Справа № 604/565/16-ц
Провадження № 2/604/268/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2016 року

Підволочиський районний суд Тернопільської області в складі:

головуючої судді Кузьменко І.О.,

за участю секретаря судового засідання Козак І.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Підволочиськ цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - служба у справах дітей Підволочиської районної державної адміністрації про надання дозволу на тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України та відкриття візи для тимчасового виїзду за межі України без згоди батька, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася із позовом до відповідача про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, за межі України в країни Шенгенської зони кордон без дозволу батька з метою оздоровлення та відпочинку в період з 01 липня 2016 року по 01 вересня 2017 року у супроводі матері ОСОБА_1. Свої вимоги обгрунтовує наступним: з 07 вересня 2013 року по 05 березня 2015 року вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, від якого вони мають спільну дитину сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 З моменту народження син ОСОБА_3 проживає із позивачем у будинку №5 по вул. Партизанській у смт. Підволочиськ. Вона його матеріально утримує та піклується про його розвиток. Разом з тим, відповідач не приймає участі у вихованні сина, не спілкується з ним, чинить перешкоди у виїзді за межі України для покращення здоровя дитини. Необхідність виїзду сина ОСОБА_3 за кордон з метою відпочинку та оздоровлення позивач обгрунтовує тим, що її син часто хворіє застудними захворюваннями, систематичні гострі распіраторні захворювання суттєво знизили його імунітет. Для лікування та профілактики цих захворювань згідно рекомендацій лікарів необхідний періодичний відпочинок на морі, зміна кліматичних умов. Окрім цього, мати позивача впродовж останніх десяти років проживає у республіці Італія та має можливість забезпечити її перебування та сина за межами України.

Посилаючись на вказані обставини, позивач просить:

- надати дозвіл на тимчасовий виїзд малолітньої дитини ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 за межі України у країни Шенгенської зони і Європейського Союзу, Йорданії, Тунісу, ОАЕ, Тайланду, Білорусії, Болгарії, Чорногорії, Хорватії, Туреччини, Греції, Словенії з метою оздоровлення та відпочинку в період з 01 липня 2016 року по 01 вересня 2017 року без згоди батька ОСОБА_2 у супроводі матері ОСОБА_1;

- надати дозвіл на відкриття візи для тимчасового виїзду за межі України малолітнього ОСОБА_5 у вищезазначені країни, без дозволу батька.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позов підтримала і пояснила: її син часто хворіє на простудні захворювання, у нього слабкий імунітет і тому по рекомендації лікаря дитину необхідно везти на лікування за кордон, а саме у Італію, де працює її мати. Саме її мати повинна оплатити їй та дитині проїзд, утримання у Італії та проживання у будинку господарів, у яких вона працює. До моря вона буде возити дитину на автомашині господарів будинку у Італії.

Представник позивача ОСОБА_6 позов підтримала і пояснила, що виїзд дитини до Італії забезпечить право дитини на вільне пересування та лікування від хвороб і сприятиме її оздоровленню.

Відповідач ОСОБА_2 позов заперечив і пояснив: він вважає, що позивачка вивезе дитину з України і він ніколи не побачить сина, адже вона просить про дозвіл на вивезення у цілий ряд країн і він не знатиме, де знаходиться дитина. Крім того, він неодноразово пропонував позивачці поїхати разом із дитиною на оздоровлення у оздоровчі місця України, однак домовленості вони не досягли.

Представник третьої особи служби у справах дітей Підволочиської РДА ОСОБА_7 позов підтримала і пояснила, що на розгляді комісії лікар-педіатр вказала, що маленька дитина сторін взмозі подолати далеку поїздку до Італії.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі.

Від шлюбу мають малолітню дитину сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, який проживає разом із позивачем.

Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Водночас фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України.

Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені Постановою КМУ від 27.01.1995 р. №57 із змінами і доповненнями, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Стаття 153 СК за своїм змістом відповідає статтям 9, 10 Конвенції про права дитини, яка передбачає, що держави-учасники поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить інтересам дитини.

Статтею 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

При розгляді даної цивільної справи позивачем не надано доказів, за яких суд мав би можливість дійти висновку, що дитина потребує короткочасного виїзду за кордон, її перебування за кордоном облаштоване та гарантоване позивачем (призначення курсу лікування за кордоном, придбання в туристичній фірмі туру на відпочинок, запрошення на виїзд іншим членом сім'ї, не надано і доказів наявності у позивачки коштів, достатніх для оплати переїзду її та дитини за кордон, оплату умов проживання протягом певного терміну під час перебування за кордоном, та повернення до України.

Твердження позивачки про оплату проїзду, проживання, надання помешкання її матір'ю, суд оцінює критично, оскільки вони не підтверджені жодним доказом. Надання копії паспорту гр.-ки ОСОБА_8 не підтверджує вищевказаних тверджень позивачки;

- у довідці дільничного педіатра ОСОБА_9 вказано лише про те, що дитина часто хворіє респіраторними інфекціями верхніх дихальних шляхів і йому рекомендоване санаторно-курортне лікування. Із цього не слідує, що дитині необхідне лікування у місті Падуя, про що вказала позивачка і не доведено суду, що покращення здоров'я дитини неможливе у межах України.

Крім того, суд зауважує на ту обставину, що вимога про надання дозволу на виїзди за межі України малолітній дитині до ряду вказаних у позові країн, таких як країни Шенгенської зони і Європейського Союзу, Йорданії, Тунісу, ОАЕ, Тайланду, Білорусії, Болгарії, Чорногорії, Хорватії, Туреччини, Греції, Словенії, чинним законодавством не передбачено надання дозволу на тимчасові виїзди дитини без дозволу батька/матері - без визначення конкретної держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у такій державі окремо. Позивачкою було визначено лише загальний довгостроковий період, на який вона просить надати дозвіл на виїзд дитини за кордон у її супроводі без згоди батька та перелік таких країн.

Надання за рішенням суду дозволу на майбутній виїзд дитини за межі України до досягнення нею шістнадцятирічного віку та без згоди батька фактично надає позивачці право на виїзд з дитиною з України на інше постійне місце проживання. Таке суперечить вищевказаним нормам матеріального права, змісту положень ст.ст. 141, 157 СК України, які визначають рівність прав і обов'язків батьків відносно виховання дитини.

Суд прийшов до висновку про необгрунтованість доводів позивачки, що надання рішенням суду дозволу на виїзд дитини за кордон (без зазначення умов проживання, можливості оздоровлення) відповідатиме інтересам малолітньої дитини, а тому у задоволенні позову слід відмовити за безпідставністю.

Дане рішення не позбавляє позивача права заявляти вимоги про надання дозволу за рішенням суду на виїзд дитини за кордон із наведенням обгрунтування такого виїзду.

Висновком органу опіки, піклування Підволочиської районної державної адміністрації від 04.07.2016 р. визначено про доцільність надання дозволу неповнолітньому ОСОБА_5 на тимчасовий виїзд за межі України без згоди батька. Однак такий висновок сам по собі не може дати підстави суду для задоволення позову, виходячи із вищенаведених обставин.

На підставі викладеного, ст. 313 ЦК України, ст. ст. 141, 155, 157 СК України, Закону України Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України, керуючись ст. ст. 3,4, 10, 14, 57, 60, 212-215 ЦПК України, суд-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 на надання дозволу на тимчасовий виїзд малолітньої дитини ОСОБА_5 за межі України у країни Шенгенської зони і Європейського Союзу, Йорданії, Тунісу, ОАЕ, Тайланду, Білорусії, Болгарії, Чорногорії, Хорватії, Туреччини, Греції, Словенії з метою оздоровлення та відпочинку в період з 01 липня 2016 року по 01 вересня 2017 року без згоди батька ОСОБА_2 у супроводі матері ОСОБА_1 та відкриття візи для тимчасового виїзду за межі України у зазначені країни без згоди батька - відмовити за безпідставністю.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Тернопільської області через Підволочиський районний суд протягом 10-ти днів з дня отримання копії повного тексту рішення.

Дата складення повного тексту рішення суду 15 липня 2016 року.

Суддя - підпис

З оригіналом згідно:

Суддя І.О. Кузьменко