УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в складі:

Червинської М.Є., Мазур Л.М., Писаної Т.О.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання договору дарування житлового будинку із господарськими будівлями та спорудами та присадибної ділянки удаваним правочином, визнання договору дарування житлового будинку із господарським будівлями та спорудами та присадибної земельної ділянки таким, що укладений, як договір купівлі-продажу за касаційною скаргою ОСОБА_4, подану представником - ОСОБА_6, на рішення Пирятинського районного суду Полтавської області від 16 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 31 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2014 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_5 про визнання договору дарування житлового будинку та присадибної ділянки удаваним, таким, що укладений як договір купівлі-продажу.

Свої вимоги позивач мотивувала тим, що в період з 10 січня 1998 року по 23 грудня 2013 року вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. У жовтні 2004 року за спільні кошти ними було придбано недобудований житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами та присадибна земельна ділянка у АДРЕСА_1. При цьому позивач указувала, що оформленням усіх документів займався відповідач, оскільки вона перебувала у відпустці по догляду за малолітньою дитиною. Після розірвання шлюбу вони не досягли згоди щодо поділу майна, набутого за час шлюбу. У зв'язку із цим у листопаді 2014 року вона звернулась до суду з відповідним позовом. У ході розгляду спору про поділ спільного майна подружжя вона дізналась про те, що придбання спірного будинку та присадибної ділянки було оформлено ОСОБА_5 з продавцем ОСОБА_7 за договором дарування, а не за договором купівлі-продажу. З наведених підстав, позивач просила суд визнати зазначений договір дарування вищевказаного житлового будинку та присадибної земельної ділянки удаваним, таким, що укладений як договір купівлі-продажу.

Справа судами розглядалась неодноразово.

Останнім рішенням Пирятинського районного суду Полтавської області від 16 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 31 березня 2016 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі, поданій представником, ОСОБА_4 просить скасувати судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, законність оскаржуваних судових рішень рішення в межах касаційного оскарження, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Згідно з п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» за удаваним правочином (ст. 235 ЦК України) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст. 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

Так, суди виходили із того, що сторони договору визнали обставини відчуження будинку (ч. 4 ст. 174 ЦПК України), тому між сторонами відбувся не договір дарування квартири, а договір купівлі-продажу, і цей будинок був придбаний за спільні кошти ОСОБА_4 та ОСОБА_5, які є його співвласниками.

Разом з тим, відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Отже, позовна давність - це строк, протягом якого особа може реалізувати належне їй матеріальне право на отримання судового захисту порушеного цивільного права чи інтересу шляхом пред'явлення в належному порядку нею чи іншою уповноваженою особою позову до суду.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ст. 267 ЦК України).

Визначення початку відліку позовної давності міститься у ст. 261 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України за загальним правилом перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що позовна давність є строком пред'явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб'єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

При цьому як у випадку пред'явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред'явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Судами установлено, що ОСОБА_4 у листопаді 2014 року пред'явлено зазначений позов, яка довідалася або могла довідатися про порушення свого права з часу укладення оскаржуваного договору щодо придбання вищевказаного будинку - 18 жовтня 2004 року.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_4, з висновками якого погодився й апеляційний суд, обґрунтовано виходив із того, що позивач за захистом порушеного права звернулася до суду з пропущенням строку позовної давності (ст. ст. 256, 257 ЦК України), про застосування якої просив відповідач. Поважність причин пропущення вказаного строку позивачем суду надано не було.

Доводи касаційної скарги та зміст оскаржуваних судових рішень, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, тому колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, подану представником - ОСОБА_6, відхилити.

Рішення Пирятинського районного суду Полтавської області від 16 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 31 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: М.Є. Червинська

Л.М.Мазур

Т.О.Писана