Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Дербенцевої Т.П., Остапчука Д.О.,

ПоповичО.В., Савченко В.О.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики; за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання правочину недійсним

за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Харківської області від 16 липня 2015 року, -

в с т а н о в и л а :

У вересні 2014 року ОСОБА_5 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики, в якому з урахуванням уточнень просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість за договором позики у розмірі 72 500 грн, інфляційні збитки у розмірі 12 662, 96 грн , 3 % річних у розмірі 2 145, 21 грн та збитки у вигляді упущеної вигоди в розмірі 87 922,20 грн, а всього 175 230, 37 грн.

В обґрунтування своїх вимог зазначив, що 09 листопада 2011 року уклав з відповідачем договір позики на суму 72 500 грн, що було на той час еквівалентом 8 970 доларів США, на придбання автомобіля, про що останній склав власноруч написану розписку та вказані грошові кошти зобов'язувався повернути у строк до 24 вересня 2013 року, але до теперішнього часу їх не повернув.

У січні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_3 про визнання правочину недійсним, в якому просив визнати вказаний договір позики недійсним та відмовити ОСОБА_5 в задоволенні позовних вимог, стягнувши з ОСОБА_5 на свою користь судові витрати у справі, а саме: витрати щодо сплати судового збору в розмірі 243,60 грн та витрати на правову допомогу в розмірі 10 000 грн.

В обґрунтування своїх вимог зазначив, що 09 листопада 2011 року ОСОБА_3 шляхом обману та зловживань довірою, повідомивши йому неправдиві відомості про відсутність будь-якої відповідальності, недобросовісно використовуючи особливі довірчі з ним відносини, засновані на особливому знайомстві, викликавши у нього впевненість про необхідність укласти договір позики грошових коштів у розмірі 72 500 грн, що еквівалентно 8 970 доларів США, а також шляхом обману та зловживання довірою, отримав від нього відповідну розписку, хоча в дійсності ніяких грошових коштів у власність йому не передавав. Укладання вказаного безготівкового договору позики було обумовлено наміром ОСОБА_3 придбати два автомобіля марки «Богдан 231040», які повинні були експлуатуватись ним у Херсонській області. Також зазначав, що ОСОБА_5 не бажав купувати та реєструвати вказані автомобілі на себе, а хотів експлуатувати та розпоряджатись ними на підставі довіреностей, виданих особами, на яких він оформить купівлю-продаж цих транспортних засобів та на яких зареєструє право власності. Крім того, укладання зазначеного безготівкового договору позики було також обумовлено тим, що ОСОБА_5 отримував від нього гарантію, що після оформлення на нього одного із автомобілів, він не привласнить цей транспортний засіб, а оформить на ОСОБА_5 довіреність щодо експлуатації та розпорядження цим автомобілем, а після оформлення довіреності договір позики буде розірвано. Також зазначав, що 09 листопада 2011 року ОСОБА_5 здійснив купівлю-продаж вказаного автомобіля на його ім'я та зареєстрував за ним право власності на вказаний автомобіль. 05 грудня 2011 року він на вимогу ОСОБА_3 оформив у приватного нотаріуса довіреність на його ім'я на право керувати та розпоряджатись зазначеним автомобілем, 16 вересня 2014 року на підставі зазначеної довіреності ОСОБА_5 продав вказаний автомобіль за 89 030 грн громадянину ОСОБА_6 та через три дні після його продажу звернувся до суду із позовом.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 13 березня 2015 року позов ОСОБА_5 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 72 500 грн боргу та 2 133, 28 грн - 3 % річних від простроченої суми, витрати в розмірі 746 по сплаті судового збору. У задоволенні іншої частини позову відмовлено. В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 відмовлено.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 03 квітня 2015 року виправлено описку в рішенні суду від 13 березня 2015 року у визначенні суми, яка складає 3 % річних, із 2 133, 28 грн на 2 145, 21 грн.

Додатковим рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 03 квітня 2015 року стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 12 662, 96 грн інфляційних втрат за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання та 127 грн витрат по сплаті судового збору.

Рішенням апеляційного суду апеляційного суду Харківської області від 16 липня 2015 року рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 13 березня 2015 року змінено в частині задоволення позову ОСОБА_7 та скасовано додаткове рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 03 квітня 2015 року. Відмовлено ОСОБА_3 в задоволенні позову. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_5, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення апеляційного суду в частині відмови у задоволені його позову та залишити в цій частині в силі рішення суду першої інстанції.

У частині вирішення зустрічного позову рішення апеляційного суду не оскаржується та судом касаційної інстанції не переглядається.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Крім того, ч. 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов'язанням її повернення та дати отримання коштів.

У справі встановлено, що 09 листопада 2011 року між ОСОБА_3 (позикодавець) та ОСОБА_4 (позичальник) було укладено письмовий договір позики на суму 72 500 грн, що є еквівалентом 8 970 доларів США, для придбання автомобіля марки Богдан 231040.

Автомобіль марки Богдан 231040 ОСОБА_4 придбав 11 листопада 2011 року (а. с. 81).

За змістом укладеного договору позики, факт одержання грошей підтверджується розпискою, власноручно написаною позичальником в момент передачі йому суми позики (п. 1.1. договору). Відповідна розписка складена ОСОБА_4 09 листопада 2011 року відповідно до п. 1.1. договору.

Сторони договору позики погодили, що суму 72 500 грн позичальник зобов'язується повернути готівкою в строк до 24 вересня 2013 року (п. 2 договору).

Відмовляючи у позові ОСОБА_3 про повернення суми позики та стягнення сум за ст. 625 ЦК України, апеляційний суд виходив із того, що 05 грудня 2011 року, тобто менш ніж через місяць після укладення договору позики, ОСОБА_4 видав ОСОБА_3 нотаріально посвідчену довіреність строком до 05 грудня 2015 року, якою уповноважив його представляти інтереси в органах нотаріату, комісійних магазинах, органах Державтоінспекції, комісіях або в будь-яких інших підприємствах, установах, організаціях незалежно від їх підпорядкування і форм власності з усіх без винятку питань, пов'язаних з експлуатацією та розпорядженням (продаж, обмін, здача в оренду) належного йому транспортного засобу (а. с.75). 16 вересня 2014 року ОСОБА_3 на підставі зазначеної довіреності, продав автомобіль ОСОБА_6 за 89 030 грн (а. с.98-105). ОСОБА_3 не надав доказів, які б свідчили про те, що маючи з 05 грудня 2011 року зазначену довіреність як на право експлуатації, так і на право розпорядження належним ОСОБА_4 транспортним засобом, він не мав можливості до 16 вересня 2014 року його продати, повернувши собі грошові кошти в розмірі 72 500 грн, отримані у нього ОСОБА_4 саме на придбання цього автомобіля. Вказані обставини справи та вимоги норм матеріального права свідчать про те, що зобов'язання ОСОБА_4 щодо повернення позивачу отриманих від нього грошових коштів на придбання вказаного вище транспортного засобу були ним виконані ще 05 грудня 2011 року шляхом передачі позивачу за первісним позовом вказаного автомобіля за нотаріально посвідченою довіреністю з наданням йому права як на експлуатацію, так і на розпорядження зазначеним автомобілем, а тому припинили свою дію.

Із висновками суду про те, що зобов'язання позики ОСОБА_4 припинилося належним виконанням погодитися не можна.

Згідно ч. 1 ст. 237 ЦК України, представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом (ч. 3 ст. 238 ЦК України).

За довіреністю від 05 грудня 2011 року ОСОБА_3 був уповноважений вчиняти дії або укладати правочини щодо автомобіля марки Богдан 231040, д/н НОМЕР_1, в інтересах ОСОБА_4 Після продажу автомобіля ОСОБА_6 довіреність скасована.

Повернення позики шляхом видачі довіреності на продаж автомобіля із обумовленим правом утримати з одержаної від реалізації транспортного засобу суми позику 72 500 грн, після чого позикове зобов'язання припиняється належним виконанням, а в разі навмисного зволікання ОСОБА_3 із продажем наступає прострочення позикодавця-кредитора, сторони договору позики не визначали.

За п. 6 договору позика вважається повернутою в момент передання позикодавцю грошей готівкою.

Додаткових умов щодо способу повернення коштів сторони не погоджували.

Крім того, апеляційним судом не встановлено, хто фактично продав автомобіль та хто отримав за нього гроші, тому висновки щодо наявності можливості у позивача, що мав доручення на продаж автомобіля, отримати суму боргу після продажу автомобіля, є передчасними.

Згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З урахуванням викладеного, рішення апеляційного суду підлягає скасуванню у частині вирішення позову ОСОБА_3 із передачею справи у цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, -

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Харківської області від 16 липня 2015 року скасувати у частині вирішення позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення суми позики, трьох процентів річних за прострочення виконання грошового зобов'язання та інфляційних втрат, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П. Касьян

Судді: Т.П. Дербенцева

Д.О. Остапчук

О.В. Попович

В.О. Савченко