитної лінії від 30 липня 2007 року № 1358pv-07 станом на 11 березня 2009 року у розмірі 1 641 628 грн. Вказане рішення суду не виконано, що не заперечується представником відповідача.

Згідно зіст. 1046 ЦК України задоговором позикиодна сторона (позикодавець) передає увласність другійстороні (позичальникові) грошові коштиабо інші речі, визначені родовимиознаками, апозичальник зобов'язується повернутипозикодавцеві такуж суму грошових коштів(суму позики) аботаку ж кількість речейтого ж роду та такої жякості.

Відповідно до ч. ч. 1 та 3 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Виходячи із системного аналізу ст. ст. 525, 526, 599, 611 ЦК України, змісту кредитного договору слід дійти висновку про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України.

Такого висновку дійшов Верховний Суд України, виклавши правову позицію із цього питання у постанові від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1206цс15, яка відповідно до вимог ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України і суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд із врахуванням вищевказаних норм матеріального права правильно виходив із того, що оскільки заборгованість за договором про відкриття відновлювальної кредитної лінії від 30 липня 2007 року № 1358pv-07 нарахована позивачем за період із 31 березня 2009 року до 10 лютого 2015 року, тобто за межами трирічного строку позовної давності, то із врахуванням положень ст. ст. 256, 257, 258, 261, 264, 266, 267 ЦК України обґрунтовано стягнув на користь позивача заборгованість у межах трирічного строку позовної давності за період із 04 березня 2012 року до 04 березня 2015 року на загальну суму 94 281,77 доларів США, що еквівалентно 1 523 385 грн 98 коп.

При цьому суд обґрунтовано вважав, що вказаний розмір заборгованості за кредитом у вигляді строкової та простроченої заборгованостей за процентами відповідає умовам договору про відкриття відновлювальної кредитної лінії від 30 липня 2007 року № 1358pv-07, додатковим угодам до нього та узгоджується із наведеними нормами матеріального права, крім того, відповідачем не спростовано належними та допустимими доказами такий розмір заборгованості.

Статтею 1 ЦПК України установлено, що завданням цивільного судочинства є, зокрема справедливий розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, а відповідно до положень ст. 4 цього Кодексу суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Виходячи із положень зазначених норм закону, колегія суддів не може погодитися із висновками суду про стягнення з відповідача суми пені у розмірі 10 945 682 грн 60 коп., який значно перевищує розмір основної суми боргу (1 523 385 грн 98 коп.), адже за правилами ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Проте усупереч вимогам ст. ст. 212-215, 303, 304, 315 ЦПК України суд не з'ясував обставин щодо наявності у відповідача фінансової можливості сплатити вказану суму пені у повному обсязі, не дослідив питання щодо можливості зменшення розміру пені, враховуючи, що про це заявлено відповідачем.

Відхиляючи апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_4 та залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, апеляційний суд усупереч вимогам вищевказаних норм процесуального права належним чином не перевірив доводів вказаної апеляційної скарги та законності й обґрунтованості рішення суду першої інстанції у частині вирішення позовних вимог про стягнення суми пені, чим порушив норми процесуального права, що унеможливлює встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково, а постановлена у справі ухвала апеляційного суду у частині залишення без змін рішення суду першої інстанції щодо вирішення позовних вимог про стягнення пені - скасуванню з направленням справи в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з підстав, передбачених ч. ч. 2, 3 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 09 березня 2016 року у частині залишення без змін рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 30 вересня 2015 року щодо вирішення позовних вимог про стягнення пені скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: М.В. Дем'яносов

А.О.Леванчук

І.К.Парінова

О.В.Ступак