Ухвала

іменем україни

30 березня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Хопти С.Ф.,

ЧерненкоВ.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа - Державна реєстраційна служба України, про поділ майна подружжя та за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ємець Карина Євгенівна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бойко Олег Володимирович, про визнання договорів дарування недійсними, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 10 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 23 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2014 року ОСОБА_3 звернулась до суду із зазначеним вище позовом, у якому з урахуванням уточнень просила визнати недійсними договори дарування від 31 липня 2013 pоку, укладені між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, щодо: квартири АДРЕСА_1, загальною площею 92,80 кв. м; квартири АДРЕСА_2, загальною площею 140,3 кв. м; нежилих приміщень із № 1 до № 11 (групи приміщень № 288) (в літ. А - офіс) по АДРЕСА_3, загальною площею199,80 кв. м; нежилих приміщень від № 1 до № 8 (групи приміщень № 222) (в літ. А - офіс) по АДРЕСА_3, загальною площею 156,20 кв. м; машиномісця НОМЕР_1, площею 18,0 кв. м, у підземному паркінгу по АДРЕСА_4; машиномісця НОМЕР_2, площею 17,4 кв. м у підземному паркінгу по АДРЕСА_4; машиномісця НОМЕР_3, площею 16,0 кв. м у підземному паркінгу по АДРЕСА_5, гаража НОМЕР_3 у м. Києві; машиномісця НОМЕР_4, площею 16,2 кв. м у підземному паркінгу по АДРЕСА_5, гаража НОМЕР_4 у м. Києві.

У порядку поділу майна подружжя визнати за нею право власності на: машиномісце НОМЕР_2, площею 17,4 кв. м у підземному паркінгу по АДРЕСА_4; квартиру АДРЕСА_2, загальною площею 140,3 кв.м; 2/5 частини машиномісця НОМЕР_3, площею 16,0 кв. м у підземному паркінгу по АДРЕСА_5; 2/5 частини машиномісця НОМЕР_4, площею 16,2 кв.м у підземному паркінгу по АДРЕСА_5; нежилі приміщення від № 1 до № 8 (групи приміщень № 222) (в літ. А), загальною площею 156,20 кв. м по АДРЕСА_3.

За ОСОБА_4 визнати право власності на: машиномісце НОМЕР_1, площею 18,0 кв. м у підземному паркінгу по АДРЕСА_4; квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 92,80 кв. м; 3/5 частини машиномісця НОМЕР_3, площею 16,0 кв. м у підземному паркінгу по АДРЕСА_5; 3/5 частини машиномісця НОМЕР_4, площею 16,2 кв. м у підземному паркінгу по АДРЕСА_5; нежилі приміщення від № 1 до № 11 (групи приміщень № 288) (в літ. А), загальною площею 199,80 кв. м по АДРЕСА_3.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що з 7 червня 1985 року до 13 квітня 2010 року перебувала в шлюбі з ОСОБА_4 За час шлюбу за договорами про участь у будівництві об'єкта нерухомості, укладеними на ім'я відповідача, були сплачені грошові кошти та, відповідно, набуто (побудовано) майно, яке є спільною власністю подружжя. Після розірвання щлюбу вказане майно було зареєстровано на ім'я ОСОБА_4, який на порушення вимог закону, а саме без її письмової згоди, відчужив належне їм спільне майно на користь ОСОБА_5 на підставі договорів дарування від 31 липня 2013 року.

Враховуючи вищенаведене, позивачка просила позов задовольнити.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 10 вересня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 23 грудня 2015 року, у задоволенні позовів ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

У п. п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз'яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. ст. 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК України).

За таких обставин для поділу спільного майна необхідно встановити його обсяг станом на дату розірвання шлюбу.

Судами встановлено, що з 07 червня 1985 року до 13 квітня 2010 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі.

За час перебування у шлюбі ОСОБА_4 було укладено ряд договорів, зокрема, договір пайової участі в будівництві житлового комплексу з товариством з обмеженою відповідальністю «Контакт-Інвест», договори про участь у будівництві об'єкта нерухомості з товариством з обмеженою відповідальністю «Виробничий Вектор», а також цільовий договір дарування від 26 травня 2006 року, за яким ОСОБА_4 отримав у дар від батьків - ОСОБА_9 та ОСОБА_10 - грошові кошти в сумі 4 700 тис. грн для придбання квартир та машиномісць, у тому числі й по АДРЕСА_5.

Відмовляючи ОСОБА_3 у задоволенні позову, суд першої інстанції, встановивши, що нерухоме майно, щодо поділу якого заявлено позовні вимоги, а саме: квартир АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2, нежилих приміщень від № 1 до № 11 (групи приміщень № 288) (в літ. А -офіс) по АДРЕСА_3, загальною площею 199,80 кв. м, нежилих приміщень від № 1 до № 8 (групи приміщень № 222) (в літ. А - офіс) по АДРЕСА_3, загальною площею 156,20 кв. м, машиномісць НОМЕР_1 та НОМЕР_2 у підземному паркінгу по АДРЕСА_4, машиномісць НОМЕР_3 та НОМЕР_4 у підземному паркінгу по АДРЕСА_6, набуті ОСОБА_4 у власність після розірвання шлюбу, у межах витрат на придбання прав на отримання такого майна за грошові кошти в сумі 4 700 тис. грн, що були його особистою приватною власністю, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання зазначеного нерухомого майна об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а, відтак,+ і відсутності правових підстав для визнання наступних договорів дарування, укладених між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, недійсними.

Апеляційний суд погодився із висновками суду першої інстанції, залишив його рішення без змін і зазначив, що відсутні підстави для визнання спірного нерухомого майна об'єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_4, так як позивачем не доведено, що спірні об'єкти нерухомості набуті за спільні кошти або спільною працею подружжя під час шлюбу. Крім того, суд зазначив, що відповідачем доведено, що спірне нерухоме майно набуто ним у власність після розірвання шлюбу за власні кошти, основним джерелом походження сплачених за договорами коштів є кошти, які були отримані ОСОБА_4 за договором дарування від 26 травня 2006 року.

Такий висновок судів є правильним.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями:

1) час набуття майна;

2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

У зв'язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2641цс15, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів.

Встановивши, що нерухоме майно, щодо поділу якого заявлено позовні вимоги, набуті ОСОБА_4 у власність після розірвання шлюбу за грошові кошти, що були його особистою приватною власністю, у тому числі на підставі цільового договору дарування грошових коштів, суди дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання зазначеного нерухомого майна об'єктом спільної сумісної власності подружжя.

Доводи касаційної скарги є необґрунтованими, оскільки заявник посилається на невизнання з формальних підстав договорів, укладених ОСОБА_4, за якими він набув для особистих потреб спірне майно.

При цьому згідно зі ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Разом із тим, договір дарування грошей позивачкою не оспорювався, тобто презумпція правомірного правочину не спростована.

Крім того, формально не визнаючи ці договори, позивачка не надала жодних доказів того, що спірне майно набувалось за спільні кошти, що нею спільно із відповідачем та за спільні кошти придбано майно.

Інші доводи касаційної скарги про невідповідність висновків судів обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права також не ґрунтуються на матеріалах справи, що відповідно до ст. 337 ЦПК України є підставою для відхилення касаційної скарги.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 10 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 23 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

С.Ф.Хопта

В.А. Черненко

С.П. Штелик