АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 216/3314/16-ц Головуючий в 1-й інстанції
Провадження № 22ц/774/2051/К/16 Суддя: Кузнецов Р.О.
Категорія - 30 (І) Доповідач: Михайлів Л.В.
У Х В А Л А

Іменем України

02 листопада 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді - Михайлів Л.В.,

суддів - Барильської А.П., Зубакової В.П.,

секретар - Гладиш К.І.,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі згідно із вимогами ч.2 ст.197 ЦПК України без фіксації судового засідання технічними засобами, без участі осіб, які належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 21 липня 2016 року про відмову в забезпеченні позову у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - Приватне акціонерне товариство «Київський страховий дім», про відшкодування майнової та моральної шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, -

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, третя особа - Приватне акціонерне товариство «Київський страховий дім», про відшкодування майнової та моральної шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та одночасно подав заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно, що належить на праві приватної власності відповідачу ОСОБА_2, а саме: 1/6 частину житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, та на 1/3 частину домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2.

Ухвалою Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 21 липня 2016 року, відмолено в задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просить скасувати вищевказану ухвалу суду та постановити нову ухвалу про забезпечення позову відповідно до заявлених ним вимог. Вважає, що вирішуючи заяву, суд першої інстанції не врахував положень ст. 151 ЦПК України та роз'яснень, наданих Пленумом Верховного Суду України, в п.4 Постанови «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» № 9 від 22 грудня 2006 року, зокрема співмірність виду забезпечення позову заявленим позовним вимогам, реальну загрозу невиконання та утруднення виконання можливого рішення суду, особу відповідача, який відмовляється в добровільному порядку відшкодувати завдану шкоду й дійшов невірного висновку про відсутність підстав для забезпечення позову. Крім того, позивач вважає, що майно, на яке він просив накласти арешт належить саме відповідачу, що підтверджується інформаційного довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна.

Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.

Виходячи з вимог частини 3 статті 27 ЦПК України щодо неприпустимості зловживання сторонами своїми процесуальними правами, статті 303-1 ЦПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги та статті 67 ЦПК щодо строків процесуальних дій, а також зважаючи на вимоги ч. 2 ст. 305 ЦПК України, колегія суддів визнала неявку сторін такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи. Заяву представника відповідача ОСОБА_3 про відкладення розгляду справи залишено без задоволення, у звязку із відсутністю доказів поважності причин неприбуття в судове засідання.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає відхиленню з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з відсутності підстав для забезпечення поданого позову у вигляді накладення арешту на майно відповідача, оскільки заявником не було надано достатніх доказів, що підтверджують можливість відчуження відповідачем спірного майна, що є наслідком ускладнення або унеможливлення виконання рішення суду у майбутньому.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно зі ст.ст. 1, 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод, чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України та цього Кодексу.

Статтею 151 ЦПК України передбачено, що за заявою осіб, які беруть участь у справі, суд може вжити заходи забезпечення позову.

Під забезпеченням позову розуміється вжиття судом передбачених законом заходів, які створюють реальну гарантовану можливість для виконання в майбутньому рішення по справі в разі задоволення заявленого позову.

При цьому, забезпечення позову спрямоване, перш за все, проти несумлінних дій відповідача, який може сховати майно, продати, знищити або знецінити його тощо.

Зазначена правова норма прямо визначає як форму і порядок звернення до суду із клопотанням про вжиття заходів забезпечення позову, так і підстави для його забезпечення.

Загальною підставою для вжиття заходів забезпечення позову є наявність обставин, які свідчать або дозволяють достовірно припустити, що невжиття цих заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання майбутнього рішення суду.

При цьому відповідно до принципу змагальності сторін і загальних правил розподілу тягаря доказування обов'язок доведення підстав для застосування заходів забезпечення позову покладається на особу, яка заявляє відповідне клопотання.

Відповідно до вимог п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову" згідно із п.1 ч.1 ст. 152 ЦПК України позов майнового характеру дозволяється забезпечувати шляхом накладення арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або інших осіб.

Як роз'яснено у п.п. 4, 7, 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України N 9 від 22.12.2006 р. «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв'язку із застосуванням відповідних заходів.

Частиною 3 ст.152 ЦПК України передбачено,що види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Враховуючи зазначене, важливою умовою для вжиття заходів забезпечення позову є реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 152 ЦПК України, позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб; забороною вчиняти певні дії; встановленням обов'язку вчинити певні дії; передачею речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам. Види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Відповідно до роз'яснень п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року №9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» розглядаючи заяву про забезпечення позову суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Як вбачається з позовної заяви ОСОБА_1, загальний розмір заявлених позовних вимог про відшкодування шкоди спричиненої ДТП становить 63617,95 грн.(а.с.54-56).

Подаючи заяву про забезпечення позову, заявник просив накласти арешт на 1/6 частину житлового будинку, по АДРЕСА_1 та на 1/3 частину домоволодіння , що розташоване у АДРЕСА_2.

З відомостей викладених у Інформаційної довідці з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно не можливо ідентифікувати його власника - ОСОБА_2 та стверджувати, що то є власність відповідача у даній справі ( а.с.35-37).

Таким чином, колегія суддів вважає, що при вирішенні питання про забезпечення позову суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про відмову у задоволенні заяви, оскільки позивачем не надано докази належності відповідачу на праві власності майна, на яке просив накласти арешт, а також співмірність вартості майна із заявленими позовними вимогами.

Крім того, ні в заяві про забезпечення позову, ні в апеляційній скарзі позивача не наведено обставин, за яких можливо дійти висновку, що невжиття заходів у вигляді арешту певного майна може утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду.

Отже, постановляючи ухвалу від 21 липня 2016 року, суд першої інстанції належним чином врахував положення ст. 151-152 ЦПК України, що регулюють питання вжиття заходів забезпечення позову, а також рекомендації та роз'яснення, що містяться у Постанові Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року.

Доводи апеляційної скарги позивача висновків суду не спростовують та на їх правильність не впливають.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 312 ЦПК України, розглянувши скаргу на ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає ухвалу без змін, якщо судом першої інстанції постановлено ухвалу з додержанням вимог закону.

Оскільки ухвала суду постановлена з дотримання норм процесуального законодавства, висновки суду відповідають обставинам справи, колегія суддів не вбачає підстав для скасування оскаржуваної ухвали.

Інші доводи апеляційної скарги правильності висновків суду першої інстанції не спростовують й не можуть бути підставою для скасування постановленої ухвали, а тому колегія суддів відхиляє подану апеляційну скаргу й залишає без змін ухвалу суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 312, 315 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Ухвалу Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 21 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, як така, що не перешкоджає подальшому провадженню у справі.

Головуючий: Л.В. Михайлів

Судді: А.П. Барильська

В.П. Зубакова