Справа № 405/7695/15-ц
Провадження №2/405/1893/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 вересня 2016 року року Ленінський районний суд м. Кіровограда у складі:

головуючого-судді - Іванової Л.А.

при секретарі - Шумейко Ю.В., Береді Я.І.,

за участю представника позивача ОСОБА_1

представників відповідача ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду в м. Кропивницькому цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський ОСОБА_4» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про визнання трудового договору недійсним, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_6, в якому просив визнати недійсним трудовий договір від 01.10.2014 року, укладений між ПАТ «Всеукраїнський ОСОБА_4» та ОСОБА_6, зазначивши на обгрунтування позовних вимог, що на підставі постанови Правління Національного банку України від 20.11.2014 року №733 «Про віднесення ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» до категорії неплатоспроможних», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 20.11.2014 року №123 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «ВіЕйБі Банк», згідно з яким з 21.11.2014 року запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію в ПАТ «ВіЕйБі Банк».

Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб №128 з 24.11.2014 року повноваження уповноваженої особи Фонду на здійснення тимчасової адміністрації в ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» передано провідному професіоналу з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків Фонду гарантування ОСОБА_5 та відповідно до ч.1ст.36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» з дня призначення уповноваженої особи Фонду призупиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту). Уповноважена особа Фонду від імені Фонду набуває всі повноваження органів управління банку та органів контролю з дня початку тимчасової адміністрації і до її припинення.

Під час тимчасової адміністрації Фонд має повне і виняткове право управляти банком відповідно до цього Закону, нормативно-правових актів Фонду та вживати дії, передбачені планом врегулювання.

Відповідно до Постанови Правління Національного банку України №188 від 19.03.2015 року «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк», Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 20.03.2015 року №63 про початок здійснення процедури ліквідації ПАТ «ВіЕйБі Банк» з 20.03.2015 року та призначення Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «ВіЕйБі Банк» ОСОБА_5.

Позивач також зазначив, що 25.05.2011 року ПАТ «ВіЕйБі Банк» оформлено наказ №584 про прийняття на роботу ОСОБА_6 на посаду головного економіста управління фінансового аналізу та бюджетування фінансового департаменту, тим самим було укладено трудовий договір від 25.05.2011 року, що було оформлено відповідно до аимог КЗпП України зазначеним наказом.

16.02.2012 року оформлено наказ №128-п про переведення ОСОБА_6 на посаду головного економіста управління бюджетування та планування фінансового департаменту.

01.03.2013 року оформлено наказ №45-п про переведення ОСОБА_6 на посаду менеджера управління бюджетування та планування фінансового департаменту.

17.03.2014 року оформлено наказ № 104/1-п про переведення ОСОБА_6 на посаду начальника управління бюджетування та планування.

16.02.2012 року, 01.02.2013 року та 17.03.2014 року, ОСОБА_6 за її згодою та на підставі її заяв було переведено на посаду головного економіста управління бюджетування та планування фінансового департаменту, потім на посаду менеджера управління бюджетування та планування фінансового департаменту, в подальшому на посаду начальника управління бюджетування та планування, про що було оформлено відповідні накази.

Тим самим, трудовий договір зі ОСОБА_6 був укладений 25.05.2011 року та оформлений наказом №584 від 25.05.2011 року, у звязку із переведенням працівника, -до вказаного трудового договору були внесені відповідні зміни, що оформлені наказом від № 128-п 16.02.2012 року, наказом № 45-п від 01.02.2013 року, наказом № 104/1-п від 17.03.2014 року.

Вказав, що 01.10.2014 року між ПАТ «ВіЕйБі Банк» та ОСОБА_6 було укладено трудовий договір, за яким ОСОБА_6 приймається на посаду начальника управління бюджетування та планування із щомісячною оплатою праці у розмірі 14 710,00 грн. (пункт 4.1 Трудового договору), з додатковою заробітною платою у розмірі 73 550, 00 грн. (пункт 4.2 Трудового договору), та зазначений договір є підставою для видання наказу про прийняття працівника на роботу, разом з тим, жодного наказу на підставі зазначеного трудового договору не видавалося, а ОСОБА_6 виконувала свою роботу на підставі трудового договору, оформленого вищезгаданими наказами про прийняття на роботу та про переведення.

Крім того, позивач зазначив, що відповідно до положень колективного договору від 25.05.2007 року, Головою Правління Банку не видавалося відповідних розпорядчих або нормативних документів про встановлення додаткової заробітної плати для ОСОБА_6, більш того, 03.10.2014 року Національним банком України прийнято Постанову №631/БТ «Про віднесення ПАТ «Всеукраїнський ОСОБА_4» до категорії проблемних», у якій вказується на високий ризик ліквідності Банку та загрозу втрати платоспроможності, а також наголошено, що ОСОБА_4 здійснює ризикову діяльність, що призвело до несвоєчасного виконання зобов'язань Банком перед клієнтами та кредиторами та про невідповідність діяльності Банку вимогам банківського законодавства та нормативно-правових актів НБУ, у звязку з чим останній встановив ряд обмежень для ПАТ «ВіЕйБі Банк», в тому числі, п.2 зазначеної Постанови Банку заборонено здійснювати виплати бонусів, премій та інших додаткових матеріальних винагород керівництву Банку та виділення коштів на спонсорство, доброчинність та фінансову допомогу.

З огляду на викладене, та з посиланням на ч.5 ст.203, ст.215 ЦК України, позивач вважає, що документ, датований 01.10.2014 року, - не є трудовим договором в розумінні трудового законодавства України, у звязку з чим просив визнати недійсним трудовий договір від 01.10.2014 року, укладений між ПАТ «Всеукраїнський ОСОБА_4» та ОСОБА_6

Відповідно до ухвали Ленінського районного суду м.Кіровограда від 15.09.2016 року, а так само попередніх ухвал суду, судові засідання по справі проводилися в режимі відеоконференції.

Представник позивача, який приймав участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, посилаючись на обставини, зазначені в позові, просив позов задовольнити.

Представник відповідача, який приймав участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції, та представник відповідача в судовому засіданні позов не визнали, вважаючи позов необгрунтованим та безпідставним, просили відмовити позивачу в його задоволенні, надавши письмові заперечення на позовну заяву, за якими зазначили, що відповідно до вимог ст.24 КЗпП України трудовий договір укладається, як правило в письмовій формі, зокрема, у випадку, коли працівник наполягає на такому укладенні, при цьому, жодною нормою Закону не передбачено заборону укладення трудового договору на будь-якій стадії трудової діяльності, крім того, умови праці працівника не погіршувалися, займана посада не змінювалася. Більш того, Головою Правління банку було прийняте рішення, яке було оформлено трудовим договором, про встановлення ОСОБА_6 нового розміру додаткової заробітної плати в розмірі 44 130, 00 грн. Також зазначили, що укладення між сторонами трудового договору не можна вважати вчиненим фіктивно, оскільки відповідач ОСОБА_6 виконувала укладений договір, в свою чергу, позивачем в порушення вимог ст.60 ЦПК України не надано жодного доказу того, що укладаючи вказаний трудовий договір, його сторони знали заздалегідь, що він не буде виконаний. Більш того, зазначений трудовий договір було укладено відповідно до вимог трудового, а не цивільного законодавства, яке (трудове законодавство) не прирівнює трудовий договір до правочину в розумінні ст.202 ЦК України, та нормами чинного трудового законодавства не передбачена можливість визнання трудового договору чи контракту недійсним з підстав, визначених ст.ст.203, 215 ЦК України. Окрім того, встановлення для працівника додаткових умов оплати праці, які покращують його становище, не може бути приводом для визнання трудового договору недійсним, крім того, обмеження, на які посилається в позові позивач щодо встановлення додаткової заробітної плати не розповсюджується на відповідача, оскільки за весь період своєї трудової діяльності вона (відповідач) ніколи не відносилася до керівництва банку.

Заслухавши пояснення представника позивача, заперечення проти позову представників відповідача, дослідивши докази по справі в їх сукупності, з'ясувавши підстави та предмет позову, характер спірних правовідносин, прав та інтересів, за захистом яких звернувся позивач, виходячи з положень ст.10 та ст.11 ЦПК України, за якими цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів та доведення перед судом їх переконливості, при цьому суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі доказів сторін, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог позивачу слід відмовити, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.24 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником та власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до ч.1 ст.24 КЗпП України трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі.

Укладення трудового договору оформлюється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу (ч.3 ст.24 КЗпП України).

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_6 06 червня 2011 року була прийнята на посаду головного економіста Управління фінансового аналізу та бюджетування Фінансового департаменту з випробувальним строком 3 місяці, з робочим місцем у м.Києві та посадовим окладом згідно зі штатним розкладом (витяг з наказу ПАТ «ВіЕйБі Банк» від 25.05.2011 року №584-п, підстава: заява ОСОБА_6Ю.), та, як наслідок, між сторонами було укладено трудовий договір від 25.05.2011 року, що було оформлено відповідно до вимог КЗпП України наказом ПАТ «ВіЕйБі Банк» №584-п від 25.05.2011 року.

Відповідно до витягу з наказу №128-п від 16.02.2012 року ОСОБА_6, головного економіста Управління фінансового аналізу та бюджетування Фінансового департаменту було переведено за її згодою, з 16 лютого 2012 року на посаду головного економіста Управління бюджетування та планування Фінансового департаменту, з робочим місцем у м.Київ та посадовим окладом згідно зі штатним розкладом (підстава: заява ОСОБА_6Ю.).

Крім того, з 01.02.2013 року ОСОБА_6 головного економіста Управління бюджетування та планування Фінансового департаменту, за її згодою, було переведено на посаду менеджера Управління бюджетування та планування Фінансового департаментуз робочим місцем у м.Київ та посадовим окладом згідно зі штатним розкладом (витяг з наказу №45-п від 01.02.2013 року, підстава: заява ОСОБА_6Ю.).

Окрім того, з 17.03.2014 року ОСОБА_6, менеджер Управління бюджетування та планування Фінансового департаменту, за її згодою, було переведено на посаду начальникаУправління бюджетування та планування Фінансового департаменту, з робочим місцем у м.Києві , зі збереженням попереднього посадового окладу. (витяг з наказу №104/1-п від 17.03.2014 року, підстава: заява ОСОБА_6Ю.).

Відповідно до штатного розпису начальнику управління бюджетування та планування встановлено посадовий оклад в розмірі 10 297 грн. та індивідуальну надбавку в розмірі 4 413 грн.

Судом також встановлено, що 01 жовтня 2014 року між ПАТ «Всеукраїнський ОСОБА_4», як роботодавцем, та ОСОБА_6, як працівником, було укладено трудовий договір, предметом якого є те, що працівник приймається на роботу до Роботодавця на посаду начальника Управління бюджетування та планування для виконання роботи, обумовленої цим Договором та посадовою інструкцією (п.п.1.1 Договору).

На підставі цього Договору виникають трудові відносини між працівником і Роботодавцем (п.п.1.2 Договору).

Відповідно до п.п.4.1, 4.2 Договору за виконання обовязків за цим Договором Працівникові встановлюється та виплачується щомісячно в порядку, встановленому внутрішніми документами Роботодавця заробітна плата в національній валюті України в розмірі 14 710 грн. до оподаткування.

Працівнику повинно бути нарахована та виплачена 21 листопада 2014 року додаткова заробітна плата в розмірі 73 550 грн.

Крім того, пунктом 6.1 Договору зазначено, що Договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами і діє протягом невизначеного строку.

Відповідно до п.6.10 Договору цей Договір є підставою для видання наказу про прийняття працівника на роботу.

Судом також встановлено, що наказ на підставі зазначеного трудового договору від 01.10.2014 року роботодавцем не видавався, при цьому, на переконання суду, відсутність факту видання такого наказу може свідчити про невиконання роботодавцем своїх зобовязань за укладеним ним із працівником трудовим договором, при цьому, судом відзначається, що відповідач виконувала свою роботу на підставі трудового договору, оформленого відповідними наказами про прийняття на роботу та про переведення (витяг з наказу ПАТ «ВіЕйБі Банк» від 25.05.2011 року №584-п (про прийняття на роботу), витяг з наказу №128-п від 16.02.2012 року (про переведення), витяг з наказу №45-п від 01.02.2013 року (про переведення), витяг з наказу №104/1-п від 17.03.2014 року (про переведення).

Разом з тим, згідно ч.4 ст.24 КЗпП України в редакції від 16.09.2014 року, чинної на момент підписання трудового договору між сторонами 01.10.2014 року, трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказу чи розпорядження не було видано, але працівника фактично було допущено до роботи.

Тим самим, трудовий договір від 01.10.2014 року, укладений між сторонами, вважається укладеним, оскільки відповідач фактично була допущена до роботи на посаді начальника Управління бюджетування та планування фінансового департаменту, що позивачем не заперечується, та не спростовано під час судового розгляду справи з наданням суду належних доказів в порядку ст.60 ЦПК України.

З огляду на зазначене, судом не приймаються до уваги доводи представника позивача про те, що постановами НБУ встановлено ряд обмежень для ПАТ «ВіЕйБі Банк», в т.ч., постановою НБУ №631/БТ від 03.10.2014 року, Банку заборонено здійснювати виплати бонусів, премій та інших додаткових матеріальних винагород керівництву банку, з тих підстав, що відповідач не відноситься до керівництва банку, а також не відноситься і до керівника структурного підрозділу, тим самим вищевказане обмеження щодо заборони здійснення виплати бонусів, премій та інших додаткових матеріальних витрат, - її не стосується.

Зазначене підтверджується також інформацією НБУ від 16.03.2016 року, наданою на запит відповідача ОСОБА_6, в якій зазначено, що до складу керівництва Банку згідно зі ст.42 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносяться голова, його заступники та члени ради банку, голова, його заступники та члени правління банку, головний бухгалтер, його заступники, керівники відокремлених підрозділів банку, та відповідно до складу керівників ПАТ «ВіЕйБі Банк» за станом на дату визнання Банку проблемним (03.10.2014 року, неплатоспроможним (20.11.2014 року) відповідач ОСОБА_6 не входила до складу керівників Банку.

Відповідно до ст.3 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю.

Частина 2 статті 3 цього Кодексу передбачає можливість установлення особливостей праці, тобто особливостей правового регулювання певних трудових відносин, надаючи окремим підприємствам, установам, організаціям право регулювати трудові відносини їхніми статутами, положеннями.

Статтею 9 КЗпП України закріплено норму, якою забороняється підприємству, установі, організації вводити до своїх внутрішніх нормативних актів умови, які погіршують становище працівників порівняно із законодавством про працю, в тому числі щодо оплати праці окремих категорій працівників, які визначаються відповідним законодавством і статутами підприємств, установ, організацій.

Аналогічні гарантії передбачені статтею 22 Закону України «Про оплату праці».

Питання про наслідки відступу від положень трудового законодавства при укладенні договорів про працю вичерпно вирішено у ст.9 КЗпП України, яка імперативно кваліфікує такі умови недійсними без необхідності визнання їх такими в судовому порядку.

Разом з тим у ч.1 ст.9-1 КЗпП України встановлюється право підприємства, установи, організації в межах своїх повноважень і за рахунок власних коштів встановлювати додаткові порівняно з законодавством трудові і соціально-побутові пільги для працівників.

Аналіз норми ст.9 КЗпП України разом з нормами статей 9-1, 44 цього Кодексу та іншими положеннями законодавства (статті 58, 62 Закону України «Про акціонерні товариства», ст.39 Закону України «Про банки і банківську діяльність») дає підстави для висновку про те, що встановлення підприємством, установою, організацією в межах своїх повноважень і за рахунок власних коштів у трудових договорах чи інших угодах додаткових, порівняно із законодавством, трудових чи соціально-побутових пільг для працівників, тобто тих, які покращують їх становище, не може бути приводом для визнання таких умов недійсними.

Враховуючи, що згідно зі ст.21 КЗпП України предметом трудового договору (контракту) є праця (трудова функція) особи, яка є об'єктом саме трудових правовідносин, які повною мірою врегульовані трудовим законодавством (зокрема, статтями 3, 7, 9, 9-1, 44 КЗпП України), положення ЦК України щодо умов дійсності правочину та правових наслідків недійсності правочину не підлягають застосуванню для регулювання суспільних відносин, які виникають у зв'язку з укладенням трудового договору (контракту).

З огляду на зазначене вище, судом не приймаються до уваги з підстав відсутності доказів та аргументацій зі сторони позивача, твердження представника позивача про те, що укладений між сторонами 01.10.2014 року трудовий договір, не є таким у розумінні трудового законодавства, у звязку з чим є підстави для визнання його недійсним, оскільки сторонами недодержано в момент вчинення правочину вимог, встановлених ч.5 ст.203 ЦК України, а саме: правочин не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, та, крім зазначеного вище, судом відзначається, що згідно умов трудового договору від 01.10.2014 року відповідач виконувала свої трудові обовязки та отримувала основну заробітну плату, що не спростовано також представником позивача під час судового розгляду справи, на підставі чого трудовий договір був спрямований на реальне настання правових наслідків, позивачем не надано відповідно до положень ст.60 ЦПК України доказів того, що укладаючи вказаний трудовий договір, його сторони заздалегідь знали про те, що він не буде виконаним.

Більш того, укладений договір не є цивільним правочином в розумінні положень ст..202 ЦК України, на який поширюються передбачені нормами статей 203, 215 ЦК України загальні вимоги щодо чинності правочину, та який, в свою чергу, може бути визнаний недійсним з підстав, передбачених ЦК України.

Таким чином, враховуючи наявність між сторонами договору трудових правовідносин, які регулюються нормами трудового й спеціального законодавства, та факт укладення цього договору саме у зв'язку з існуванням трудових правовідносин, суд дійшов до висновку про те, що укладений 01.10.2014 року між ПАТ «ВіЕйБі Банк» та ОСОБА_6 договір не є правочином у розумінні статті 202 ЦК України, на який поширюються передбачені нормами статей 203, 215 цього Кодексу загальні вимоги щодо чинності правочину та який може бути визнаний недійсним із передбачених ЦК України підстав із застосуванням наслідків недійсності правочину.

З огляду на викладене вище, виходячи з положень ст.ст.10, 11, 60 ЦПК України, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності, суд приходить до висновку, що заявлені позивачем ПАТ «ВйЕйБі Банк» позовні вимоги до відповідача ОСОБА_6 про визнання недійсним трудового договору від 01.10.2014 року, укладеного між ПАТ «ВіЕйБі Банк» та ОСОБА_6 не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду справи, що є підставою для відмови в задоволенні позову.

Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, з огляду на залишення позовних вимог позивача без задоволення, понесені позивачем ПАТ «ВіЕйБі Банк» судові витрати по справі, які складаються з судового збору, не підлягають стягненню з відповідача ОСОБА_6

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст.3, 4, 10, 11, 15, 57-59, 60, 88, 212, 213-215, 218 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський ОСОБА_4» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про визнання недійсним трудового договору від 01 жовтня 2014 року, укладеного між публічним акціонерним товариством «Всеукраїнський ОСОБА_4» та ОСОБА_6, - залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Кіровоградської області через Ленінський районний суд м. Кіровограда шляхом подачі протягом десяти днів з дня його проголошення апеляційної скарги.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Ленінського районного суду

м. Кіровограда Л.А. Іванова