УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Кузнєцова В.О., Ізмайлової Т.Л., Мостової Г.І.,-
розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до Запорізького національного технічного університету про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 12 листопада 2015 року та ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області від 16 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2015 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до Запорізького національного технічного університету про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу. В обґрунтування позову позивач зазначала, що з 03 липня 1995 року вона працювала у Запорізькому національному технічному університеті. З 01 жовтня 2000 року до 01 жовтня 2012 року позивач працювала старшим лаборантом на кафедрі «Фінанси і банківська справа», з січня 2012 року переведена на кафедру «Облік і аудит» старшим лаборантом, згідно наказу № 315-К від 08 жовтня 2012 року, яка створена шляхом виділення з кафедри «Фінанси і банківська справа», згідно наказу № 33 від 28 вересня 2012 року. 19 травня 2015 року її звільнили з роботи у зв'язку із скороченням штату працівників за п.1 ст. 40 КЗпП України, відповідно до наказу № 244-К від 19 травня 2015 року. Позивач вважає, що її звільнення незаконне та безпідставне. Вона є єдина в сім'ї працююча особа, має безперервний стаж на одному місці більше 20 років, та відповідно виписки з історії хвороби придбала хронічну хворобу, також доглядає за матір'ю, яка потребує постійного медичного догляду. При звільненні їй були запропоновані певні вакансії, проте вони були не за її фахом, тому вона не підписала акти. З урахуванням уточнених позовних вимог позивач просила зобов'язати відповідача поновити її на роботі в Запорізькому національному технічному університеті на посаді старшого лаборанта кафедри «Облік і аудит» (або запропонувати та поновити на гідній іншій посаді), стягнути з відповідача на її користь заробітну плату за час вимушеного прогулу з дати незаконного звільнення до винесення судового рішення, відповідно розміру середнього заробітку 2 364,53 грн, витрати пов'язанні з наданням правової допомоги в сумі 1050 грн. В рахунок відшкодування моральної шкоди, стягнути з відповідача на її користь 1 тис. грн.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 12 листопада 2015 року, залишеним без змін ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області від 16 грудня 2016 року, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить судові рішення першої та апеляційної інстанцій скасувати та ухвалити нове рішення, не передаючи справи на новий розгляд, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно зі ст. 42-1 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: сімейним - при наявності двох і більше утриманців; особам, в сім'ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва; учасникам бойових дій, інвалідам війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»; авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій; працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання; особам з числа депортованих з України, протягом п'яти років з часу повернення на постійне місце проживання до України; працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб офіцерського складу та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби. Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України.

За приписами ст. 43 КЗпП України, розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, працівником органу внутрішніх справ, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства.

Вирішуючи спір по суті позовних вимог, суди попередніх інстанцій, встановивши фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення з урахуванням наданих сторонами доказів, дійшли вірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, обґрунтовано виходив з того, що при звільненні позивача з займаної посади роботодавцем було дотримано вимоги п. 1 ч. 1 ст. 40, ст.ст. 42, 43 КЗпП України, зокрема, про майбутнє звільнення позивач була повідомлена за 2 місяці та при її попередженні їй були запропоновані інші вакантні посади, від яких вона відмовилась. Разом з цим у Запорізькому національному технічному університетівідбулося скорочення чисельності штату, про що свідчить штатний розпис, де станом на 01 квітня 2015 року на кафедрі обліку і аудиту числилося 2 одиниці старшого лаборанта (а.с.68), а станом на 01 червня 2015 року 1 одиниця старшого лаборанта (а.с.70).

Спростовуючи доводи позивача про те, що наказ Міністерства освіти України № 26 від 11 січня 2014 року на підставі якого відбулося скорочення чисельності штату у Запорізькому національному технічному університеті набирав чинності лише 01 вересня 2015 року, та був скасований наказом Міністерства освіти України № 1082 від 13 жовтня 2015 року так і не набрав законної сили, а тому звільнення позивача 19 травня 2015 року є незаконним, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про те, що накази ректора Запорізького національного технічного університеті№ 33 від 26 січня 2015 року та № 116 від 25 лютого 2015 року про скорочення чисельності штату є дійсними, не скасовані та недійсними не визнані.

При цьому, звільнення позивача з займаної посади на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України було погоджено роботодавцем з профспілковим комітетом створеним на підприємстві відповідача, обов'язковість згоди якого, передбачена положеннями ст. 43 КЗпП України, про що свідчить наявний витяг із засідання профкому протокол № 9 від 18 травня 2015 року (а.с.75).

Доводи касаційної скарги зводяться фактично до переоцінки доказів, і не дають підстав для висновку про порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Встановлено і це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 12 листопада 2015 року та ухвала колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області від 16 грудня 2015 року постановлені з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Відсутні й передбачені ст. 338 ЦПК України підстави для обов'язкового скасування судового рішення.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 12 листопада 2015 року та ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області від 16 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.О. Кузнєцов
Т.Л. Ізмайлова
Г.І. Мостова