Справа № 308/9414/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

04 листопада 2016 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області в складі:

судді-доповідача ОСОБА_1,

суддів Готри Т.Ю., Джуги С.Д.

за участю секретаря Волощук В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 13 червня 2016 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський ОСОБА_3» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором та зустрічним позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський ОСОБА_3» про визнання недійсними умов кредитного договору, визнання вимог незаконними та визначення розміру заборгованості в сумі 3364,05 грн.,

в с т а н о в и л а :

У серпні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський ОСОБА_3» (далі по тексту ПАТ «ВіЕйБі Банк») звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов обґрунтовано тим, що 08.02.2011 року між ПАТ «ВіЕйБі Банк» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір №BL_ЖГ00011824 згідно якого останній отримав кредит в сумі 19 000 грн. під 20% річних з остаточним терміном повернення 08.08.2013 р. Щомісячна плата у вигляді комісії за управління Кредитом встановлена в розмірі 1,5% від суми кредиту. Також договором встановлено ставку пені в розмірі 0,50% яка розраховується за методом «факт/360».

ОСОБА_2 своїх зобовязань за кредитним договором не виконував належним чином внаслідок чого виникла заборгованість на загальну суму 56423,68 грн., яку і просив стягнути з відповідача.

У вересні 2015 року ОСОБА_2 предявив зустрічний позов в якому після уточнення остаточно просив: 1) визнати недійсними п.4 Спеціальної частини та п.1.6 Загальної частини кредитного договору умовами яких передбачена послуга «Комісія за управління кредитом»; 2) визнати незаконною вимогу банку щодо нарахування штрафу та пені, які прописані в п.п.8, 9 Спеціальної частини та повязані з цим інші умови кредитного договору; 3) визнати загальну повну заборгованість позичальника перед банком згідно наданого розрахунку в сумі 3364,05 грн.

В обґрунтування зустрічного позову посилається на те, що встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за управління кредитом, Банком не зазначено, які саме послуги за вказану комісію надаються споживачу, що суперечить ст.ст.11, 18 ЗУ «Про захист прав споживачів». Також банк порушив ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів», не надавши позичальнику відповідну інформацію. Вважає, що банк висуває неправомірну вимогу щодо стягнення пені. Зокрема однорічний строк позовної давності щодо пені сплив. Така розрахована всупереч приписів ч.6 ст. 232 ГК України, згідно з якою нарахування штрафних санкцій припиняється через 6 місяців, коли зобовязання мало бути виконано. Крім того з 21.11.2014 р. в ПАТ «ВіЕйБі Банк» введено тимчасову адміністрацію та розпочато процедуру ліквідації банку, а тому згідно ч.5 ст. 36 та п.4 ч.2 ст. 46 ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» з цього часу не здійснюється нарахування неустойки (штрафу / пені). Банк, включивши до умов договору пеню, вніс неясність до договору відносно порядку її розрахунку. Зокрема з умови, що пеня встановлена у виді 0,5% і розраховується за формулою «факт/360» не зрозуміло чи це щоденне, щомісячне, щорічне чи інше нарахування. Крім того проведений розрахунок пені суперечить ст. 3 ЗУ «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань», згідно якої розмір пені не може перевищувати подвійної облікової ставки НБУ. Також вказує, що п.9 Спеціальної частини договору визначено розмір штрафу виді 25% від суми кредиту. В той же вас в у мовах договору відсутні розділи аналогічної відповідальності банку за порушення умов договору. Така однобока відповідальність є несправедливою умовою, яка створює істотний дисбаланс на шкоду споживача, порушує принцип рівності сторін та суперечить п.4 ч.1 ст. 21 ЗУ «Про захист прав споживачів». Вказує, що ним виконувалися умови договору та згідно його розрахунку заборгованість становить лише 3364,05 грн.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 13 червня 2016 року позов ПАТ «ВіЕйБі Банк» задоволено частково. Стягнути з ОСОБА_2 на користь ПАТ «ВіЕйБі Банк» заборгованість по кредитному договору в розмірі 17262,34 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в сумі 243,60 грн. В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням, ОСОБА_2 оскаржив його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення по суті зустрічних позовних вимог. В обґрунтування скарги посилається те, що суд стягнувши комісію не врахував, що умови договору стосовно комісії за управління кредитом суперечать ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів». Суд не врахував, що розрахунок пені за методом «факт/360» не можна однозначно трактувати, в договорі відсутнє акцентування щодо ставки «річна/місячна/денна». Також проведений банком розрахунок пені суперечить ст. 3 ЗУ «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань», ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» та п.4 ч.2 ст. 46 ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що така підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Як вбачається з матеріалів справи, 08.02.2011 року між ПАТ «ВіЕйБі Банк» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір №BL_ЖГ00011824 згідно якого останній отримав кредит в сумі 19 000 грн. під 20% річних з остаточним терміном повернення 08.08.2013 р.

Пунктом 4 Спеціальної частини кредитного договору визначено, що комісія за управління кредитом становить 1,50% від суми кредиту.

Відповідно до п.4.2. Загальної частини кредитного договору у випадку невиконання Позичальником обовязку, передбаченого п.3.3.3. Загальної частини договору, при тому, що прострочення виконання боргових зобовязань за Договором перевищило 60 календарних днів, ОСОБА_3 має право вимагати від Позичальника додатково сплатити Банку штраф у розмірі, зазначеному в п.8 Спеціальної частини Договору.

Згідно з п.8 Спеціальної частини договору такий розмір штрафу визначено як 25% від суми Кредиту.

Відповідно до п.4.3. Загальної частини договору у випадку прострочення Позичальником сплати або сплати не в повному обсязі чергового платежу за Графіком, Банк має право вимагати від Позичальника додатково сплатити Банку пеню, що розраховується від суми невиконаних боргових зобовязань, строк виконання яких настав і які не були виконані на день прострочення. Ставка, яка застосовується для обчислення пені, зазначена в п.9 Спеціальної частини договору, а саме рівна 0,50% та розраховується за методом «факт/360» (метод «факт/360» передбачає, що для розрахунку використовується фактична кількість днів у місяці, але умовно в році 360 днів).

Задовольняючи частково позов ПАТ «ВіЕйБі Банк» суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 порушив умови кредитного договору, а тому з нього підлягає стягненню заборгованість. При цьому судом зменшено розмір пені на підставі ч.3 ст. 551 ЦК України. Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції виходив з його необґрунтованості та недоведеності.

Однак таке рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає приписам 203-215 ЦПК України.

Зокрема рішення суду в частині вирішення зустрічного позову не є належним чином обґрунтованим, судом не дано жодної оцінки обставинам, з підстав яких предявлено зустрічний позов, а лише зазначено про необґрунтованість та непідтвердження жодними доказами вимог ОСОБА_2 Таке рішення є невмотивованим в частині зустрічного позову, що ставить під сумнів справедливість судового розгляду згідно ст. 6 ЄКЗПЛ, а відтак не може залишатися в силі. Також судом не дано жодної оцінки заяві ОСОБА_2 про застосування однорічного строку позовної давності до вимог про стягнення неустойки.

За таких обставин, з метою забезпечення справедливості судового розгляду, колегія суддів вважає за необхідне в першу чергу переглянути дане рішення в частині вирішення зустрічного позову, давши відповіді щодо всіх позовних вимог ОСОБА_2, виходячи з підстав, наведених у зустрічній позовній заяві та її уточненні.

Стосовно посилання ОСОБА_2 на порушення ст. 11, 18 ЗУ «Про захист прав споживача» внаслідок включення до умов договору комісії за управління кредитом, колегія суддів констатує наступне.

За положеннями статей 626628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обовязкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

У даній справі, встановлено, що кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконувала його умови відповідно до графіку погашення (до 09.08.2012 року); відповідач надав позивачу документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту (а.с.17-19); у додатку до договору споживчого кредиту «Графік погашення заборгованості за кредитом та процентами» (а.с.16), який підписаний позичальником, міститься інформація щодо необхідності сплати комісії за управління кредитом, яка входить до ануїтет них платежів та виділена в окремий стовпчик.

Вказане свідчить про відсутність правових підстав для визнання недійсними умов договору споживчого кредиту з підстав передбачених статтями 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Подібного висновку дійшов ВСУ у своїй Постанові №6-1341цс15 від 02.12.2015 року.

Таким чином, в задоволенні вимоги про визнання недійсними п.4 Спеціальної частини та п.1.6 Загальної частини кредитного договору умовами яких передбачена послуга «Комісія за управління кредитом» - слід відмовити.

Стосовно позовної вимоги про визнання незаконною вимогу банку щодо нарахування штрафу та пені, які прописані в п.п.8, 9 Спеціальної частини та повязані з цим інші умови кредитного договору слід зазначити наступне.

Колегія суддів вважає безпідставним посилання ОСОБА_2 на ч.6 ст. 232 ГК України, оскільки ГК України не регулює відносини, що виникли між сторонами. Такі відносини врегульовано виключно цивільним законодавством.

Також безпідставним є посилання ОСОБА_2 на приписи ч.5 ст. 36 та п.4 ч.2 ст. 46 ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», оскільки даними нормами передбачено припинення нарахування відсотків, неустойки (штрафу, пені) за весь час прострочення виконання грошових зобов'язань банку, а не при виникненні заборгованості перед банком.

Підлягають відхиленню й твердження ОСОБА_2 про невідповідність розрахунку пені ст. 3 ЗУ «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань», оскільки згідно Преамбули даного Закону суб'єктами правовідносин, які врегульовані даним Законом, є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та господарювання, а також фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності, до яких ОСОБА_2 не відноситься.

Стосовно неясності умов договору щодо порядку розрахунку пені колегія суддів зазначає наступне.

Так, згідно умов договору пеня розраховується за методом «факт/360» (метод «факт/360» передбачає, що для розрахунку використовується фактична кількість днів у місяці, але умовно в році 360 днів). Виходячи з того, що за даним методом при визначенні розміру пені за певний період його слід ділити на 360, враховуючи уточнення щодо використання фактичної кількість днів у місяці, але умовно в році 360 днів, то можна дійти логічного висновку, що даною умовою встановлено саме денний розмір пені у виді 0,50%. Зазначене узгоджується з розрахунком банку.

Тобто посилання апелянта на нечіткість умов договору є безпідставним та підлягають відхиленню.

Не береться до уваги і посилання ОСОБА_2 на несправедливість п.9 Спеціальної частини договору через встановлення відповідальності у вигляді штрафу тільки для Позичальника, оскільки п.4.1 кредитного договору, є загальним (стосується невиконання будь-якою із Сторін договору своїх зобовязань), тобто передбачає можливість відповідальності банку. Така відповідальність може настати зокрема внаслідок порушення Банком п.3.1. кредитного договору щодо видачі кредитних коштів.

Таким чином друга позовна вимога ОСОБА_2 також задоволенню не підлягає.

З приводу вимоги зустрічного позову про визначення загальної повної заборгованості позичальника перед банком згідно наданого ним розрахунку в сумі 3364,05 грн., то враховуючи, що така повністю взаємоповязана з вимогами ПАТ «ВіЕйБі Банк» за первісним позовом, колега суддів вважає, що їх слід розглянути одночасно.

Так, на підтвердження своїх вимог банком надано відповідний розрахунок заборгованості (а.с.122).

ОСОБА_2, заперечуючи такий розрахунок та обґрунтовуючи свою вимогу за зустрічним позовом, надав проведений ним особисто розрахунок заборгованості (а.с.121). Аналізуючи даний розрахунок колегія суддів констатує, що передбачений кредитним договором проплат на погашення комісії за управління кредитом, які як уже було вищесказано є правомірними. Також в даному розрахунку не відображено нарахування та погашення пені, а відтак такий розрахунок не може братися до уваги.

Натомість розрахунок банку зроблено у повній відповідності до умов договору, в ньому відображено всі складові заборгованості та враховано всі зроблено позичальником проплати, а тому саме його колегія суддів бере до уваги при визначення розміру боргу.

Тобто судом правомірно стягнуто заборгованість по тілу кредиту, відсоткам та комісії згідно наданого банком розрахунку.

Однак судом першої інстанції, при вирішення первісного позову банку не дано жодної оцінки заяві ОСОБА_2 про застосуванні строків позовної давності до вимоги про стягнення пені.

Так, п.1 ч.2 ст. 258 ЦК України встановлено однорічний строк позовної давності до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Як вбачається з розрахунку заборгованості банку пеня розрахована за весь період порушення ОСОБА_2 зобовязань (починаючи з 09.01.2013 року), тобто частина заборгованості по пені нарахована банком за межами однорічного строку позовної давності, чому суд взагалі не дав жодної оцінки в судовому рішенні.

З розрахунку заборгованості слідує, що в межах річного строку, який передував зверненню до суду, банком нараховано пеню в розмірі 18 866,44 грн.

Тобто така сума є більшою ніж стягнута судом після застосування приписів ч.3 ст. 551 ЦК України.

І хоча суд спочатку повинен був вирішити питання щодо строків позовної давності і лише потім вправі був застосувати ч.3 ст. 551 ЦК України, однак зважаючи на те: що розмір стягнутою судом пені є меншим ніж саме пені в межах річного строку; така сума відповідає принципу справедливості та розумності цивільного процесу колегія суддів не вбачає за необхідне змінювати (в бік зменшення) такий розмір пені.

Узагальнюючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції не є належним чином обґрунтованим та вмотивованим, що згідно п.4 ч.1 ст. 309 ЦПК України, є підставою для його зміни в частині мотивації, однак резолютивна частині оскаржуваного рішення є правильною по суті, а відтак підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Змінити рішення Ужгородського міськрайонного суду від 13 червня 2016 року в частині його правового обґрунтування.

Резолютивну частину рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з дня його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку на протязі двадцяти днів з дня набрання ним законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач

Судді