АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 760/1875/16-ц Головуючий у 1 - й інстанції: Шевченко Л.В.
№ апеляційного провадження: Доповідач - Ратнікова В.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 листопада 2016 року колегія суддів Судової палати в цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі :

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Соколової В.В.

- Борисової О.В.

при секретарі - Куркіній І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_3 на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 16 серпня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до Приватного акціонерного товариства «Український інститут із проектування і розвитку інформаційно - комунікаційної інфраструктури «Дніпрозв'язок», ОСОБА_3, третя особа ОСОБА_6 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо- транспортної пригоди, -

в с т а н о в и л а :

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 16 серпня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_4 до Приватного акціонерного товариства «Український інститут із проектування і розвитку інформаційно - комунікаційної інфраструктури «Дніпрозв'язок», ОСОБА_3, третя особа ОСОБА_6 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо - транспортної пригоди задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 матеріальну шкоду в розмірі 107 513,31 грн..

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 у відшкодування судових витрат 1 075,13 грн..

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, відповідач ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 16 серпня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Апеляційну скаргу обґрунтовував тим, що оскаржуване рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, при неповному з'ясування фактичних обставин справи. Судом не було достовірно з'ясовано природу існуючих між ПрАТ «Український інститут із проектування і розвитку інформаційно - комунікаційної інфраструктури «Дніпрозв'язок» та ОСОБА_3 правовідносин, а саме, що останній фактично перебував в трудових відносинах з товариством. Посилався на те, що при виконанні своїх службових обов'язків постійно працював за графіком з 09:00 години до 17:00 години, а за потреби, при термінових викликах, працював до 20:00 години. В день, коли сталася дорожньо- транспортна пригода, він також виконував свої службові обов'язки, а саме: відвозив співробітницю ПрАТ «Український інститут із проектування і розвитку інформаційно - комунікаційної інфраструктури «Дніпрозв'язок» по службовим справам. Вказав, що після дорожньо- транспортної пригоди під психологічним тиском з боку представника ПрАТ «Український інститут із проектування і розвитку інформаційно - комунікаційної інфраструктури «Дніпрозв'язок», він підписав нову редакцію договору з роботодавцем, який за своєю природою є цивільно - правовим, хоча фактично завжди перебував у трудових відносинах з товариством. Суд не врахував, що постановою Апеляційного суду м. Києва у справі про притягнення його до адміністративної відповідальності, яка набрала законної сили, було встановлено факт виконання ним в момент події своїх службових обов'язків. Неповне з'ясування судом першої інстанції фактичних обставин справи призвело до неправильного застосування норм матеріального права та помилкового покладення на нього відповідальності за завдану ОСОБА_4 матеріальну шкоду.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_3ОСОБА_5 повністю підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Представник позивача ОСОБА_4 ОСОБА_8 в судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечував, посилаючись на те, що рішення суду першої інстанції ухвалене з дотриманням вимог закону, а доводи апеляційної скарги є безпідставними.

Представники відповідача Приватного акціонерного товариства «Український інститут із проектування і розвитку інформаційно - комунікаційної інфраструктури «Дніпрозв'язок» ОСОБА_9 та ОСОБА_10 в судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечували, посилаючись на те, що рішення суду першої інстанції ухвалене з дотриманням вимог закону, а доводи апеляційної скарги є безпідставними.

Третя особа ОСОБА_6 в судове засідання не з'явилася, про день та час слухання справи судом повідомлялася у встановленому законом порядку, а тому, колегія суддів вважає можливим розглядати справу у її відсутність.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 01 жовтня 2014 року між Приватним акціонерним товариством «Український інститут із проектування і розвитку інформаційно-комунікаційної інфраструктури «Дніпрозв'язок» та ОСОБА_3 було укладено Договір про надання послуг № 77/2014-ц, відповідно до умов якого ОСОБА_3 зобов'язався особисто надати послуги з керування легковим транспортним автомобілем, належним Приватному акціонерному товариству «Український інститут із проектування і розвитку інформаційно-комунікаційної інфраструктури «Дніпрозв'язок», а товариство зобов'язалося прийняти та оплатити надані послуги в порядку, в строки та на умовах, визначених договором.

Приватному акціонерному товариству «Український інститут із проектування і розвитку інформаційно-комунікаційної інфраструктури «Дніпрозв'язок» на праві власності належить автомобіль НОМЕР_1, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_7 від 09.03.2005 року.

18 грудня 2014 року відбулася дорожньо - транспортна пригода за участі автомобіля НОМЕР_1, під керуванням ОСОБА_3, та автомобіля НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_4.

Власником автомобіля НОМЕР_2 є третя особа ОСОБА_6, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_8.

Керування даним транспортним засобом в момент дорожньо - транспортної пригоди ОСОБА_4 здійснював на підставі документів, що передбачені пунктом 2.2 Правил дорожнього руху України (посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії та реєстраційний документ на транспортний засіб).

Постановою Апеляційного суду м. Києва від 06 травня 2015 року водія ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП, а саме в порушенні вимог Правил дорожнього руху (пункту 8.7.3.), шляхом здійснення в'їзду на регульоване перехрестя на заборонений (червоний) сигнал світлофора, внаслідок чого відбулося зіткнення з іншим транспортним засобом - автомобілем НОМЕР_2, що призвело до механічного пошкодження останнього.

Згідно з актом виконаних робіт № Н4241032 ТОВ «Атлант-М Дніпровська» від 03 лютого 2015 року, вартість витрат на ремонт транспортного засобу «Volkswagen Touareg», д/н НОМЕР_3, склала 157 513, 31 грн..

Квитанцією № НОМЕР_4 від 26 грудня 2014 року на суму 43 000,00 грн. та № НОМЕР_5 від 03 лютого 2015 року на суму 114 513,31 грн. підтверджується, що ОСОБА_4 вартість відновлювального ремонту автомобіля НОМЕР_6 була оплачена в повному обсязі.

Страховиком транспортного засобу «Volkswagen Touareg», д.н.з. НОМЕР_3 Приватним акціонерним товариством «Страхове товариство «Іллічівське», у зв'язку з дорожньо - транспортною пригодою та пошкодженням автомобіля, в жовтні 2015 року було виплачено страхове відшкодування у розмірі 50 000,00 грн..

Звертаючись до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Український інститут із проектування і розвитку інформаційно - комунікаційної інфраструктури «Дніпрозв'язок» та ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо - транспортної пригоди, позивач ОСОБА_4 посилався на те, що завдана йому внаслідок винних дій ОСОБА_3 матеріальна шкода в розмірі 109 193,31 грн. підлягає відшкодуванню відповідачами солідарно, так як дорожньо - транспортна пригода відбулася під час виконання відповідачем ОСОБА_3 своїх службових обов'язків на підставі цивільно - правового договору з Приватним акціонерним товариством «Український інститут із проектування і розвитку інформаційно - комунікаційної інфраструктури «Дніпрозв'язок».

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4 частково та, стягуючи на його користь з ОСОБА_3 у відшкодування матеріальної шкоди 107 513,31 грн., суд першої інстанції виходив з того, що позивачем доведено факт заподіяння йому матеріальної шкоди з вини відповідача ОСОБА_3, проте, не доведено існування спільного обов'язку відповідачів по відшкодуванню такої шкоди та виконання водієм під час ДТП своїх службових обов'язків, а тому позовні вимоги щодо солідарного стягнення не підлягають задоволенню.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду першої інстанції зроблений на підставі повного та об'єктивного дослідження наявних в матеріалах справи доказів та в повній мірі відповідає вимогам закону, а доводи апеляційної скарги правильність висновків суду не спростовують, з наступних підстав.

Відповідно до статті 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

За правилом ст. 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

В пункті 4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» зазначено, що, обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

Відповідно до п. 13 цієї постанови, положення щодо захисту права власності поширюються також на осіб, які хоч і не є власниками, але володіють майном на праві господарського відання, оперативного управління або на іншій підставі, передбаченій законом чи договором (речове право), а тому такі особи також мають право вимагати відшкодування шкоди, завданої цьому майну. До таких осіб належить і особа, яка керувала транспортним засобом без доручення, але на підставі документів, визначених пунктом 2.1 Правил дорожнього руху України (посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії та реєстраційного документа на транспортний засіб).

Факт заподіяння механічних пошкоджень автомобілю НОМЕР_6 з вини ОСОБА_3 та наявність у ОСОБА_4 прав на отримання відшкодування понесених ним витрат на відновлення транспортного засобу підтверджуються матеріалами справи.

Будь-яких доказів на спростування вказаних обставин відповідачем ОСОБА_3 не було надано ні суду першої, ні суду апеляційної інстанції.

За таких обставин, враховуючи наявну в матеріалах справи постанову Апеляційного суду м. Києва від 06 травня 2015 року про визнання ОСОБА_3 винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП, приймаючи до уваги акт виконаних робіт від 03 лютого 2015 року на суму 157 5131 грн. та квитанції про оплату проведених робіт, що підтверджують факт понесення позивачем витрат на проведення відновлювального ремонту автомобіля, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність у ОСОБА_4 права на відшкодування шкоди за рахунок винної в заподіянні шкоди особи, в розмірі, що підтверджується поданим документами, за мінусом проведеної Приватним акціонерним товариством «Страхове товариство «Іллічівське» страхової виплати в розмірі 50 000,00 грн., в розмірі 107 513,31 грн..

Правильним також є висновок суду про відсутність підстав для солідарного стягнення 107 513,31 грн. матеріальної шкоди з відповідачів ОСОБА_3 до Приватного акціонерного товариства «Український інститут із проектування і розвитку інформаційно - комунікаційної інфраструктури «Дніпрозв'язок», з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 541 ЦК солідарний обов'язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов'язання.

Таким чином, законодавець визначив, що зобов'язання з множинністю осіб можуть мати солідарний характер, однак виключно у випадках, встановлених договором або законом.

Стаття 1190 ЦК передбачає, що особи, спільними діями або бездіяльністю яких було завдано шкоди, несуть солідарну відповідальність перед потерпілим. За заявою потерпілого суд може визначити відповідальність осіб, які спільно завдали шкоди, у частці відповідно до ступеня їхньої вини.

В пункті 8 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» зазначено, що, особи, які спільно завдали шкоди, тобто завдали неподільної шкоди взаємопов'язаними, сукупними діями, або діями з єдністю наміру, несуть солідарну відповідальність перед потерпілими.

Позивачем ОСОБА_4 не зазначено обставин чи норм законодавства, виходячи з яких, до правовідносин, що є предметом розгляду у даній справі, можуть бути застосовані положення ЦК України щодо солідарної відповідальності.

Укладеним між ПрАТ «Український інститут із проектування і розвитку інформаційно-комунікаційної інфраструктури «Дніпрозв'язок» та ОСОБА_3 Договором про надання послуг № 77/2014-ц також не було передбачено солідарної відповідальності замовника послуг та виконавця у випадку заподіяння шкоди третім особам.

Враховуючи вищевикладені положення закону та встановлені обставини справи, колегія суддів вважає вірним є висновок суду першої інстанції про те, що ПрАТ «Український інститут із проектування і розвитку інформаційно-комунікаційної інфраструктури «Дніпрозв'язок» та ОСОБА_3 не несуть перед ОСОБА_4 солідарного обов'язку по відшкодуванню завданої йому шкоди, оскільки така шкода була завдана за відсутності їх взаємопов'язаних сукупних дій та за відсутністю дій з єдністю наміру, а договірними відносинами між відповідачами також не передбачено солідарної відповідальності за завдану шкоду.

Стаття 1172 ЦК України визначає, що юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків.

Як зазначено в п. 6 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка керує транспортним засобом у зв'язку з виконанням своїх трудових (службових) обов'язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, якщо з нею укладено цивільно-правовий договір.

Таким чином, відповідальність за завдану шкоду покладається на юридичну особу у тому випадку, якщо безпосередній завдавач шкоди керував транспортним засобом, що спричинив дорожньо - транспортну пригоду, під час виконання своїх трудових (службових) обов'язків та на підставі трудового договору (контракту).

Як вбачається з укладеного між Приватним акціонерним товариством «Український інститут із проектування і розвитку інформаційно-комунікаційної інфраструктури «Дніпрозв'язок» та ОСОБА_3 Договору про надання послуг № 77/2014-ц, сторони погодили, що вищезазначений договір не є трудовим або будь-яким іншим договором про трудові правовідносини. Всі правовідносини, що виникають під час виконання сторонами умов цього договору, не регулюються законодавством України про працю (трудовим законодавством) та внутрішніми трудовими нормативно-правовими актами Приватного акціонерного товариства «Український інститут із проектування і розвитку інформаційно-комунікаційної інфраструктури «Дніпрозв'язок». Правовідносини, що виникають між сторонами при укладенні та виконанні договору, є правовідносинами з надання послуг відповідно до Глави 63 ЦК. ОСОБА_3 не є працівником або підрядником Приватного акціонерного товариства «Український інститут із проектування і розвитку інформаційно-комунікаційної інфраструктури «Дніпрозв'язок». (п. 1.3 договору)

Відповідно до 4.2. договору, Приватне акціонерне товариство «Український інститут із проектування і розвитку інформаційно-комунікаційної інфраструктури «Дніпрозв'язок» не відповідає за зобов'язання ОСОБА_3 за завдану ним шкоду, в тому числі третім особам та/або їхньому майну.

Згідно з пунктом 8.2. договору, графік надання ОСОБА_3 послуг за договором: 08:00 - 16:00, з понеділка до п'ятниці кожного тижня, крім святкових, вихідних або інших неробочих днів. Будь-яке користування ОСОБА_3 майном, наданим йому замовником на виконання ним умов цього договору, в день або час, не обумовлений графіком, передбаченим цим пунктом, забороняється та є неправомірним.

Стаття 21 КЗпП України визначає, що трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, дотримуючись внутрішнього трудового розпорядку, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Цивільно-правовий договір - це угода між організацією (підприємством, установою тощо) і громадянином на виконання останнім певної роботи, предметом якого є надання певного результату праці, але за цього виду договору не виникають трудові відносини, на які поширюється трудове законодавство.

За договором про надання послуг, укладеним між замовником та виконавцем, останній зобов'язується за винагороду виконувати для підприємства індивідуально визначену роботу. Основною ознакою, що відрізняє цивільно-правові відносини від трудових, є те, що трудовим законодавством регулюється процес трудової діяльності, її організація. За цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності залишається за його межами, метою договору є отримання певного матеріального результату.

За трудовим договором працівника приймають на роботу (посаду), включену до штату підприємства, для виконання певної роботи (певних функцій) за конкретною кваліфікацією, професією, посадою. Працівникові гарантується заробітна плата, встановлені трудовим законодавством гарантії, пільги, компенсації тощо.

При цьому за договором про надання послуг оплачується не процес праці, а її результати, котрі визначають після закінчення роботи і оформляють актами здавання-приймання виконаних робіт (наданих послуг), на підставі яких провадиться їх оплата. Договором також може бути передбачено попередню або поетапну оплату. У трудовій книжці не робиться запис про виконання роботи за цивільно-правовими договорами.

Отже, основною ознакою, яка відрізняє трудові відносини від цивільного - правових є те, що трудове законодавство регулює процес трудової діяльності, її організації, а за цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності залишається поза його межами, метою договору є отримання певного матеріального результату. Виконавець, на відміну від працівника, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, він сам організовує і виконує свою роботу, в межах та на умовах, що врегульовані укладеним між сторонами договором.

Так як укладеним між Приватним акціонерним товариством «Український інститут із проектування і розвитку інформаційно-комунікаційної інфраструктури «Дніпрозв'язок» та ОСОБА_3 Договором про надання послуг не було встановлено конкретних умов праці, робочого місця, де особа буде працювати, не зазначено про необхідність дотримуватися внутрішнього трудового розпорядку, встановленого адміністрацією підприємства, та вимог трудової дисципліни, а лише визначено графік надання послуг, правовідносини між відповідачами за своєю природою не є трудовими.

Враховуючи сукупний аналіз умов укладеного між відповідачами договору № 77/2014-ц, а також приймаючи до уваги, що дорожньо - транспортна пригода сталася о 16:10 год., тобто, після закінчення обумовленого договором часу надання ОСОБА_3 послуг з керування легковим автомобілем, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що на момент дорожньо - транспортної пригоди відповідач ОСОБА_3 не виконував службові обов'язки як водій Приватного акціонерного товариства «Український інститут із проектування і розвитку інформаційно-комунікаційної інфраструктури «Дніпрозв'язок», не перебував з товариством у трудових відносинах, а тому пред'явлені до Приватного акціонерного товариства «Український інститут із проектування і розвитку інформаційно-комунікаційної інфраструктури «Дніпрозв'язок» позовні вимоги про відшкодування шкоди не ґрунтуються на вимогах закону та не підлягають задоволенню.

Доводи апеляційної скарги про те, що пред'явлений відповідачем до суду Договір про надання послуг № 77/2014-ц від 01 жовтня 2014 року був підписаний вже після настання дорожньо - транспортної пригоди, з метою сприяти уникненню Приватним акціонерним товариством «Український інститут із проектування і розвитку інформаційно-комунікаційної інфраструктури «Дніпрозв'язок» відповідальності за завдану ОСОБА_3 матеріальну шкоду, в той час як фактично відповідачі перебували в трудових правовідносинах, колегія суддів вважає безпідставними, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За правилами ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Частина 4 цієї статті визначає, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Розпорядившись своїми процесуальними правами на власний розсуд, ОСОБА_3 не надав суду жодних належних доказів на підтвердження своїх посилань на те, що на момент дорожньо - транспортної пригоди 18 грудня 2014 року о 16:00 год. він фактично перебував у трудових правовідносинах з Приватним акціонерним товариством «Український інститут із проектування і розвитку інформаційно-комунікаційної інфраструктури «Дніпрозв'язок» та виконував свої службові обов'язки.

Поданий представником відповідача Договір про повну матеріальну відповідальність, в якому ОСОБА_3 зазначений як працівник, а ПрАТ «Український інститут із проектування і розвитку інформаційно-комунікаційної інфраструктури «Дніпрозв'язок» як роботодавець, був укладений 26 серпня 2014 року, тобто, до підписання Договору про надання послуг № 77/2014-ц від 01 жовтня 2014 року, а тому не спростовує висновків суду про те, що з 01 жовтня 2014 року відносини між сторонами були не трудовими, а цивільно - правовими.

Надана суду представником ОСОБА_3 довідка форми ОК - 5 також не свідчить про перебування ОСОБА_3 та Приватного акціонерного товариства «Український інститут із проектування і розвитку інформаційно-комунікаційної інфраструктури «Дніпрозв'язок» в трудових взаємовідносинах, так як, відповідно до ст. 4 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" платниками єдиного внеску є, зокрема, підприємства, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами.

З огляду на вказане, зазначення в довідці форми ОК -5 на ім'я ОСОБА_3 в якості страхувальника Приватного акціонерного товариства «Український інститут із проектування і розвитку інформаційно-комунікаційної інфраструктури «Дніпрозв'язок» свідчить лише про сплату підприємством єдиного внеску за застраховану особу - ОСОБА_3, праця якого використовується на підставі цивільно - правового договору.

Твердження апелянта про те, що постановою Апеляційного суду м. Києва від 06 травня 2015 року був встановлений факт того, що на момент події ОСОБА_3 виконував свої службові обов'язки, а саме: відвозив по службовим справам співробітницю Приватного акціонерного товариства «Український інститут із проектування і розвитку інформаційно-комунікаційної інфраструктури «Дніпрозв'язок» ОСОБА_12, спростовуються матеріалами справи, так як зі змісту вищевказаної постанови вбачається, що суд не встановлював відповідного факту, а просто зазначив про те, що свідок ОСОБА_12 та ОСОБА_3 перебувають в дружніх та робочих стосунках.

Таке посилання Апеляційного суду м. Києва узгоджується також з іншими матеріалами цієї цивільної справи, з яких вбачається, що ОСОБА_3 надавав Приватному акціонерному товариству «Український інститут із проектування і розвитку інформаційно-комунікаційної інфраструктури «Дніпрозв'язок» послуги з керування транспортним засобом, тобто, був пов'язаний робочими стосунками з ОСОБА_12, проте в загальному, а не безпосередньо в момент події, як безпідставно зазначає апелянт.

Твердження апеляційної скарги про те, що суд неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, колегія суддів вважає безпідставними, так як суд першої інстанції в повному обсязі дослідив надані сторонами докази та дав їм вірну правову оцінку.

Інші доводи апеляційної скарги правильність висновків суду першої інстанції також не спростовують.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, постановлене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому правові підстави для задоволення апеляційної скарги відповідача ОСОБА_3 відсутні.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 16 серпня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Судді: