АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И [1]

03 листопада 2016 року Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

в складі: головуючого - Немировської О.В.

суддів - Соколової В.В., Чобіток А.О.

при секретарі - Казанник М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_3, Відділ громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Дніпровського районного управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м.Києві про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 22 липня 2016 року,

встановила:

у лютому 2016 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування АДРЕСА_1, посилаючись на те, що відповідач є колишньою дружиною позивача та не проживає в спірній квартирі з серпня 2013 року.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 22 липня 2016 року в задоволенні позову було відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням, представник позивача подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Позивач, звертаючись до суду з даним позовом, посилався на те, що він та його матір - ОСОБА_3 є власниками АДРЕСА_2. Крім них в квартирі зареєстровані його колишня дружина - ОСОБА_2 та їх неповнолітня дочка ОСОБА_5. З серпня 2013 р. ОСОБА_2 в квартирі не проживає, обрала собі інше постійне місце проживання, забрала всі свої особисті речі, не несе витрат на утримання квартири.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 22.07.2016 р. в задоволенні позову було відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не може проживати в спірній квартирі через конфліктну ситуацію з позивачем, іншого постійного місця проживання не має, а тому підстави для визнання її такою, що втратила право користування жилим приміщенням, належним позивачу, відсутні.

Такий висновок суду першої інстанції є законним та обґрунтованим та відповідає встановленим по справі обставинам.

Суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права та послався на положення ст. 64, 71, 156 ЖК УРСР, ст. 29, 319, 391, 405 ЦК України.

Як видно з матеріалів справи, спірним жилим приміщенням є АДРЕСА_2, власниками якої є в рівних частках позивач ОСОБА_1 та його матір - ОСОБА_3 На даний час в квартирі зареєстровані: позивач, його матір - ОСОБА_3, з 2011 р. - відповідач, та з 2012 р. - ОСОБА_1, яка народилась 10.12.2011 р.

Доводи, викладені представником позивача - ОСОБА_4 в апеляційній скарзі, всі були предметом перевірки суду першої інстанції та отримали належну правову оцінку.

Посилання представника позивача на ту обставину, що покази свідка ОСОБА_6 не можуть бути підставою для відмови в задоволенні позову, оскільки вона є матір'ю відповідача, а свідок ОСОБА_7 знає про обставини лише зі слів відповідача, є необґрунтованими, оскільки судом першої інстанції було проаналізовано всі обставини, якими сторони обґрунтовували свої доводи та заперечення та дано оцінку доказам по справі в їх сукупності.

Позивач по справі, вказуючи, що відповідач обрала собі інше постійне місце проживання, не вказував, яке саме місце обрано та в позовній заяві вказав адресу спірного жилого приміщення.

Матір позивача, яка є власником 1/2 частини спірної квартири до суду з позовом не зверталась, а подала заяву, що підтримує позов, поданий ОСОБА_1, однак позивач, як власник частини квартири, може звертатись до суду лише відповідно до ст. 16 ЦК України за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Позивач визнав в ході розгляду справи, що в спірній квартирі він проживає разом з другою дружиною, яка вселилась у вересні 2014 р. Однак ОСОБА_2 в позовній заяві про розірвання шлюбу в січні 2014 р. вже зазначала, що ОСОБА_1 проживає разом з іншою жінкою.

Посилання представника позивача на той факт, що відповідач ОСОБА_2 не сплачує оплату комунальних послуг, а він змушений сплачувати послуги згідно кількості зареєстрованих осіб, може бути підставою для звернення до суду з відповідними вимогами до відповідача.

Таким чином, судом першої інстанції було повно та всебічно встановлено обставини справи, перевірено їх доказами, правильно застосовано норми матеріального права при дотриманні норм процесуального права, доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, а тому рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 313-317 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 відхилити, а рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 22 липня 2016 року - залишити без змін

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді

№ справи: 755/3142/16-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/12158/2016

Головуючий у суді першої інстанції: Катющенко В.П.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.