АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 червня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого: Соколової В.В.

суддів: Невідомої Т.О., Борисової О.В.

при секретарі: Меженко А.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 02.11.2015 у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу недійсним, -

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2014 року позивач звернулася до суду з позовом у якому просив визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, від 26.09.2008, що був укладений між відповідачами ОСОБА_4 та ОСОБА_2, в особі ОСОБА_3. Позовні вимоги ґрунтуються на рішенні Шевченківського районного суду м. Києва від 24.03.2014, яким, зокрема, визнано за позивачем право власності на 1/6 частину вказаної квартири.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 02.11.2015 в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу недійсним - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій зазначається про те, що рішення ухвалено з порушенням судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, позивач посилається на те, що ухвалюючи рішення, суд не дотримався принципу законності та рівності сторін, допустив істотні процесуальні порушення та не звернув уваги на докази надані позивачем, проте взяв до уваги абсолютно незаконні докази надані представником відповідача ОСОБА_4 поклавши їх в основу рішення, що і призвело до ухвалення незаконного рішення суду. Вважаючи рішення суду необґрунтованим та незаконним, просить його скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Справа № 761/23319/14-ц
№ апеляційного провадження:22-ц/796/305/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Осаулов А.А.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Соколова В.В.
В судове засідання позивач та/ або його представник не з'явились. 21.03.2016 представник позивача ОСОБА_7 звернувся до суду з клопотанням про відкладення розгляду справи у зв'язку з його зайнятістю. Також представник просив зупинення провадження у справі до розгляду судом касаційної інстанції справи щодо визнання за позивачем права власності на частку у спірній квартирі. Ухвалою суду від 23.03.2016, занесеною до журналу судового засідання, було частково задоволено вказане клопотання, розгляд справи відкладений. 21.04.2016 представником позивача було повторно заявлено клопотання про зупинення провадження, яке було задоволено частково розгляд справи відкладений. 09.06.2016 за клопотанням представника розгляд справи був відкладений на 30.06.2016. Судове повідомлення на 30.06.2016 направлене на адресу позивача, повернуто поштовим відділенням без вручення. Проте, в клопотанні про відкладення розгляду справи представник позивача зобов'язався особисто дізнатися про

наступну дату судового розгляду і вказана інформаціє є відкритою і доступною через мережу Інтернет.

Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає, що має місце недобросовісне використання стороною наданих нею процесуальним законом прав, що призводить до затягування розгляду справи. А тому, виходячи з положень ст.ст. 303-1, 305 ЦПК України вважає за доцільне розглянути справу за відсутності сторони позивача.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_8 підтримав апеляційну скаргу, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення заявлених позовних вимог.

Представник відповідача ОСОБА_9 - ОСОБА_10 заперечував проти доводів апеляційної скарги, вважає рішення суду законним і обґрунтованими, просив залишити його без змін.

Відповідач ОСОБА_2 повідомлена про розгляд справи належним чином, що підтверджується поштовим повідомленням, в судове засідання не з'явилась, причини неявки суду не повідомила. Тому її неявка не перешкоджає розгляду справи апеляційним судом.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб які приймали участь в судовому засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з безпідставності, необґрунтованості та недоведеності позовних вимог.

Колегія суддів вважає за можливе погодитись з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 16 ЦК України передбачено спосіб захисту цивільних прав та інтересів шляхом визнання правочину недійсним.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою, шостою статті 203 цього Кодексу. Отже, законодавством передбачений вичерпний перелік підстав для визнання правочину недійсним.

З матеріалів справи вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача. У зв'язку з чим, відповідач ОСОБА_2 звернулась до Першої Київської державної нотаріальної контори із заявою про вступ у спадщину, де 21.12.2006 отримала Свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_11 на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 (а.с.5).

26.09.2008 між власником на той час усієї квартири АДРЕСА_1 - ОСОБА_2, в особі її представника ОСОБА_3, та відповідачем ОСОБА_9 був укладений договір купівлі-продажу, за яким останній набув право власності на зазначену квартиру (а.с.6).

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 24.03.2014 було визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, яка складається з 1/2 частини квартири АДРЕСА_1, після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_11, яке видане 21.12.2006 Першою київською державною нотаріальною конторою на ім'я ОСОБА_2, серія та номер бланка ВЕІ 844047, номер в реєстрі 6-9566. Визнано за ОСОБА_1, в порядку спадкування за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_11, право власності на 1/6 частину вказаної квартири, а за ОСОБА_2, в порядку спадкування за законом право власності на 2/6 частин цієї ж квартири.

Свої позовні вимоги в частині необхідності визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 26.09.2008, що був укладений між відповідачами - ОСОБА_2 в особі її представника ОСОБА_3 та ОСОБА_9, позивач посилався на дійсність та встановлення відповідних обставин вищевказаним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 24.03.2014.

Проте, рішенням Апеляційного суду м. Києва від 11.12.2014, рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 24.03.2014 скасовано, та в позові відмовлено. Вказане рішення, в силу ст. 319 ЦПК України, набрало законної сили з моменту проголошення. Даних про скасування даного рішення суду судом касаційної інстанції матеріали справи не містять.

Обставини встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській, кримінальній або адміністративній справі, що набрали законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини (ч.3 ст.61 ЦПК України).

Згідно ч.1 ст.14 ЦПК України рішення, що набрало законної сили, обов'язкове для всіх органів державної влади та місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій та громадян та підлягає виконанню на всій території України.

Як зазначено у рішенні суду апеляційної інстанції, позивач ОСОБА_1 на час відкриття спадщини не проживав із спадкодавцем та у встановлений законом строк не звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини або з позовом до суду про встановлення йому додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини відповідно до вимог ст.1272 ЦК України, а тому позивач є таким, що не прийняв спадщину.

За наведених обставин, на час ухвалення рішення судом першої інстанції, позивач не є власником/співвласником квартири, що є предметом договору та предметом даного спору.

Як роз'яснив Верховний Суд України у п.5 постанови Пленуму від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

В порядку ст. 15 ЦК України, ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Таким чином, необхідною умовою здійснення судового захисту, виходячи з положень ст. 15 ЦК України, ст. 3 ЦПК України, є наявність порушених прав особи, яка звернулась до суду. В даному випадку апеляційна скарга ґрунтується на доводах, з яких не вбачається які саме права позивача порушені оспорюваним договором і , відповідно, порушені судом першої інстанції при ухваленні рішення, якщо рішення суду про визнання за ним права власності на частку в спірному майні скасовано.

Посилання позивача на те, що судом першої інстанції не в повній мірі досліджені матеріали справи, що призвело до прийняття необґрунтованих висновків, які не відповідають фактичним обставинам справи, що в свою чергу є підставою для скасування рішення суду, не знайшли свого підтвердження.

Відповідно до ч. 1,3 ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Отже виходячи із основних принципів цивільного процесу, зокрема, змагальності і диспозитивності, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність позивачем заявлених позовних вимог.

Враховуючи вищевикладене, колегія судді приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам закону, зібраним доказам, обставинам справи і підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 02.11.2015 - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: