провадження № 2/243/1041/2016
справа № 243/1425/16-ц
11 липня 2016 року м. Словянськ
Словянський міськрайонний суд Донецької області у складі:
головуючого - судді Ільяшевич О.В.,
при секретареві Хміль О.М.,
позивача ОСОБА_1,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Слов'янського міськрайонного суду Донецької області (вул. Добровольського, 2, м. Словянськ, Донецької області) цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу дитині на виїзд на тимчасово неконтрольовану Українською владою територію через лінію зіткнення у межах Донецької області без згоди та супроводу батька,-
23 лютого 2016 року ОСОБА_1 звернулась до Словянського міськрайонного суду Донецької області із позовом до ОСОБА_2 про надання дозволу дитині на виїзд на тимчасово неконтрольовану Українською владою територію через лінію зіткнення у межах Донецької області без згоди та супроводу батька. В обґрунтування своїх вимог зазначила, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Центрально-Міського районного суду м. Горлівки Донецької області. Від шлюбу вони мають дитину - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. Рішенням Ц-Міського районного суду м. Горлівки Донецької області від 10 червня 2011року з відповідача було стягнуто на користь позивачки аліменти на утримання доньки. Цим судовим рішенням встановлено і не заперечувалось сторонами, що донька проживає разом зі матірю і перебуває на утриманні позивачки. З початком проведення антитерористичної операції на території Донецької області, місто Горлівка опинилася на території непідконтрольній владі Україні у звязку із чим, позивачка разом із донькою вимушені були переїхати на територію, контрольовану Українською владою. У м. Горлівка залишилось житло, яке належить ОСОБА_3 на праві власності. 16 червня 2015 року, тимчасовий порядок здійснення контролю за переміщенням осіб, транспортних засобів і вантажів вздовж лінії зіткнення у межах Донецької та Луганської областей (далі Тимчасовий порядок) було змінено і тепер цим порядком передбачено, що вїзд на неконтрольовану територію дітей, які не досягли 16-річного віку, здійснюється з дотриманням вимог передбачених для таких осіб правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (пункт 5.1.1. Тимчасового порядку), тобто, лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16- річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. На даний час позивачка вирішила переїхати на своє постійне місце проживання до ІНФОРМАЦІЯ_2, у звязку із необхідністю догляду за батьками похилого віку які постійно проживають в ІНФОРМАЦІЯ_3, а також у звязку з тим, що винаймати житло на контрольованій Україною території стало дуже дорого із підвищенням тарифів на комунальні послуги.
У звязку із викладеним, позивачка вимушена була звернутися до суду із даним позовом та просити суд ухвалити рішення яким надати ОСОБА_3 дозвіл на виїзд на тимчасово неконтрольовану Української владою територію через лінію зіткнення у межах Донецької області до міста Горлівка Донецької області у її супроводі, без згоди та супроводу батька ОСОБА_2, на період по 01 січня 2018 року від дня набрання рішення законної сили.
Позивач ОСОБА_1, у судовому засіданні на задоволенні позову наполягала, пояснила, що вона не має наміру повернутися на постійне проживання до м. Горлівка, а бажає лише поїхати провідати своїх хворих батьків та також квартиру, яка належить на праві власності її дочці.Дитину вона не може залишити на території, підконтрольній владі України, оскільки тут її немає з ким залишити, а батько дитини має свою сімю, дитину на час, коли вона поїде до м. Горлівка брати до себе не бажає, взагалі вона не може з ним навіть поспілкуватися на цю тему, тому що не може до нього додзвонитися. Як і дочка не може йому подзвонити.
Під час розгляду справи, судом приймалися усі передбачені діючим законодавством заходи щодо належного повідомлення відповідача про місце, день та час розгляду справи. Згідно із Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 року № 1085-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження», пересилання пошти не здійснюється до м. Горлівка Донецької області, де зареєстровано місце проживання відповідача, що позбавило суд можливості надіслання поштою судового виклику до суду за зареєстрованим у передбаченому законом порядку місцем проживання та перебування відповідача (ч.5 ст.74 ЦПК України). Тому, відповідно розяснень ВССУ (вих. № 10-1437/0/4-14 від 13 жовтня 2014 року), згідно із вимогами ч. 9 ст. 74 ЦПК України, виклик у судове засідання відповідача був здійснений шляхом розміщення оголошення у друкованому засобі масової інформації державної сфери розповсюдження - газеті «Урядовий курєр», а також у друкованому засобі масової інформації місцевої сфери розповсюдження - газеті «Донеччина», відповідно розпорядження КМУ від 16 грудня 2015 року №1333-р. (а.с. 107,63).
Крім того, судом був повідомлений про час та місце судового розгляду відповідач та представник відповідача по телефону, про що були складені телефонограми.
Незважаючи на прийняті судом заходи, відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не зявився, про причини своєї неявки суд не повідомив, заяв про відкладення розгляду справи чи розгляд справи у його відсутності від нього до суду не надходило. Однак представником відповідача ОСОБА_4, який діє на підставі договору про надання правових послуг адвоката від 06 травня 2016 року (а.с. 59) на адресу суду були надані письмові заперечення. Так, представником відповідача зазначено, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню виходячи з наступного. Згідно із Конвенцією про права дітей від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Верховною Радою України за № 789 від 27 лютого 1991 року, в усіх діях, щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, держави - учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини. Держави - учасниці зобов'язуються поважати права дитини па сімейні зв'язки, щоб дитина не розлучалась з батьками всупереч їх бажанню. Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів). опікунів і в їхньому супроводі чи супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно із ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» (далі - Закон) оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріального засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі погреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до нього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Згідно із підпунктом 1 пункту 4 Правил перегинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57. виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. Відповідно ст.ст. 7,155 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, які встановлені Конституцією України та Конвенцією про права дитини, а батьківські права не можуть здійснюватися всупереч Інтересам дитини. Таким чином, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Враховуючи наведене, у разі відсутності згоди одного з батьків питання про виїзд неповнолітнього за кордон вирішується судом за позовом іншого з батьків зі з'ясуванням питання про державу прямування та відповідний часовий проміжок перебування дитини у цій державі, строку та мети виїзду, що не було дотримано позивачем. 17 серпня 2015 року відповідач надав позивачу свою згоду, посвідчену приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу, зареєстровану в реєстрі за № 3513, на пересування по території України, а саме на тимчасові поїздки, на виїзд з постійного та/або тимчасового місця проживання та/або місця перебування з території Донецької області та/або Луганської області без права вїзду на визначені території в зворотному напрямку, з правом перетину будь-яких пропускних пунктів, постів, кордонів (через лінію зіткнення у межах Донецької області та Луганської областей) його малолітньої дочки ОСОБА_3 на період з 17 серпня 2015 року по 31 грудня 2015 року включно. Дана заява була зроблена відповідачем для того, щоб його дитина разом з позивачкою мала змогу виїхати із зони бойових дій на підконтрольну Україні територію після того, як позивачка без його згоди неодноразово вивозила дитину до Російської Федерації через неконтрольовані Україною контрольно-пропускні пункти так званої «Донецької народної республіки». В свою чергу, позивачка, обгрунтовуючи необхідність надання дозволу на виїзд дитини на тимчасово неконтрольовану Українською владою територію через лінію зіткнення у межах Донецької області до міста Горлівка Донецької області без зазначення мети поїздки саме для дитини, періоду виїзду та ін.. лише зазначила в позовні заяві, що вона вирішила переїхати на постійне місце проживання в м. Горлівка у зв'язку із необхідністю догляду за батьками, а також у зв'язку з тим, що винаймати житло на контрольованій Україною території стало дуже дорого із підвищенням тарифів на комунальні послуги. В обґрунтування необхідності догляду за батьками, позивачка надала суду копію довідки стаціонарного відділення № 2 міської лікарні № 1 м. Горлівки № 108 від 28.07.2015 р. про те, що її батько ОСОБА_5 знаходиться на стаціонарному лікуванні з 27 липня 2015 року по день надання довідки 28 липня 2015 року, однак відомостей про необхідність постійного сторонньою догляду не містить, по-перше. По-друге, наявність хвороби у батька позивача на даний час ця довідка не підтверджує. По-третє, довідка датована липнем 2015 року, коли українська влада вже рік не контролювала місто Горлівку, а тому ця довідка є недійсною та не може бути взята судом до уваги, оскільки викладена в ній інформація не може бути перевірена. Щодо неможливості позивачки винаймати житло та сплачувати комунальні послуги, то ці твердження не відповідають фактичним обставинам, оскільки відповідно до наданої позивачем в матеріали іншої цивільної справи № 623/2231/15-п. яка перебуває в провадженні Московського районного суду м. Харкова, копії договору оренди квартири від 01 грудня 2015 р„ укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_6, місячна орендна плата становить 2250.50 грн. Тоді як, середньомісячні доходи позивача, отримані нею протягом 2015 року від мене в якості аліментів на дитину, становлять 28 251,55 грн. щомісячно, тобто більше ніж в 12 раз перевищують витрати на оренду житла, по-перше. По-друге, за рахунок отримуваних від нього аліментів позивачка змогла взяти в кредит автомобіль Кіа Спортейдж первинною вартістю 18 4685,79 грн. та погасити цей кредит в жовтні 2015 року. Тому, такі доводи позивача про «скрутне матеріальне становище» в обґрунтування необхідності виїзду її та малолітньої дитини до зони бойових дій - є неспроможними. Отже, позивачка фактично намагається вивезти дитину на інше місце проживання без згоди батька, та у порушення прав дитини, яка має право на спілкування з батьком, та відповідача, який мас право та зобов'язаний приймати участь у вихованні дитини. Позивач не правильно трактує правову підставу надання дозволу на виїзд дитини без згоди батька до досягнення дитиною повноліття, визначену ст. 4 Закону, якою передбачена можливість ухвалення судом рішення на разовий виїзд, а не на виїзд на строк визначений судом без згоди батька, не позбавленого батьківських прав. Крім того, надання дозволу на вїзд неповнолітньої дитини до зони бойових дій. можливість кожного разу лишитись на ніч у замінованих полях та лісосмугах між блокпостами української армії та блокпостами сепаратистів, які один одного кожного дня обстрілюють з артилерії, та знаходження в окупованому місті, яке щодня обстрілюється терористами, - аж ніяк не узгоджується з вимогами Конвенції щодо забезпечення у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини, а навпаки - наражає дитину на максимальну небезпеку. Зазначені позивачкою надумані доводи ніяким чином не викликають необхідність знаходження неповнолітньої дитини в окупованому місті, яке піддається щоденному обстрілу. За цих обставин апеляційний суд Донецької області своїм рішення від 05 жовтня 2015 року по справі № 22-ц/775/790/2015 вже відмовляв позивачу у задоволенні аналогічних позовних вимог. Керуючись викладеним просив відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у повному обсязі.
Оскільки від відповідача не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, як то передбачає ст. 169 ЦПК України, з причин, які б могли бути визнані судом поважними, у суду відсутні підстави для відкладення розгляду справи, а тому, суд зі згоди позивача вирішує справу на підставі наявних у справі доказів у відповідності до ст. 224-228 ЦПК України.
З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що оскільки від відповідача не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, як то передбачає ст. 169 ЦПК України, з причин, які б могли бути визнані судом поважними, у суду відсутні підстави для відкладення розгляду справи, а тому, суд зі згоди позивача вирішує справу на підставі наявних у справі доказів у відповідності до ст. 224-228 ЦПК України.
Допитана у судовому засіданні у присутності представника органу опіки та піклування ОСОБА_7, який діє на підставі довіреності № 29/01-914 від 11 липня 2016 року, та без присутності позивачки ОСОБА_1, неповнолітній свідок ОСОБА_3 у судовому засіданні показала, що вона із мамою виїхала з м. Горлівка, однак на сьогодні, у неї на території м. Горлівка залишилися дідусь, який нещодавно переніс інфаркт, а тому не може приїхати на територію, підконтрольну владі України, бабуся, яка доглядає за дідусем, прабабуся, який 90 років. Вона бажає їх побачити, однак не може виїхати на територію м. Горлівка без дозволу батька. Дійсно так, вийшло що її батьки розвелися, батько проживає окремо, у нього своя сімя, а вона проживає разом із матірю. Батько її у свою сімю не бере, також не бере її на відпочинок. Зараз він поїхав відпочивати, однак їй поїхати з собою не пропонував. Останній раз вона спілкувалася із батьком на свій день народження, більше двох місяців він на її смс - повідомлення на «Вайбер», батько не відповідає. ОСОБА_3 продемонструвала на своєму телефоні свої смс-повідомлення, на які відповіді немає. Також може ствердити, що був випадок, коли вони із мамою приїхали до батька у 2014 році до м. Запоріжжя, і вона прийшла у школу, де навчається дочка другої жінки батька, з якою вони колись товаришували, однак дівчинка з нею не стала спілкуватися, навіть поскаржилася вчительці, що начебто вона хоче її отруїти. За таких обставин, вона не є бажаною у новій сімї батька, тому що його друга дружина не захоче її забрати у сімї, хоч на час, для того щоб її мати могла самостійно поїхати до м. Горлівки та провідати своїх хворих батьків. До того ж вона постійно слідкує за новинами, спілкується із своїми знайомими, які залишилися у м. Горлівці, і їй достеменно відомо, що активних бойових дій зараз немає.
Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з огляду на такі встановлені у судовому засіданні обставини та відповідні ним норми чинного законодавства.
В судовому засіданні встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Центрально-Міського районного суду м. Горлівки Донецької області від 04 квітня 2011 року (а.с. 7,4).
Від шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 мають дитину - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, що стверджується свідоцтвом про народження дівчини ОСОБА_2: 1-НО №314862 (а.с. 9).
Рішенням Центрально-Міського районного суду м. Горлівки Донецької області від 10 червня 2011року з відповідача було стягнуто на користь позивачки аліменти на утримання доньки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. Цим судовим рішенням встановлено і не заперечувалось сторонами, що донька проживає разом зі матірю і перебуває на утриманні позивачки (а.с. 11,11 з.б.).

У звязку із проведенням антитерористичної операції на території Донецької області, місто Горлівка опинилася на території непідконтрольній владі Україні у звязку із чим, позивачка разом із донькою вимушені були переїхати на територію, контрольовану Українською владою, про що свідчить, зокрема довідка № про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, видана на імя ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4. У відомостях про малолітніх, неповнолітніх осіб, яки прибули разом із внутрішньо переміщеною особою, значиться малолітня ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. Фактичним місцем проживання позивачки та її доньки стала: Донецька область, м. Бахмут (колишній Артемівськ), АДРЕСА_1 (а.с. 47).

Згідно із договором дарування квартири №3544 від 15 вересня 2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Горлівського міського нотаріального округу Донецької області ОСОБА_8, малолітній ОСОБА_3 на праві власності належить трикімнатна квартира АДРЕСА_2, загальною площею 42,5 кв. м. (а.с. 5).

На даний час позивачці необхідно поїхати до м. Горлівки Донецької області, у звязку із необхідністю надання допомоги батькам похилого віку, які постійно проживають в ІНФОРМАЦІЯ_3, а також провідати квартиру, яка належить її дочці на праві власності, повезти на зустріч із бабусею та дідусем свою дочку.

Так, згідно із довідкою №108 стаціонарного відділення №2 міської лікарні №1 м. Горлівки, ОСОБА_9, 61 рік, перебуває на стаціонарному лікуванні в кардіологічному відділенні лікарні, з діагнозом : гострий Q негативний інфаркт міокарду попереково-бокової стінки лівого шлуночка (20.07.2015 р.), атеросклеротичний кардіосклероз. Гіпертонічна хвороба ІІІ ступеню СН1 (а.с. 6).

Згідно із свідоцтвом про народження позивачки, серії: V-НО №268460, вона є донькою ОСОБА_9 (а.с. 8).

Суд зазначає, що згідно із статтею 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозвязок доказів у їх сукупності.

Вирішуючи питання щодо допустимості та належності доказів у сенсі глави 5 ЦПК України, суд приймає до уваги досліджену у судовому засіданні медичну довіку №108 щодо хвороби батька позивачки, яка хоч і не є офіційним документом, що створює сама по собі правові наслідки, однак, на думку суду, може слугувати джерелом тих фактичних даних, що у сукупності з іншими доказами підтверджує вказані у заяві обставини.

Приймаючи до уваги довідку №108 щодо хвороби ОСОБА_9 суд виходить з того, що незважаючи на ситуацію, яка склалася у країні, медичні заклади у звязку із специфікою роботи, повинні надавати медичну допомогу будь-яким особам, і у будь-якій ситуації, отже, у тому становищі, у якому опинилася позивачка, вона була позбавлена можливості отримати офіційний документ щодо хвороби свого батька, а тому звертаючись до суду, надала всі можливі докази, які могла надати у цій ситуації.

Суд зважає, що дійсно довідка про стан здоровя батька позивачки датована липнем 2015 року, однак на думку суду наведена обставина не свідчить про відсутність захворювання, за яким батько позивачки не потребує догляду.

Суд виходить з вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України відповідно яких цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості і кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідач до судового засідання не з'явився, не скористався своїми процесуальними правами сторони в процесі і не надав належних доказів, які спростовують доводи позивача.

Згідно абз.2 частини 3 статті 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і вїзд в Україну і оформлення документів для зарубіжних поїздок визначається Законом України «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року.

Відповідно п.2 частини 2 статті 4 вказаного Закону України за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Згідно із п.2 статті 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57, передбачено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16- річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним із батьків без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків здійснюється у разі предявлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Метою виїзду на тимчасово неконтрольовану Українською владою територію через лінію зіткнення у межах Донецької області до міста Горлівка Донецької області з малолітньою дитиною позивачка зазначила необхідність доглядати своїх батьків дідуся та бабусю малолітньої ОСОБА_3, така необхідність з часом може відпасти, а тому її існування має супроводжуватися розумними термінами, у звязку із чим суд вважає за необхідне частково задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 а саме надати їй дозвіл на тимчасовий виїзд з неповнолітньою ОСОБА_3, без згоди та супроводу її батька ОСОБА_2, на тимчасово неконтрольовану Українською владою територію через лінію зіткнення у межах Донецької області до міста Горлівка Донецької області на строк з моменту набрання даним рішенням законної сили до 30 листопада 2016 року включно.

За приписами п. 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року передбачається, що «…малолітнє дитя не повинне, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучений зі своєю матірю».

Згідно із ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обовязки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обовязків щодо дитини.

Разом з тим, як видно із показань ОСОБА_3С, допитаної у судовому засіданні в якості свідка, за останні два роки дочка фактично не спілкується з батьком, і причиною цього є те, що у батька створена нова сімя, де дівчинка не є зовсім бажаною, отже відповідач заперечуючи проти задоволення позову, як батько дитини не здійснив жодного кроку для того, щоб дитина могла бачитися зі своїми бабусею та дідусем, а позивачка опинилася у ситуації, в якій вона не може виконати свій обовязок повнолітньої дитини щодо догляду за своїми батьками, або надання їм допомоги, оскільки їй немає з ким залишити свою дитину на території, підконтрольній владі України, до того ж як законний представник дитини, вона позбавлена можливості здійснити нагляд за майном, яке належить її дитині.

Відповідно положень статей 10 та 11 ЦПК України цивільне судочинство в Україні здійснюється на засадах змагальності сторін та диспозитивності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Принцип 7 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року передбачає безумовний пріоритет інтересів дитини для тих, на кому лежить відповідальність за його освіту і виховання.

Оскільки сторони однією сімєю не проживають і фактичне місце проживання малолітньої доньки визначене за позивачкою, то цей обовязок покладено на матір - позивачку по справі, яка повинна постійно доглядати дитину, піклуватися про здоровя дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, як це і передбачено положеннями статті 150 Сімейного кодексу України.

Аналізуючи встановлені фактичні обставини по справі і надані докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги є обґрунтованими, оскільки інтереси позивачки повністю відповідають інтересам її малолітньої доньки.

Оскільки батько дитини - відповідач ОСОБА_2 добровільно не бажає надати дозвіл на виїзд на неконтрольовану Українською владою територію через лінію зіткнення у межах Донецької області до міста Горлівка Донецької області, як і не бажає взяти дитину до своєї сімї з тим, що позивачка могла навідати самостійно своїх батьків, та по можливості допомогти їм виїхати на територію, підконтрольну владі України, суд вважає за необхідне частково задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1

Суд вважає, що зазначений виїзд на неконтрольовану територію України, не буде порушенням будь-яких прав відповідача відносно доньки.

Склад та розмір витрат, повязаних з оплатою оголошення в пресі, входять до предмету доказування по справі.

Як видно із витягу газети "Урядовий кур'єр", дійсно, було здійснено оголошення у пресі про виклик відповідача до суду, вартість якого, згідно із наданою позивачкою квитанцією, склала - 630 грн. 00 коп.

Також, як видно з платіжного доручення, позивачкою, при зверненні до суду із даним позовом був сплачений судовий збір в сумі 551 грн. 20 коп.

Відповідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України, Стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Згідно із розясненнями п. 36 Постанови Пленуму ВССУ України № 10 від 17 жовтня 2014 року, вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову (частина перша статті 88 ЦПК) застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір (наприклад, його сплачено за мінімальною ставкою, визначеною Законом № 3674-VI).

Суд приходить до висновку, що оскільки позов судом задоволено частково, з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню судовий збір у розмірі 275 грн. 60 коп., та витрати повязані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача в сумі 315 грн. 00 коп., що є пропорційним до задоволеної частини вимог.

Керуючись п.2 Декларації прав дитини, Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 231 від 31.03.1995 року, Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 57 від 27.01.1995 року, ст.ст. 11,16, 313 ЦК України, ст.ст. 141, 150 СК України, ст.ст. 10, 11, 212-215, 224-226 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Надати ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4, дозвіл на тимчасовий виїзд з неповнолітньою дитиною ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, без згоди та супроводу її батька ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_5, на тимчасово неконтрольовану Українською владою територію через лінію зіткнення у межах Донецької області до міста Горлівка Донецької області на строк з моменту набрання даним рішенням законної сили до 30 листопада 2016 року включно.

В решті позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_5, зареєстроване місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_6, на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4, зареєстроване місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_7 А, кв. 17, витрати позивача повязані із публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача у сумі 315 (триста пятнадцять) грн. 00 коп.

Стягнути із ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_5, зареєстроване місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_6, на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4, зареєстроване місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_7 А, кв. 17,, судовий збір в розмірі 275 (двісті сімдесят пять) грн. 60 коп.

До суду відповідачем може бути подана заява про перегляд заочного рішення протягом десяти днів з дня отримання його копії.

На рішення суду позивачем може бути подано апеляційну скаргу до Апеляційного суду Донецької області через Словянський міськрайонний суд Донецької області протягом десяти днів з дня його проголошення, а відповідачем, в такий же строк з дня залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення складено у нарадчій кімнаті у єдиному екземплярі.

Повний текст рішення суду виготовлений 15 липня 2016 року.

Головуючий - суддя: О.В. Ільяшевич