АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД м. КИЄВА
Справа № 22-ц/796/5971/2016 Головуючий в 1 інстанції -Курєнков Є.В.
Доповідач - Заришняк Г.М.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 липня 2016 року колегія суддів судової палати з розглядуцивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

Головуючого - Заришняк Г.М.

Суддів - Андрієнко А.М., Мараєвої Н.Є.

при секретарі - Гарматюк О.Д.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1, діючого в інтересах ОСОБА_2, на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 27 грудня 2012 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, за участю третьої особи: ОСОБА_4 про стягнення коштів за договором уступки вимоги,-

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2., за участю третьої особи: ОСОБА_4 про стягнення коштів за договором уступки вимоги.

В обґрунтування позову зазначав, що в квітні 2010 року ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_4, власника магазину «Стиляга», гроші в сумі 60 000 доларів США для придбання до 01 березня 2011 року за кордоном взуття. Взяті на себе зобов'язання відповідач не виконав, грошові кошти не повернув.

23 травня 2011 року ОСОБА_4 за договором уступки вимоги передав ОСОБА_3 право вимоги вказаних коштів від ОСОБА_2

Посилаючись на викладене, просив стягнути з відповідача на його користь кошти в сумі 478 200 грн.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 27 грудня 2012 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 487 200 за договором уступки права вимоги.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, діючий в інтересах ОСОБА_2, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_3

В судовому засіданні апеляційної інстанції відповідач ОСОБА_2 підтримав апеляційну скаргу з підстав та доводів, викладених в ній.

Позивач та третя особа проти апеляційної скарги заперечували, вважаючи рішення суду законним.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність й обґрунтованість постановленого рішення суду в цій частині, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Справа розглядалась судам неодноразово.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3, суд першої інстанції встановив та вважав доведеним, ті обставини, що 27 квітня 2010 року між відповідачем ОСОБА_2 та третьою особою ОСОБА_4 виникли договірні (зобов'язальні) правовідносини, за якими ОСОБА_4 передав ОСОБА_2 гроші в сумі 60 000 доларів США на придбання товару, який останній повинен був поставити до 1 березня 2011 року, проте свої зобов'язання ОСОБА_2 не виконав, товар не поставив і повернути гроші відмовляється.

Проте, таких висновків суд дійшов на порушення процесуального права, яке полягає в неповному з'ясуванні обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, та недоведеності обставин, які суд вважав встановленими, що в свою чергу призвело до невірного застосування та порушення норм матеріального права, з огляду на що рішення суду першої інстанції не можна визнати законним та обґрунтованим, а тому відповідно до ст. 309 ЦПК України судове рішення підлягає скасуванню з ухваленням по справі нового судового рішення, з огляду на наступне.

Зі справи вбачається, що згідно свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи -підприємця, виданого Дніпровською районною держадміністрацією у м.Києві, третя особа ОСОБА_4 є фізичною особою-підприємцем та є власником знака для товарів і послуг «Стиляга» й реалізує товари за 25 класом Міжнародної класифікації товарів і послуг ( а. с. 40-41).

Відповідач ОСОБА_2 відповідно до даних Єдиного державного реєстру також зареєстрований як фізична особа-підприємець та є власником торгової марки «Райдер».

Відповідно до вимог ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

На підставі частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

У відповідності з ч.1,2 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

З письмової розписки від 27 квітня 2010 року, яка містить в матеріалах справи та надана позивачем, як доказ існування зобов'язань відповідача, вбачається, що ОСОБА_2 «Принял 60 000 (шестдесят тисяч USD)» та міститься його підпис.

Як видно з доводів позивача, відповідач ОСОБА_2 та третя особа ОСОБА_5 діяли при цьому як фізичні особи, а не підприємці, оскільки передача та прийняття коштів не відображені у їх касових книгах.

Заперечуючи проти позову, відповідач ОСОБА_2 вказував на те, що спочатку текст розписки містив лише вчинений ним власноручно напис «принял 60 000 (шестдесят тисяч USD) подпись». Верхня частина розписки, а саме: « г.Киев Договор. Я ОСОБА_6 передал ОСОБА_2 (Райдер) деньги: 60 000 в эквиваленте, для закупки обуви для Стил до 1 марта 2011 года передал (подпись)", була дописана особисто третьою особою в невідомий йому час, що підтвердили свідки і не заперечує третя особа. Насправді, ОСОБА_4 не передавав йому грошових коштів, вінне писав і не передавав йому розписку про отримання грошей, а зроблена ним дописка є нічим іншим, як підробкою документів і шахрайськими діями, спрямованими на вимагання від нього грошових коштів (т.1 а.с.92). Обставини вчинення ним напису щодо прийняття коштів на даний час він не пам'ятає, боргових зобов'язань перед ОСОБА_4 він не має.

Дані доводи відповідача ні позивачем, ні третьою особою не спростовані в судовому засіданні.

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України в постанові від 11 листопада 2015 р. у справі №6-1967цс15, яка відповідно до ст.360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від встановлених результатів робити відповідні правові висновки. Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов»язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов'язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Разом з тим, надана позивачем ОСОБА_3 розписка не містить істотних умов зобов'язального договору, в ній не зазначено даних: від кого прийнято відповідачем зазначені кошти, умови й дата їх отримання, а також не міститься зобов'язань відповідача щодо повернення грошей. Вказані обставини позбавляють суд можливості встановити наявність договірних зобов'язань між учасниками спору та справжню правову природу зобов'язальних правовідносин.

На підтвердження доводів про відсутність будь-яких договірних стосунків та зобов'язань з третьою особою, відповідачем, який є фізичною особою-підприємцем, надано бухгалтерську книгу, згідно якої факт отримання ним грошей від ОСОБА_4 для придбання товарів за розпискою від 27 квітня 2010 року не знайшов свого відображення у бухгалтерській книзі.

Суд першої інстанції дав неправильну оцінку зібраним по справі доказам, помилково вказавши в рішенні суду про те, що відповідач в судовому засіданні не заперечував проти того, що третя особа сплатив йому 60 000 доларів США для придбання товару для ОСОБА_4 Між тим, дані обставини спростовуються технічним записом судових засідань суду першої інстанції від 12.01.2012 р., а також письмовими пояснення відповідача ОСОБА_2, що приєднані до матеріалів справи (а.с. 92), в яких він заперечував отримання ним грошових коштів від третьої особи та написання й передачу ОСОБА_4 розписки про одержання грошей.

Окрім того, суд у своєму рішенні також не вірно виклав пояснення допитаних у судовому засіданні свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_9, які відповідно до технічного запису та журналу судового засідання від 12 січня 2012 року, заперечували факт передачі третьою особою ОСОБА_4 відповідачу ОСОБА_2 грошей та пояснювали, що ОСОБА_4 завжди придбаває для реалізації товар лише зі складів.

Надані позивачем на підтвердження своїх вимог роздруківки з електронної переписки ОСОБА_4 та ОСОБА_2, вказавши, що предметом цих розмов було повернення коштів у запропонований термін однією зі сторін, не є належними та переконливими доказами по справі, оскільки з них неможливо достовірно встановити стосовно яких саме зобов'язань велась переписка між вказаними особами. В той час як відповідач не заперечував, що протягом п'яти років вони з ОСОБА_4 спільно працювали і між ними велись розмови та переписка з приводу поставки товару. Таким чином, інформація викладена в цій переписці, не може безспірно свідчити про наявність зобов'язань саме за вказаною розпискою.

Відповідно до вимог статте 512, 514 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою, у тому числі внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). При цьому до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом .

Частиною першою ст. 517 ЦК України передбачено, що первісний кредитор у зобов'язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення.

Зі справи вбачається, що 23 травня 2011 року ОСОБА_4 за договором уступки вимоги передав ОСОБА_3 свої права кредитора до ОСОБА_2 на суму еквівалентну 60 000 доларів США (т.1 а.с.4).

Згідно з вимогами ст.ст.10, 60 ЦПК України, розгляд і вирішення цивільних справ у судах проводиться на засадах змагальності. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивачем не надано суду будь-яких належних та переконливих доказів на підтвердження наявності між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 договірних зобов'язань та їх справжню правову природу, які також підтверджували б існування грошових зобов'язань відповідача перед третьою особою, їх характер.

Отже, судом не встановлено, що відповідач має зобов'язання перед третьою особою щодо повернення коштів у сумі 60 000 доларів США.

Суду також не доведено, що ОСОБА_4 на час укладення договору уступки з ОСОБА_3 мав право вимагати від боржника ОСОБА_2 виконання його обов'язку у зобов'язанні.

За таких обставин, висновок суду про те, що на виконання договору від 27.04.2010 р. третя особа сплатив відповідачу 60 000 доларів США для закупки взуття, яке той не придбав і передані кошти не повернув, не ґрунтується на матеріалах справи і є припущенням, а тому вимоги позивача про повернення ОСОБА_2 грошових коштів за договором уступки вимоги є необґрунтованими й задоволенню не підлягають.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, як таке, що суперечить вимогам закону, з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 за їх недоведеністю.

Керуючись 303, 307, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу - ОСОБА_1, діючого в інтересах ОСОБА_2, - задовольнити.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 27 грудня 2012 року - скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2, за участю третьої особи: ОСОБА_4 про стягнення коштів за договором уступки вимоги -відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили, шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий:

Судді: