АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Головуючий у 1 інстанції - Маринченко М.М.
справа № 756/7405/16-ц
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 жовтня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Соколової В.В.

при секретарі: Куркіній І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 08 липня 2016 року про відмову у задоволенні скарги у справі за скаргою ОСОБА_1, заінтересована особа: ОСОБА_2 про визнання неправомірною бездіяльністі начальника Оболонського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві щодо відмови у знятті арешту з майна,-

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із скаргою, в якій просив визнати неправомірною бездіяльність начальника Оболонського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві ОСОБА_3 щодо відмови у знятті арешту з належного йому на праві власності майна, який був накладений постановою АК 288613, 70/9 від 11.02.2008 року державного виконавця в Оболонському районі м. Києва, а також зняти арешт, накладений постановою АК 288613, 70/9 від 11.02.2008 року державного виконавця ВДВС в Оболонькому районі м. Києва, з усього належного йому на праві власності майна, в тому числі з квартири АДРЕСА_1.

Свою скаргу ОСОБА_1 обґрунтовував тим, що постановою Оболонського районного суду м. Києва від 21.03.2002 року з нього на користь ОСОБА_4 було стягнуто аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку щомісячно, починаючи з 13.03.2002 року і до його повноліття. На виконання цієї постанови Оболонським районним судом м. Києва було видано виконавчий лист, який був поданий ОСОБА_4 на виконання до Оболонського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва.

Постановою АК 288613, 70/9 від 11.02.2008 року державного виконавця ВДВС в Оболонському районі м. Києва було накладено арешт на все майно ОСОБА_1, в т.ч. на належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1.

В порушення вимог ч.4 ст.57 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець не повідомила ОСОБА_1 про накладення арешту на його майно та не надіслала йому копію постанови про це. Про арешт квартири ОСОБА_1 дізнався лише 10.05.2016 року, коли отримав інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Одразу ж після цього він звернувся до начальника Оболонського районного ВДВС ГТУЮ у місті Києві з заявою про зняття арешту з майна. Однак, листом від 27.05.2016 року ОСОБА_1 в цьому було відмовлено з посиланням на те, що на даний час виконавчі провадження щодо нього на виконанні у Оболонському районному ВДВС ГТУЮ у місті Києві не перебувають.

Відмову начальника Оболонського районного ВДВС ГТУЮ у місті Києві у знятті арешту з майна ОСОБА_1 вважає незаконною, оскільки ч.1 ст.50 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що в разі закінчення виконавчого провадження арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення. Закриваючи виконавче провадження щодо стягнення аліментів з ОСОБА_1 державний виконавець не виконав цих вимог закону, хоча будь-якої заборгованості по аліментам у скаржника не було.

Вказує, що на момент подачі скарги ОСОБА_1 не мав заборгованості по аліментам, а тому будь-яких законних підстав для арешту його майна не існувало.

Зазначає, що вказаний арешт накладений на майно порушує його права як власника цього майна, гарантовані ст.41 Конституції України та ст.317 ЦК України.

Також ОСОБА_1 в обґрунтування своєї скарги зазначив, що відповідно до ч.3 ст.60 Закону України «Про виконавче провадження» з майна боржника може бути знято арешт за постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, якщо виявлено порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом.

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 08.07.2016 року у задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з даною ухвалою суду першої інстанції ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив скасувати ухвалу суду та постановити нову, якою його скаргу задовольнити.

При цьому апелянт зазначав, що в порушення вимог ч.4 ст.57 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець не повідомив його про накладення арешту на його майно та не надіслав копію постанови про це.

Посилаючись на ст.74 Закону України «Про виконавче провадження» апелянт зазначив, що звернення стягнення на майно може мати місце лише при наявності заборгованості із сплати аліментів понад три місяці, а у нього у немає заборгованості із сплати аліментів, що підтверджується постановою державного виконавця Дарницького РУЮ у м. Києві Білан Ю.С. від 04.12.2015 року, а також квитанціями про сплату аліментів від 16.05.2016 року, 07.07.2016 року та від 01.08.2016 року на суму відповідно 4000 грн., 1000 грн. та 11500 грн.

Вказував, що до 28.09.2015 року він працював в КП «Київський метрополітен», звідки був вимушений звільнитися у зв'язку з поганим станом здоров'я. З його заробітної плати постійно здійснювалося відрахування аліментів.

Він добровільно сплачує аліменти, розмір яких визначається ним самостійно, виходячи з положень ч.2 ст.182 та ст.195 СК України.

Зазначав, що йому не відомо де знаходиться виконавчий лист щодо стягнення з нього аліментів.

Також посилаючись на ч.6 ст.52 Закону України «Про виконавче провадження» апелянт вказував, що стягнення на майно боржника звертається в розмірі і обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом. У нього ніколи не було заборгованості по сплаті аліментів в сумі, що є співмірною з вартістю всього його майна, зокрема, з вартістю належної йому на праві власності квартири. Немає у нього такої заборгованості і на теперішній час.

ОСОБА_1 в судовому засіданні апеляційного суду доводи апеляційної скарги підтримав та просив її задовольнити.

Стягувач ОСОБА_2 проти задоволення апеляційної скарги заперечувала.

Представник Оболонського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві в судове засідання не з'явився, про день і час розгляду справи був повідомлений належним чином, а тому колегія суддів вважає можливим розглядати справу у його відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, з'ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.383 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Частиною 3 ст.387 ЦПК України визначено, що якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби і права чи свободи заявника не було порушено, суд постановлює ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Постановою Оболонського районного суду м. Києва від 21.03.2002 року по справі № 2-1676/2002 з ОСОБА_1 користь ОСОБА_4 стягнуто аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку ОСОБА_1 щомісячно, починаючи з 13.03.2002 року і до повноліття дитини.

З матеріалів справи вбачається, що постанову суду було направлено на виконання до ВДВС Оболонського РУЮ у м. Києві.

Постановою державного виконавця ВДВС в Оболонському районі м. Києва Полесі К.В. серії АК №288611 від 11.02.2008 року при примусовому виконанні виконавчого листа №2-1676, виданого 21.03.2002 року Оболонським районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_1 користь ОСОБА_4 аліментів в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку до повноліття дитини накладено арешт на все майно, що належить ОСОБА_1

З інформаційної довідки №58744281 від 10.05.2016 року з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна вбачається, що на все майно ОСОБА_1 накладеного арешт згідно постанови ВДВС Оболонського РУЮ у м. Києві АК 288613, 70/9, від 11.02.2008 року.

Судом встановлено, що виконавчий документ про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 аліментів в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку до повноліття дитини у зв'язку з тим, що боржник почав працювати в КП «Київський метрополітен», було направлено за належністю на виконання до ВДВС Дарницького РУЮ у м. Києві.

Постановою головного державного виконавця ВДВС Дарницького РУЮ у м. Києві Білан Ю.С. від 04.12.2015 року виконавче провадження з виконання виконавчого листа №2-1676, виданого 21.03.2002 року Оболонським районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_1 користь ОСОБА_4 аліментів в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку до повноліття дитини закінчено на підставі п.10 ст.49 Закону України «Про виконавче провадження» (направлення виконавчого документа за належністю до іншого відділу державної виконавчої служби).

Відповідно до вказаної вище постанови боржник ОСОБА_1 згідно наказу від 28.09.2015 року звільнився з КП «Київський метрополітен», заборгованості по виплаті аліментів немає. Згідно виконавчого листа боржник мешкає за адресою: АДРЕСА_1, що за територіальністю відноситься до ВДВС Оболонського РУЮ у м. Києві.

Як вбачається з відповіді начальника Оболонського РВ ДВС м. Києва Головного територіального управління юстиції в м. Києві від 27.05.2016 року ОСОБА_3, на даний час у відділі на виконанні виконавчі провадження щодо боржника ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) не перебувають. А тому ВДВС Оболонського РУЮ у м.Києві не має правових підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 про зняття арешту з майна.

Відповідно до п. 9.9 Порядку роботи з документами в органах державної виконавчої служби, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 2274/5 від 25.12.2008 року, строк зберігання затверджених виконавчих проваджень, переданих на зберігання, становить три роки, крім виконавчих проваджень, завершених за постановами про накладання адміністративного стягнення, строк зберігання яких становить один рік.

Згідно з п.9.10 цього Порядку виконавчі провадження, строки зберігання яких закінчилися, підлягають знищенню.

Частиною 2 ст.19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.3 ст.60 Закону України «Про виконавче провадження» з майна боржника може бути знято арешт за постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, якщо виявлено порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом.

В матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б свідчили про порушення вимог Закону України «Про виконавче провадження» державним виконавцем ВДВС в Оболонському районі м. Києві Полесею К.В. при винесенні постанови серії АК №288611 від 11.02.2008 року про накладення арешту на все майно, що належить ОСОБА_1 при примусовому виконанні виконавчого листа №2-1676, виданого 21.03.2002 року Оболонським районним судом м. Києва, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 аліментів в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку до повноліття дитини. Не надав таких доказів в судовому засіданні апеляційному суду і апелянт.

За таких умов у начальника Оболонського РВ ДВС м. Києва Головного територіального управління юстиції в м. Києві ОСОБА_3 не було законних підстав для зняття арешту накладеного на майно апелянта, на підставі постанови серії АК №288611 від 11.02.2008 року.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність правових підстав для задоволення скарги ОСОБА_1 в частині відмови у задоволенні вимог про визнання неправомірною бездіяльність начальника Оболонського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві ОСОБА_3щодо відмови у знятті арешту з належного боржнику на праві власності майна.

Разом з тим, відмовляючи ОСОБА_1 у задоволенні його скарги про зняття арешту з усього належного йому на праві власності майна суд першої інстанції виходив з того, що примусове виконання виконавчого документа про стягнення з боржника аліментів на утримання дитини, з незалежних від стягувача причин відділом не здійснюється, при цьому боржник з 29.09.2015 року не працює. Розмір заборгованості за аліментами державним виконавцем відповідно до положень ст.195 СК України державними виконавцем не обчислювався. Та обставина, що виконавчий документ про стягнення з боржника аліментів не перебуває на виконанні в Оболонському РВ ДВС м. Києва Головного територіального управління юстиції в м. Києві не є підставою для зняття арешту з майна боржника, оскільки рішення про стягнення аліментів з боржника на даний час повністю не виконано, доказів відсутності заборгованості по сплаті аліментів боржником не надано.

Проте колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції в частині відмови ОСОБА_1 у задоволенні його вимог про зняття арешту з належного йому на праві власності майна, в тому числі з квартири АДРЕСА_1, накладеного постановою серії АК 288613, 70/9 від 11.02.2008 року державного виконавця в Оболонському районі м. Києва Полесі К.В., виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 41 Конституції України, п.2 ч.1 ст.3 та ст. 321 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом.

Пріоритетним об'єктом судового захисту є невід'ємні права громадянина, передусім право приватної власності, яке є непорушним.

Примусове виконання рішень судів в Україні покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України. Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначені у Законі України «Про виконавче провадження».

Згідно з ч.1 ст.52 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

Відповідно до ч.6 ст.52 Закону України «Про виконавче провадження» стягнення на майно боржника звертається в розмірі і обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження.

Положеннями частини 1 ст.57 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Відповідно до ч.2 ст.74 Закону України «Про виконавче провадження» у разі заборгованості із сплати аліментів понад три місяці стягнення може бути звернено на майно боржника.

З наданих апелянтом фіскальних чеків вбачається, що з моменту звільнення з роботи він сплачував аліменти 16.05.2016 року в розмірі 4000 грн., 07.07.2016 року в розмірі 1000 грн., 01.08.2016 року в розмірі 11500 грн., 08.09.2016 року в розмірі 1500, грн., 10.10.2016 року в розмірі 1500 грн.

Як пояснила в судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_1, аліменти ОСОБА_1 сплачуються їй добровільно в повному обсязі. Претензій щодо розміру сплачених аліментів вона не має.

Як вбачається з пояснень стягувача виконавчий документ з органів державної виконавчої служби їй не повертався. Після звільнення ОСОБА_1 з роботи у вересні 2015 року вона до органів державної виконавчої служби для примусового виконання рішення суду про стягнення на її користь аліментів не зверталася.

Оболонським районним відділом державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві не було надано доказів, які б свідчили про наявність у ОСОБА_1 заборгованості по сплаті аліментів, які були стягнуті з нього постановою Оболонського районного суду м. Києва від 21.03.2002 року по справі № 2-1676/2002 на користь ОСОБА_4 на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку ОСОБА_1 щомісячно, починаючи з 13.03.2002 року і до повноліття дитини.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що на теперішній час законних підстав для арешту належного праві власності апелянту майна, в тому числі і квартири АДРЕСА_1 немає, а тому ухвала Оболонського районного суду м. Києва від 08.07.2016 року в частині відмови ОСОБА_1 у задоволенні його вимог про зняття арешту з майна належного боржнику підлягає скасуванню з постановленням в цій частині нової ухвали про скасування арешту.

В решті ухвалу суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст.218, 303, 307, 312-315, 317 ЦПК України колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 08 липня 2016 року в частині відмови в задоволенні скарги ОСОБА_1 про зняття арешту з майна скасувати та постановити в цій частині нову ухвалу наступного змісту.

Скасувати арешт накладений постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби в Оболонському районі м. Києва від 11 лютого 2008 року Полесею КатериноюВікторівною про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження серія АК №288611 з квартири АДРЕСА_1, яка належить на праві власності ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1.

В решті ухвалу суду залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: