Справа № 304/317/16-ц
Провадження № 2/304/160/2016
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
04 липня 2016 рокум. Перечин
Перечинський районний суд Закарпатської області в складі:
головуючого - судді Чепурнова В. О.,
при секретарі - Гавій Л.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Перечинської міської ради Закарпатської області та ОСОБА_2 про визнання права власності на житловий будинок в порядку спадкування за законом, -
Позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Перечинської міської ради Закарпатської області та ОСОБА_2 про визнання за нею права власності в порядку спадкування за законом на житловий будинок. Свої позовні вимоги мотивує тим, що 06 липня 2013 року помер її батько ОСОБА_3, який проживав в ІНФОРМАЦІЯ_1. Вона прийняла спадщину за ним, так як на час його смерті постійно проживала і на даний час проживає у вказаному будинку. Крім неї спадкоємцем за померлим батьком є також і її рідний брат ОСОБА_2, який не заперечує відносно того, щоб вона успадкувала все майно. Для оформлення спадщини за батьком та отримання свідоцтва про право на спадщину на вказаний будинок вона звернулася до нотаріуса, однак їй було відмовлено в оформленні такої за відсутністю достатніх правовстановлюючих документів на будинок батька, а саме у звязку з тим, що свідоцтво про право власності на вищевказаний будинок не було зареєстровано у встановленому законом порядку, а тому право власності на житловий будинок за померлим батьком не виникло. Тому просить задовольнити позов та визнати за нею право власності на будинок в порядку спадкування за законом.
Позивачка у судове засідання не зявилася, однак подала суду заяву, в якій просить розглядати справу без її участі та підтримує позовні вимоги в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечує.
Представник відповідача, а саме Перечинської міської ради Закарпатської області в судове засідання також не зявився, однак подав заяву про розгляд справи за його відсутності, не заперечив проти задоволення позовних вимог.
Відповідач ОСОБА_2 про час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, але в судове засідання не з'явився, тому, суд зі згоди позивачки ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК Укрїни.
Згідно ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.
У судовому засіданні встановлено, що 06 липня 2013 року помер батько позивачки ОСОБА_3, що стверджується свідоцтвом про смерть серії І-ФМ № 154055, виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Перечинського районного управління юстиції у Закарпатській області 08 липня 2013 року, актовий запис №47.
Також встановлено, що 13 лютого 2010 року між Павліш (дівоче - Цап) ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було зареєстровано шлюб. Прізвища після реєстрації шлюбу у чоловіка Павліш й у дружини Павліш, що стверджується свідоцтвом про шлюб серії 1-ФМ № 063913, виданим відділом реєстрації актів цивільного стану Перечинського районного управління юстиції Закарпатської області 13 лютого 2010 року, актовий запис №09.
Крім цього встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 25 грудня 2014 року, виданого реєстраційної службою Перечинського районного управління юстиції Закарпатської області на земельну ділянку за адресою: Закарпатська область, м.Перечин, вул.Суворова, № 13, цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площа 0,02 га, то така в цілому (1 частка) належить ОСОБА_1.
Також встановлено, що згідно технічного паспорту на житловий будинок в м.Перечин по вул.Суворова, № 13, складеного інженером по технічній інвентаризації обєктів нерухомого майна ОСОБА_6 11 грудня 2013 року, то в такому також зазначено, що будинок було збудовано у 1970 році.
Крім цього встановлено, що згідно довідки Перечинської міської ради Закарпатської області № 723 від 18 лютого 2016 року, на момент смерті ОСОБА_3, який помер 06 липня 2013 року були зареєстровані ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_4
Згідно ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Разом з цим, як вбачається з повідомлення Перечинської державної нотаріальної контори № 89/01-16 від 01 липня 2016 року, позивачці ОСОБА_1 було відмовлено у оформленні спадщини, оскільки свідоцтво про право власності не було зареєстровано у встановленому законодавством порядку та, відповідно, право власності на житловий будинок у ОСОБА_3 не виникло.
Як розяснено в п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 «Про судову практику в справах про спадкування» від 30 травня 2008 року, у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину, особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.
Як встановлено в судовому засіданні, ОСОБА_3, який помер 06 липня 2013 року, був батьком позивачки Павліш (дівоче - Цап) ОСОБА_4, остання на час відкриття спадщини постійно проживала з ним, а тому така є спадкоємцем першої черги та може прийняти за ним спадщину на житловий будинок, що знаходиться в м. Перечин по вул. Суворова, № 13 Закарпатської області.
Відповідно до ч. 1 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.
Згідно ч. 1 ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.
Відповідно до ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.
В судовому засіднні встановлено, що житловий будинок, що складає спадкову масу, збудовно у 1970 році, що підтверджується технічним паспортом на житловий будинок, складений 11 грудня 2013 року, складеного інженером по технічній інвентаризації обєктів нерухомого майна ОСОБА_6
Встановлення судом часу завершення спорудження будинку визначає законодавство, відповідно до якого встановлюється правовий режим нерухомого майна та документи, якими посвідчується право власності на це майно.
Відповідно до абз. 3 ч. 2 ст. 331 ЦК, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.
Згідно ч. 3. ст. 3 Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.
Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обовязкової реєстрації таких прав.
Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема такими, як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мінюсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами).
Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
Як зазначено в Інформаційному листі ВССУ від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» при вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове майно судам слід керуватися законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самих спадкодавців на момент закінчення будівництва будинків, зокрема положеннями ЦК УРСР 1963 року, Законом України «Про власність», Законом України від 07 грудня 1990 року № 553-ХІІ «Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування», Законом України від 25 грудня 1974 року «Про державний нотаріат», постановою Ради Міністрів Української РСР від 11 березня 1985 року № 105 «Про порядок обліку житлового фонду в Українській РСР», Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 13 квітня 1979 року за № 112/5, Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року № 5-24-26, Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31 січня 1966 року, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженою наказом Міністра юстиції Української РСР від 31 жовтня 1975 року № 45/5, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, затвердженою наказом Міністра юстиції УРСР від 19 січня 1976 року № 1/5, та іншими нормативними актами.
Додатками № 32 та № 33 до Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих було затверджено зразки довідок про право власності колгоспного (селянського) двору на жилий будинок та про право власності робітника чи службовця на жилий будинок.
За змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. До компетенції виконкомів місцевих рад відносилось також питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих рад.
Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) із 1979 року. В погосподарських книгах при визначенні року побудування зазначається рік введення в експлуатацію будинку.
На виконання постанови Ради Міністрів УРСР від 11 березня 1985 року № 105 у 19851988 роках сільськими, селищними, районними радами народних депутатів ухвалювалось рішення щодо оформлення права власності та реєстрації будинків у бюро технічної інвентаризації за даними погосподарських книг сільських, селищних рад із додатками списків громадян, яким ці будинки належали.
Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, передбачала обовязкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції).
На підставі вищенаведеного, суд дійшов висновку, що при вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо. Така позиція суду узгоджується з правовими позиціями Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, визначеній в Інформаційному листі ВССУ від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування».
Отже враховуючи те, що позивачка прийняла спадщину, так як на час смерті батька постійно проживала разом з ним, і на даний час проживає у вищевказаному будинку, однак у неї існують перешкоди в оформленні права на спадщину у нотаріальному порядку, суд вважає, що позов підлягає задоволенню.
На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 328, 331, 377, 1216, 1217, 1218, 1220, 1222, 1223, 1261, 1268, 1297 ЦК України, ст. ст. 10, 11, 57-61, 212-215, 218, 224-226 ЦПК України, суд, -
Позов ОСОБА_1 до Перечинської міської ради Закарпатської області та ОСОБА_2 про визнання права власності на житловий будинок в порядку спадкування за законом задовольнити.
Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_5, право власності в порядку спадкування за ОСОБА_3, який помер 06 липня 2013 року на житловий будинок № 13 по вул. Суворова в м. Перечин Закарпатської області з надвірними спорудами та будовами.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Закарпатської області через суд першої інстанції шляхом подачі в десятиденний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку.

Головуючий: ОСОБА_8