Ухвала

іменем україни

01 серпня 2016 року м. Київ

Суддя Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Ступак О.В., розглянувши касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш Авто» на заочне рішення Варвинського районного суду Чернігівської області від 07 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 30 червня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш Авто» про захист прав споживача, визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_2 звернувся до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 24 лютого 2016 року він уклав із Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш Авто» (далі - ТОВ «ЛК «Ваш Авто») договір № 003811 фінансового лізингу, за умовами якого товариство зобов'язалося придбати та передати йому на умовах фінансового лізингу в користування транспортний засіб марки «Foton», модель FT 354, а він зобов'язався прийняти предмет лізингу та періодично сплачувати за його користування лізингові платежі та інші платежі, передбачені умовами договору згідно з графіком, який є додатком № 1 до договору. Договір фінансового лізингу передбачає право отримати предмет лізингу у власність за викупною вартістю, що буде визначена лізингодавцем лише після завершення терміну лізингу за цим договором після повного виконання всіх зобов'язань щодо сплати лізингових платежів та інших платежів, які підлягають сплаті за договором, шляхом укладення окремого договору купівлі-продажу (ст. 11 договору). Згідно з п. 4.1 договору предмет лізингу передається у його користування протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати ним на рахунок відповідача адміністративного платежу, авансового платежу, комісії за передачу предмета лізингу, у разі наявності, сплати різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п. 9.4 ст. 9 даного договору, з урахуванням умов, викладених у п. 17 ст. 1 договору. Пунктом 9.1 передбачено, що авансовий платіж складає частину від вартості предмета лізингу, зазначеного у даному договорі та у додатку № 1 до цього договору. Розмір адміністративного платежу та комісії за передачу предмета лізингу встановлюється в додатку № 1 до договору, відповідно до якого до отримання предмета лізингу він має сплатити товариству не менше половини його вартості, зокрема, аванс у розмірі 5 363,64 доларів США, адміністративний платіж у розмірі 1 072,73 доларів США, комісію за передачу предмета лізингу в сумі 321,82 доларів США. Так, на виконання умов договору фінансового лізингу від 24 лютого 2016 року позивачем було сплачено на рахунок відповідача 29 500грн. Вважає, що умови договору фінансового лізингу не відповідають чинному законодавству та порушують його права як споживача. Крім того, договір є нікчемний, адже не був нотаріально посвідчений.

За таких обставин та з підстав, передбачених ст. 55 Конституції України, ст. ст. 1, 4, 18, 22 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. ст. 3, 23, 215, 220, 628, 799, 806, 808 ЦК України, ст. ст. 4, 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», позивач просив визнати недійсним нікчемний договір від 24 лютого 2016 року № 003811 та застосувати наслідки недійсності правочину, стягнувши з відповідача сплачені за договором кошти в сумі 29 500 грн.

Рішенням Варвинського районного суду Чернігівської області від 07 квітня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 30 червня 2016 року, позов задоволено.

Визнано недійсним договір фінансового лізингу від 24 лютого 2016 року № 003811, укладений між ОСОБА_2 і ТОВ «ЛК «Ваш Авто».

Стягнуто з ТОВ «ЛК «Ваш Авто» на користь ОСОБА_2 кошти, сплачені ним за договором фінансового лізингу від 24 лютого 2016 року № 003811, у сумі 29 500 грн.

Вирішено питання про судовий збір.

У касаційній скарзі ТОВ «ЛК «Ваш Авто» просить скасувати судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені у ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Статтею 335 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказівнад іншими.

У відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити, оскільки із матеріалів касаційної скарги, змісту оскаржуваних судових рішень вбачається, що скарга є необґрунтованою і наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності зазначених судових рішень.

Відповідно до ч. 2 ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Згідно зі ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Згідно з ч. ч. 1-2 ст. 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.

Розглядаючи указаний позов, суд першої інстанції, із висновками якого погодився й апеляційний суд, правильно виходив із того, що за змістом укладеного між сторонами у справі договору фінансового лізингу від 24 лютого 2016 року № 003811, цей договір за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, проте, як установив суд, цей договір усупереч вищевказаним нормам матеріального права не було посвідчено нотаріально, тому суд дійшов обґрунтованого висновку про визнання недійсним вказаного договору із цієї підстави.

Такий висновок судів відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс16, яка відповідно до вимог ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Крім того, суд виходив із того, що згідно зі ст. 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію, тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодежувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу.

Виходячи з вищевикладеного, суд дійшов висновку, що оскільки вибір продавця предмета лізингу за договором здійснює відповідач, так як в договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має завертатись споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару, то п. 1.4 договору щодо усунення лізингодавця від відповідальності в частині якості, комплектності, справності суперечить положенням ст. 808 ЦК України.

Разом із тим суд виходив із наступного.

Згідно з ч. 9 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», якщо в результаті застосування умов договору, що обмежують права споживача, споживачеві завдано збитків, вони відшкодовуються винною особою у повному обсязі. Споживач має право на відшкодування збитків, завданих йому виробником (виконавцем, продавцем), у звязку з використанням останнім переваг свого становища у виробничій чи торговельній діяльності.

Частиною 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір.

Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (ч. 6 ст. 18 Закону).

Згідно з ч. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Ухвалюючи рішення у справі, суд дійшов правильного висновку, що в договорі фінансового лізингу від 24 лютого 2016 року відсутня обов'язкова умова щодо індивідуальної визначеності предмета лізингу, виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом (п. 8.7, розділ 10 договору), звужені обов'язки лізингодавця, які передбачені в Законі України «Про фінансовий лізинг», положеннях ЦК України, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства.

Зокрема, суд дійшов обґрунтованого висновку, що згідно з п. 1.4 договору лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За вищенаведеними зобов'язаннями відповідає продавець. Крім того, адміністративний платіж в договорі завуальовано та виходить за межі переліку лізингових платежів, встановлених ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», а підготовка документів для укладення договору, як зазначив суд, не може бути послугою в розумінні п. 17 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів», а фактично полягає у виготовленні стандартно форми договору, а тому відповідач не може включати зазначені витрати в ціну договору.

Отже, вищевказані умови договору суд обґрунтовано визнав несправедливими і такими, що порушують права позивача як споживача згідно із Законом України «Про захист прав споживачів». Зазначені висновки судів відповідають правовим позиціям Верховного Суду України, викладеним у постановах від 11 травня 2016 року у справах № № 6-3020цс15 та 6-65цс16.

Таким чином, задовольняючи указаний позов, суд першої інстанції, із висновками якого погодився й апеляційний суд, дослідивши докази у справі і надавши їм належну оцінку згідно зі ст. ст. 10, 60, 212 ЦПК України, а також, врахувавши обставини справи, правильно виходив із доведеності та обґрунтованості вказаних позовних вимог. Суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд із дотриманням вимог ст. ст. 303, 304 ЦПК України перевірив у повному обсязі доводи апеляційної скарги та спростував їх відповідними висновками, у результаті чого постановив законну й обґрунтовану ухвалу, яка відповідає вимогам ст. 315 ЦПК України.

Наведені в касаційній скарзі доводи висновків судів не спростовують, зводяться до переоцінки доказів, що згідно з ч. 1 ст. 335 ЦПК України на стадії перегляду справи у касаційному порядку не передбачено.

Керуючись п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України,

у х в а л и в:

Відмовити Товариству з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш Авто» у відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш Авто» про захист прав споживача, визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів, за касаційною скаргою на заочне рішення Варвинського районного суду Чернігівської області від 07 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 30 червня 2016 року.

Додані до касаційної скарги матеріали повернути заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Вищого спеціалізованого

суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ О.В. Ступак