Справа №478/1559/16-ц
пров. №2/478/223/2016
Р і ш е н н я

І м е н е м У к р а ї н и

28 липня 2016 року Казанківський районний суд Миколаївської області

в складі головуючої судді Сябренко І.П.

з участю: секретаря Поліщук С.П.

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду смт. Казанка цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_3 до Казанківського професійного аграрного ліцею Миколаївської області про зміну формулювання причин звільнення, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,

В с т а н о в и в:

30.06.2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовною заявою до Казанківського професійного аграрного ліцею про зміну формулювання причин звільнення, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, в якій посилаючись на те, що з 1984 року працював у Казанківському аграрному ліцеї, з 03.02.2003 року працював на посаді майстра виробничого навчання. Наказом №16-к від 28.03.2016 року його було звільнено з роботи згідно п.2 ст.40 КЗпП України у звязку з виявленою невідповідністю працівника виконуваній роботі. Вважає своє звільнення незаконним та безпідставним, оскільки за весь час роботи належним чином виконував свої посадові обовязки, до дисциплінарної відповідальності не притягувався. Крім того, позивач зазначив, що діями відповідача щодо його звільнення із займаної посади за вищевказаних обставин завдано йому моральну шкоду, яку він оцінює в 5000 грн. Просив визнати формулювання причин звільнення за п.2 ст.40 КЗпП України невірною, змінити формулювання звільнення з п.2 ст.40 КЗпП України на п.1 ст.36 КЗпП України та стягнути з відповідача на його користь в рахунок відшкодування моральної шкоди 5000 грн.

Згодом позивач ОСОБА_3 заявою від 18.07.2016 року уточнив позовні вимоги і просив визнати формулювання причин звільнення за п.2 ст.40 КЗпП України у звязку з виявленою невідповідністю виконуваній роботу невірною, змінити формулювання звільнення, вказавши формулювання звільнення за згодою сторін по п.1 ст.36 КЗпП України, стягнути з відповідача середній заробіток в розмірі 24040,80 грн. за весь час вимушеного прогулу станом на дату постановлення рішення по справі та стягнути з відповідача в рахунок відшкодування моральної шкоди 5000 грн.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 підтримав заявлені (уточнені) вимоги та уточнив розрахунки за позовом і просив стягнути з відповідача середній заробіток за весь час вимушеного прогулу в розмірі 17585,40 грн.

Представник відповідача ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги не визнав і посилаючись на те, що формулювання причин звільнення ОСОБА_3 є правильним та відповідає чинному законодавству просив відмовити в задоволенні позовних вимог.

Вислухавши доводи сторін, допитавши свідка, дослідивши письмові докази, суд приходить такого висновку.

Відповідно до ст. 24 КЗпП України трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов'язковим, зокрема при укладенні трудового договору з фізичною особою.

Підставами припинення трудового договору, згідно з положеннями п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України є, зокрема,угода сторін.

Відповідно до п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п.1 ст.36 КЗпП України (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника. Сама по собі згода власника або уповноваженого ним органу задовольнити прохання працівника про звільнення до закінчення строку попередження не означає, що трудовий договір припинено за п.1 ст.36 КЗпП, якщо не було домовленості сторін про цю підставу припинення трудового договору. В останньому випадку звільнення вважається проведеним з ініціативи працівника (ст.38 КЗпП).

Підставами розірвання трудового договору, згідно з положеннями п.2 ч.1 ст.40 КЗпП України є, зокрема, виявлена невідповідність працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоровя, які перешкоджають продовженню даної роботи.

За змістом ч.3 ст. 235 КЗпП України рішення про зміну формулювання звільнення орган по розгляду трудових спорів приймає в тому випадку, якщо формулювання причин звільнення є неправильним (тобто таким, що не відповідає фактичним обставинам справи), або таким, що не відповідає чинному законодавству при відсутності підстав для поновлення на роботі. При цьому суд змінює формулювання і вказує в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (її частину, пункт закону).

Судом встановлено, що на підставі контракту від 01 липня 2014 року №77-к ОСОБА_3 працював на посаді майстра виробничого навчання Казанківського професійного аграрного ліцею, контракт укладений на строк до 30 червня 2017 року.

Відповідно до п.п. в п.13 контракту цей контракт припиняється з ініціативи роботодавця до закінчення строку дії контракту, у випадках, передбачених законодавством (ст.40, ст.41 КЗпП України) та цим контрактом (п.8 ст.36 КЗпП України).

Наказом директора Казанківського професійного аграрного ліцею №16-к від 28 березня 2016 року ОСОБА_3, звільнено з посади майстра виробничого навчання з 28 березня 2016 року у звязку з виявленою невідповідністю виконуваній роботі (п.2 ст.40 КЗпП України).

В судовому засіданні встановлено, що підставою для звільнення ОСОБА_3 стало те, що останній займаючи посаду майстра виробничого навчання під час уроку виражався на адресу учня 3 курсу ОСОБА_4 нецензурною лайкою та наніс останньому один удар рукою по обличчю.

Із пояснень свідка ОСОБА_4 вбачається, що дійсно мав місце конфлікт з майстром виробничого навчання ОСОБА_5, під час якого останній наніс йому удар рукою в область обличчя.

Факт нанесення майстром виробничого навчання ОСОБА_3 удару учню також підтверджується пояснювальною запискою викладача професійного аграрного ліцею ОСОБА_6 від 28.03.2016 року.

У зв'язку з наведеним, суд вважає, що розірвання трудового договору з ОСОБА_3 мало відбутися на підставі п. 3 ст.41 КЗпП України, яка передбачає як підставу розірвання трудового договору вчинення працівником, який виконує виховні функції, аморального проступку, не сумісного з продовженням даної роботи.

Як роз'яснено у п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 6 "Про практику розгляду судами трудових спорів", суд не в праві визнати звільнення правильним, виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не пов'язували звільнення. Якщо обставинам, які стали підставою звільнення, в наказі (розпорядженні) дана неправильна юридична кваліфікація, суд може змінити формулювання причин звільнення і привести його у відповідність з чинним законодавством про працю.

Отже, суду надане право змінити лише формулювання причин звільнення, а змінювати підставу звільнення за власною ініціативою суд не вправі.

Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Частиною 2 п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 "Про судове рішення у цивільній справі" розяснено, що відповідно до статті 19 Конституції України, статті 1 ЦПК України та з урахуванням положення частини четвертої статті 10 ЦПК вийти за межі заявлених вимог суд має право лише у випадках, прямо передбачених законом.

Враховуючи те, що вимог про скасування спірного наказу позивач не ставив, а суд розглядає справу в межах позовних вимог, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про зміну формулювання звільнення слід відмовити за таких підстав.

Позивач ОСОБА_3 в позові поставив питання щодо зміни причин формулювання звільнення вказавши підставою його звільнення - п. 1 ст. 36 КЗпП України за згодою сторін. У п.1 ст.36 КЗпП України не визначено форму домовленості (угоди сторін) про звільнення за цією підставою припинення трудового договору. Однак вільне волевиявлення сторін на укладення і припинення трудового договору варто розглядати у зв'язку з формою його вираження, встановленою у законі.

Отже, в розумінні вказаної вимоги КЗпП України обов'язковою умовою для звільнення працівника з посади необхідна згода обох сторін, при цьому з боку роботодавця така згода не надавалась.

За таких обставин і підстави для стягнення на користь позивача ОСОБА_3 середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди відсутні, тому суд відмовляє в їх задоволенні.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд

В и р і ш и в:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до Казанківського професійного аграрного ліцею Миколаївської області про зміну формулювання причин звільнення, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, - відмовити.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Миколаївської області через Казанківський районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя