Справа № 307/3384/13-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

04 липня 2016 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області

у складі : головуючого судді Мацунича М.В.

суддів : Куштана Б.П., Панька В.Ф.

з участю секретаря : Кухта М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгород цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тячівського районного суду від 18 червня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 й ОСОБА_3 де третіми особами є Тячівська державна нотаріальна контора, Тересвянська селищна рада та реєстраційна служба Тячівського районного управління юстиції про визнання недійсним договору дарування незакінченого будівництвом житлового будинку, зобовязання повернути все одержане за угодою, та визнання права власності на житловий будинок, -

у с т а н о в и л а :

19.09.2013 року, ОСОБА_2 і ОСОБА_3, звернулись в суд із вищезазначеним позовом. Але ухвалою Тячівського районного суду від 19.12.2013 року за заявою ОСОБА_3, залишено без розгляду його позовні вимоги, Т.1, а.с. 100, 108. Як на підставу своїх вимог ОСОБА_2 посилалась на те, що в 1970-1974 роках велося будівництво житлового будинку № 7а по вул. Борканюка в смт. Тересва. Дане будівництво велось на земельній ділянці, яку було надано рішеннями виконкому Тересвянської селищної ради від 26.08.1969 року за № 87 та від 06.12.1974 року № 159. У 1976 році житловий будинок було майже збудовано і готовий був до експлуатації, але документально не оформлено та не введено в експлуатацію, і не було зареєстровано право власності. Після завершення будівництва даного житлового будинку, такий було передано для проживання сімї ОСОБА_1, так-як виявила бажання придбати даний будинок, але грошові кошти повинна була передати після того як збере відповідну суму, усю разом. Та через затягування розрахунку, правовстановлюючі документи, так і не було виготовлено. Щоразу, ОСОБА_1 наводила вагомі причини по неможливості здійснити розрахунок за житловий будинок. Проте, у липні 2013 року їй стало відомо, що ОСОБА_1 звернулась до Тересвянської селищної ради із заявою про надання дозволу на розробку проекту відводу земельної ділянки для передачі у власність. Як підставу такої вимоги, ОСОБА_1 надала копію договору дарування від 22.06.1976 року, та отримавши у серпні 2013 року копію цього договору, встановила, що підпис від її імені виконано не нею, а іншою особою, яка намагалась наслідувати її почерк. Даний договір дарування не відповідав фактичним обставинам справи, так-як у середині 1976 року перейшли проживати у даний будинок, будівництво якого було фактично завершено, площею 210 кв.м., а житловою 110 кв.м., а не 55,2 кв.м. як про це зазначено у договорі дарування. Даний договір дарування не зареєстровано ОСОБА_1 у бюро техінвентаризації. ОСОБА_3 визнав, що таємно від неї підписав договір дарування на користь своєї сестри ОСОБА_1, сподіваючись, що та розрахується за цей будинок, і ніхто не буде цікавитись набуттям права власності на такий. Оскільки договір дарування із ОСОБА_1 нотаріально не укладала, а тому такий є недійсним. Разом із цим, вважає, що житловий будинок, який був предметом дарування, побудований нею із чоловіком самочинно, а тому на такий не набувалось право власності. За цих обставин у нотаріуса не було правових підстав для укладення спірного договору дарування житлового будинку. Враховуючи наведені обставини, просила задовольнити позовні вимоги.

Рішенням Тячівського районного суду від 18 червня 2014 року, позовні вимоги ОСОБА_2, задоволено частково. Визнано недійсним договір дарування від 22.06.1976 року незавершеного будівництвом житлового будинку № 7а по вул. Борканюка в смт. Тересва, та повернуто вказаний житловий будинок попередньому власнику. У задоволенні позову про визнання права власності на самочинно збудований житловий будинок № 7а по вул. Борканюка в смт. Тересва, відмовлено ОСОБА_2. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Заперечуючи рішення суду, ОСОБА_1, подала апеляційну скаргу лише в частині задоволених судом позовних вимог ОСОБА_2. У такій просить апеляційну інстанцію скасувати рішення суду першої інстанції в задоволеній частині вимог та ухвалити нове рішення, про відмову в задоволенні таких позовних вимог. При цьому посилається на те, що рішення суду не можна визнати законним, оскільки суд дійшов до таких висновків помилково та в супереч матеріалів справи. Такі дії суду призвели до неправильного застосування вимог норм матеріального права та порушення норм процесуального законодавства.

У судовому засіданні апеляційної інстанції відповідачка ОСОБА_1 та її представник в особі адвоката ОСОБА_4, підтримали вимоги скарги з підстав наведених у такій. Ті обставини на які посилається позивач не відповідають матеріалам справи, а ні вимогам норм матеріального права, чинного на час укладення угоди. Має місце безпідставне позбавлення права власності на житловий будинок через значний період часу.

Представник ОСОБА_2 в особі адвоката ОСОБА_5, заперечив, доводи скарги з тих підстав, що ОСОБА_2 не підписувала договір дарування, і не знала про такий до липня 2013 року, так-як ніхто її про це не повідомляв. Обставини викладені в скарзі не спростовують висновку суду першої інстанції.

Представник ОСОБА_3 в особі адвоката ОСОБА_6, вимоги апеляційної скарги не визнав.

Позивачка ОСОБА_2, відповідач ОСОБА_3, та треті особи без самостійних вимог: Тячівська державна нотаріальна контора, Тересвянська селищна рада та реєстраційна служба Тячівського районного управління юстиції у судове засідання не зявились, про час та місце судового засідання повідомлялись належним чином, та заяв про відкладення розгляду справи не подавали суду. А звідси, виходячи з вимог ч. 2 ст. 305 ЦПК України та зважуючи на приписи ст. 303-1 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглядати скаргу в їх відсутності.

Колегія суддів, приймаючи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, пояснення сторін, які беруть участь в справі та обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування норм матеріального й процесуального права при винесенні оспорюваного судового рішення, знаходить апеляційну скаргу такою, що підлягає задоволенню за наступних підстав.

Відповідно до вимог статей 212 - 214 ЦПК України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним рішення є тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й, всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, що регулює подібні відносини або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається, рішення в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, а висновки суду про встановлені обставини й правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності й підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції, дійшов висновку із приводу того, що ОСОБА_2 як співвласник житлового будинку № 7а по вул. Борканюка в смт. Тересва не підписувала договір дарування від 22.06.1976 року, який зареєстровано в реєстрі за № 2462, що доводиться висновком судово-почеркознавчої експертизи від 04.05.2014 року за № 1440. Такі дії не відповідають вимогам ст. 44 ЦК УРСР, щодо обовязкового підписання договору стороною, внаслідок чого, поза її волею було припинено її право власності на спільне сумісне майно. Оскільки, така угода є недійсною через невідповідність вимогам закону (ст. 48 ЦК УРСР), то слід застосувати наслідки, щодо повернення житлового будинку попередньому власнику. А доводи ОСОБА_1 із приводу того, що ОСОБА_2 підписувала договір дарування від 22.06.1976 року, та що звернулась в суд за захистом порушеного права після спливу строку позовної давності, є безпідставними. Оскільки матеріалами справи доведено, що у договорі дарування від 22.06.1976 року підпис від імені ОСОБА_2, виконаний не нею, та про наявність спірного договору довідалась у липні місяці 2013 року. А інших належних та допустимих доказів пропуску строку позовної давності, відповідачка ОСОБА_1, суду не надала.

Проте, такі висновки суду в ухваленому рішенні, не відповідають обставинам справи, що свідчить про невідповідність вимогам норм законодавства чинного на час виникнення спірних правовідносин, через неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи та порушення й неправильне застосування норм матеріального й процесуального права. Та через це таке підлягає скасуванню в частині задоволених позовних вимог з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні такої позовної вимоги.

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК України та розяснень, викладених у п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року N 12 Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку, перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, суд апеляційної інстанції повинен зясувати: чи враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення всі факти, що входять до предмета доказування; чи підтверджені обставини (факти), якими мотивовано рішення, належними й допустимими доказами та чи доведені вони; чи відповідають висновки суду встановленим фактам; чи дотримано та чи правильно застосовані норми матеріального й процесуального права. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Таким чином, зазначеними положеннями цивільного процесуального законодавства на апеляційний суд покладено обовязок перевіряти законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, встановлені судом фактичні обставини і усувати недоліки, допущені судом першої інстанції.

За правилами статей 55, 124 Конституції України та ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. А здійснюючи правосуддя, суд захищає, права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси в спосіб, визначений законами України, і ст. 4 ЦПК України.

У силу вимог ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності. А звідси, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. А ч. 3 ст. 60 ЦПК України передбачено, що доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення в справі, і щодо яких у сторін виникає спір.

Відповідно до принципу диспозитивності, суд розглядає цивільні справи за зверненням фізичної особи, поданим відповідно до ЦПК України в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів сторін, які беруть участь у справі, ч. 1 ст. 11 ЦПК України.

Позовні вимоги ОСОБА_2 ґрунтуються на тих обставинах, що вона не підписувала договір даруванні, та про такий їй стало відомо у липні місяці 2013 року.

Виходячи з норми ч.ч. 1, 2 ст. 243 ЦК УРСР, за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним із моменту передачі майна обдарованому.

Та ч.ч. 1, 3 ст. 244 ЦК УРСР передбачено, що договір дарування на суму понад 500 карбованців, а при даруванні валютних цінностей - на суму понад 50 карбованців повинен бути нотаріально посвідчений. До договорів дарування нерухомого майна застосовуються правила ст. 227 цього Кодексу.

Отже, виходячи з вимог зазначених в ст. 227 ЦК УРСР, які поширюються на договори дарування, слід зазначити, що договір дарування житлового будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо, хоча б однією зі сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (ст. 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів.

Аналізуючи дані норми матеріального права необхідно зазначити, що законодавець повязує укладення договору дарування, моментом передачі майна обдарованому за дотримання нотаріального посвідчення. І такий договір підлягав реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів, але нездійснення такої реєстрації не передбачає наслідків, які б впливали на укладення такого договору. Тобто, нездійснення державної реєстрації будинку не є свідченням недійсності даної угоди. Крім цього, виходячи із приписів ст. 128, ч. 2 ст. 243, ч. 3 ст. 244 і ч. 2 ст. 227 ЦК УРСР у їх сукупності, моментом виникнення права власності для обдарованої особи, є момент передачі дарителем нерухомого майна (у спірних правовідносинах, це перехід ОСОБА_1 разом із сімєю проживати в подарований будинок). Також, слід зазначити, що реєстрація договору дарування не була здійснена ОСОБА_1 у звязку з неналежним матеріальним становищем, а також у звязку з веденням закінчення будівництва житлового будинку, який мав статус недобудови.

На виконання даних норм, 22 червня 1976 року між ОСОБА_2 із ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було укладено договір за яким подружжя ОСОБА_3, ОСОБА_2 подарували, а ОСОБА_1 прийняла у дар належний дарителям на праві особистої власності незакінчений будівництвом будинок, готовністю на 85%, що знаходиться в с. Тересва по вул. Борканюка 7 а, Тячівського району. Будинок цей згідно договору забудови має бути побудований на 3 кімнати, двоповерховий, загальною житловою площею 55,2 кв.м., та розташований на земельній ділянці розміром 700 кв.м., Т.1, а.с. 154-155. Даний договір нотаріально посвідчив ОСОБА_7 нотаріус Тячівської державної нотаріальної контори. Договір власноручно підписали в її, нотаріуса присутності, гр-ни ОСОБА_3, ОСОБА_2 та ОСОБА_1. Тотожність, правоздатність і дієздатність сторін, а також належність гр-м ОСОБА_3, ОСОБА_2 відчужуваної будівлі, перевірено. Договір зареєстровано в Книзі реєстрації нотаріальних дій Тячівської державної нотаріальної контори за 1976 рік (справа № 16, ОСОБА_8 2 на 198 листах) за порядковим номером запису: 2462 від 22.06.76р., Т.1, а.с. 156, 157-159.

За правилами ч. 6 ст. 35 Закону УРСР Про державний нотаріат від 25.12.1974 р., № 3377-VIII - угода про відчуження жилого будинку (частини будинку), будівництво якого не закінчено, посвідчується при наявності рішення виконавчого комітету районної, міської, селищної Ради депутатів трудящих про згоду на таке відчуження.

Відповідно до рішення виконавчого комітету Тересвянської селищної Ради народних депутатів від 21.06.1976 року за № 48, розглянувши заяву ОСОБА_3 та ОСОБА_2, виконком вирішив дозволити гр-нам ОСОБА_3 та ОСОБА_2 подарувати незакінчений будівництвом будинок своїй сестрі ОСОБА_1, яка проживає з батьками і власного житлового будинку немає, Т.1, а.с. 83.

Даним рішенням виконкому підтверджується та обставина, що подружжю ОСОБА_1 був наданий дозвіл за їх заявою саме подарувати ОСОБА_1, а не будь-кому іншому незакінчений будівництвом будинок 7 а по вул. Борканюка в с. Тересва, і спростовуються твердження подружжя із приводу того, що вони продали ОСОБА_1, свій незакінчений будівництвом будинок, оскільки, дозволу на укладення договору купівлі-продажу, згідно вимог чинного на той час законодавства не мали.

Така ж вимога міститься і в пункті 66 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР від 31 жовтня 1975 р. N 45/5, яка передбачає, що угода про відчуження жилого будинку (частини будинку), будівництво якого не закінчено, посвідчується при наявності рішення виконавчого комітету районної, міської, селищної Ради депутатів трудящих про згоду на таке відчуження. При посвідченні договору про відчуження жилого будинку (частини будинку), не закінченого будівництвом, державний нотаріус перевіряє ті ж обставини і вимагає ті ж документи, що й при відчуженні жилих будинків, закінчених будівництвом, крім довідки-характеристики бюро технічної інвентаризації. Відомості про вартість будівельних робіт і матеріалів, а також про процент готовності незакінченого будинку містяться в довідці комунального органу, яка обовязково подається при посвідченні договору відчуження жилого будинку (частини будинку), не закінченого будівництвом. У тексті такого договору окремим пунктом зазначається, що всі обовязки, передбачені договором про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва жилого будинку, складеним між відділом комунального господарства і відчужувачем, приймає на себе набувач жилого будинку, не закінченого будівництвом. Примірник договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва жилого будинку, який при посвідченні договору про відчуження жилого будинку (частини будинку), не закінченого будівництвом, подається як правовстановлюючий документ, приєднується до примірника договору відчуження, що видається набувачу незакінченого будинку.

Вимоги даного пункту Інструкції, дотримані нотаріусом Тячівської державної нотаріальної контори при нотаріальному посвідченні договору дарування від 22.06.1976 року незакінченого будівництвом будинку, готовністю 85%, що розташований у с. Тересва по вул. Борканюка 7 а, Тячівського району.

Як зазначено в абзаці 2 пункту 48 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР від 31 жовтня 1975 р. N 45/5, право особистої власності громадян на жилий будинок (частину будинку), квартиру в будинку житлово-будівельного колективу індивідуальних забудовників, що відчужується, може бути підтверджено, зокрема, одним із таких документів: нотаріально посвідченим договором про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального жилого будинку на праві особистої власності (договором про право забудови, укладеним до 26 серпня 1948 року); договором (випискою з нього) про надання житлово-будівельному колективу індивідуальних забудовників земельної ділянки для будівництва жилого будинку.

Згідно рішення виконавчого комітету Тересвянської селищної Ради народних депутатів від 26.08.1969 року за № 78, розглянувши заяву ОСОБА_3 та ОСОБА_2, виконком вирішив виділити гр-нам ОСОБА_3 та ОСОБА_2 земельну ділянку в селищі Тересва по вул. Борканюка № 7а, площею 0,07 га, типовий проект 30-П3к-1 подарувати незакінчений будівництвом будинок своїй сестрі ОСОБА_1, яка проживає з батьками і власного житлового будинку немає, Т.1, а.с. 61. А рішенням виконавчого комітету Тересвянської селищної Ради народних депутатів від 06.12.1974 року за № 4/159 - продовжено строк дії рішення № 87 від 26.08.1969 року щодо виділення земельної ділянки під будівництво житлового будинку гр-нам ОСОБА_3 та ОСОБА_2 земельну ділянку в селищі Тересва по вул. Борканюка № 7а на земельній ділянці площею 0,07 га, Т.1, а.с. 24, 26-27.

Згідно договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на правах особистої власності від 17 червня 1976 року укладеного між виконавчим комітетом Тересвянської селищної Ради народних депутатів у особі голови виконкому товариша ОСОБА_9 та забудовниками ОСОБА_3 та ОСОБА_2, на право безстрокового користування земельною ділянкою під № 7а по вул. Борканюка в селищі Тересва, загальною площею 700 кв.м.. На даній земельній ділянці Забудовник зобовязався побудувати житловий двоповерховий цегляний 55,2 кв.м. з кількістю кімнат 3 до 20.06.1977 року. Даний договір нотаріус Тячівської нотконтори ОСОБА_7 нотаріально засвідчила від імені виконавчого комітету Тересвянської селищної Ради народних депутатів у особі голови виконкому тов. ОСОБА_9 та громадян ОСОБА_3 та ОСОБА_2 в її нотаріуса присутності. Самоособовість, правовірність сторін перевірені за паспортами. Договір зареєстровано в Книзі реєстрації нотаріальних дій Тячівської державної нотаріальної контори за 1976 рік (справа № 16, ОСОБА_8 2 на 198 листах) за порядковим номером запису: 2366 від 17.06.76р., Т.1, а.с. 160-161, 162-165.

Зазначений договір про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на правах особистої власності від 17 червня 1976 року, ОСОБА_2 не оскаржувала.

За правилами ч.ч. 1, 2 ст. 101 ЦК УРСР (в редакції чинній на час спірних правовідносин), в особистій власності громадянина може бути один жилий будинок (або частина його). У подружжя, яке проживає спільно, та його неповнолітніх дітей може бути тільки один жилий будинок (або частина його), що належить на праві особистої власності одному з них або є в їх спільній власності.

Також ст. 103 ЦК УРСР (в редакції чинній на час спірних правовідносин) передбачено, якщо в особистій власності громадянина або у подружжя, яке проживає спільно, та його неповнолітніх дітей стане з підстав, що допускаються законом, більше одного жилого будинку, власник вправі на свій вибір залишити у своїй власності будь-який із цих будинків. Інший будинок (будинки) повинен бути власником протягом одного року проданий, подарований або відчужений іншим способом. Річний строк для добровільного відчуження власником будинку (будинків) обчислюється із дня виникнення права власності на інший будинок (будинки). Якщо власник протягом одного року не скористується своїм правом на відчуження будинку в будь-якій формі, цей будинок за рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів підлягає примусовому продажу в порядку, встановленому ЦПК Української РСР (1501-06, 1502-06, 1503-06) для виконання судових рішень. Виручені від продажу суми після відшкодування витрат, повязаних зі здійсненням примусового продажу, передаються колишньому власникові будинку. У разі, коли продаж будинку в примусовому порядку не відбудеться через відсутність покупців, будинок за рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів безоплатно переходить у власність держави.

Дані законодавчі норми забороняли мати в особистій власності громадянина або у подружжя, яке проживає спільно, більше одного жилого будинку.

Разом з цим, між ОСОБА_10, що діє від свого імені, та від імені своїх неповнолітніх двох дітей: ОСОБА_11 і ОСОБА_12 та ОСОБА_3 і ОСОБА_2 було укладено 29 червня 1976 року договір купівлі-продажу незакінченого будівництвом будинку, готовністю на 60 %, що знаходиться в м. Тячів по вул. Л.Українки № 23. Даний договір нотаріально посвідчив ОСОБА_7 нотаріус Тячівської державної нотаріальної контори. Договір зареєстровано в Книзі реєстрації нотаріальних дій Тячівської державної нотаріальної контори за 1976 рік (справа № 2-30, ОСОБА_8 2 на 198 листах) за порядковим номером запису: 2593 від 29.06.76р., Т.3, а.с. .

Виходячи із сукупності даних обставин, слід зазначити, що колиб ОСОБА_3 і ОСОБА_2 не відчужили 22.06.1976 року недобудований житловий будинок № 7а по вул. Борканюка в селищі Тересва, то нотаріус, і не посвідчив би був новий договір купівлі-продажу від 29.06.1976 року незакінченого будівництвом будинку № 23 по вул. Л.Українки в м. Тячів.

А звідси, дії ОСОБА_3 і ОСОБА_2 були направлені на здійснення відчуження належного їм на праві особистої власності незакінченого будівництвом будинку № 7а по вул. Борканюка в селищі Тересва, шляхом укладення із ОСОБА_1 саме договору дарування, а не іншої угоди. Тому, як ОСОБА_2, так і ОСОБА_3 не могли не знати, що бажають відчужити ОСОБА_1 свій незакінчений будівництвом будинок № 7а по вул. Борканюка в селищі Тересва шляхом дарування, так-як на укладення саме такої угоди отримали дозвіл від виконкому Тересвянської селищної Ради народних депутатів, про, що вказують усі вищенаведені їхні дії.

Дана обставина свідчить про те, що ОСОБА_2 безумовно знала, і повинна була знати, оскільки зворотного не встановлено, що незакінчений будівництвом будинок № 7а по вул. Борканюка в селищі Тересва був відчужений нею разом із ОСОБА_3 у відповідності до договору дарування від 22.06.1976 року, саме ОСОБА_1. Та саме зазначені письмові докази, які мали місце в період спірних правовідносин, а не пояснення ОСОБА_2 є беззаперечним свідченням її обізнаності стосовно укладення договору дарування від 22.06.1976 року.

Твердження ОСОБА_2, що в період, коли укладався договір дарування від 22.06.1976 року знаходилась у туристичній поїздці за кордоном в Югославській республіці, а тому, і не могла підписати дану угоду, є лише її поясненням яке не є доказом у справі. Лише у характеристиці - рекомендації йдеться про те, що адміністрація Тячівської ЦРЛ із партійною і профспілковою організацією рекомендують ОСОБА_2 для поїздки по туристичній путівці в Соціалістичну Федеративну ОСОБА_13 без зазначення будь-якого конкретного періоду і часу, а.с. 98 Особової справи. Також і матеріали справи не містять належних і допустимих доказів із прикордонної служби або відмітки з паспорту чи іншого документу, які б свідчили про те, що мав місце перетин ОСОБА_2 саме у спірний період державного кордону з метою поїздки по туристичній путівці в Соціалістичну Федеративну ОСОБА_13.

Не можна погодитись з висновком суду першої інстанції і стосовно того, що спірний договір дарування від 22.06.1976 року ОСОБА_2 не підписувала, так-як це стверджено експертним висновком Львівського НДІСЕ за № 1440 від 04.05.2014 року.

Відповідно до припису ч.ч. 2, 3 ст. 212 ЦПК України, жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Проте, у супереч даної норми, суд першої інстанції на підтвердження свого висновку про визнання недійсним договору дарування від 22.06.1976 року поклав єдиний доказ, яким являвся експертний висновок від 04.05.2014 року за № 1440. Тоді як судом взагалі залишено поза увагою і не надано правової оцінки вище наведеним доказам, які вказують про зворотне.

Надаючи експертний висновок № 1440 від 04.05.2014 року, судовому експерту було надано для порівняння вільні зразки підписів та почерку ОСОБА_2 у вигляді: платіжних відомостей Тячівської ЦРЛ про зарплату за вересень 2005 року, січень 2006 року, амбулаторна картка ОСОБА_14 й ОСОБА_15, та експериментальні зразки підписів та почерку ОСОБА_2 у вигляді: на 10 аркушах паперу білого кольору формату А-4 фарбувальною речовиною синього кольору. Дані зразки зазначені як в ухвалі Тячівського районного суду від 11.04.2014 року, так і в експертному висновок № 1440 від 04.05.2014 року.

Згідно п. 1.3. Почеркознавчої експертизи розділу I. Криміналістичні експертизи Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень /затверджених наказом МЮ України 08.10.98 № 53/5 (у редакції наказу МЮ України від 26.12.2012 № 1950/5)/ - Для проведення досліджень орган (особа), який (яка) призначив(ла) експертизу (залучив(ла) експерта), повинен(на) надати експерту вільні, умовно-вільні та експериментальні зразки почерку (цифрових записів, підпису) особи, яка підлягає ідентифікації. Вільними зразками є рукописні тексти, рукописні записи (буквені та цифрові), підписи, достовірно виконані певною особою до відкриття кримінального провадження, провадження в справах про адміністративні правопорушення, цивільних, адміністративних чи господарських справах і не пов'язані з їх обставинами; умовно-вільними є зразки почерку, виконані певною особою до відкриття провадження у справі, але пов'язані з обставинами цієї справи, або виконані після відкриття провадження у справі, але не в зв'язку з її обставинами; експериментальні зразки почерку - це такі, що виконані за завданням органу (особи), який (яка) призначив(ла) експертизу (залучив(ла) експерта), у зв'язку з призначенням даної експертизи. А в п. 1.5. цього підвиду експертизи зазначено, що вільні зразки по змозі повинні відповідати обєкту, який досліджується, за часом виконання, за видом матеріалів письма (папір, олівець, кулькова ручка тощо), за формою документа (накладні, відомості тощо), за його змістом та цільовим призначенням. Якщо текст (підпис), що досліджується, виконано друкованими літерами або спеціальним шрифтом, слід по змозі надати вільні зразки аналогічного характеру.

Оскільки, судовий експерт Львівського НДІСЕ не мав у своєму розпорядженні в максимально можливій кількості вільних та умовно-вільних зразків підпису і почерку ОСОБА_2, які б відповідали обєкту дослідження, за часом виконання, а, також зважуючи на те, що встановлені експертом загальні розбіжності є несуттєвими й нестійкими, колегією суддів апеляційного суду Закарпатської області й була постановлена ухвала від 15.04.2015 року про призначення повторної судово-почеркознавчої експертизи.

Висновком експертів Київського НДІСЕ від 13.01.2016 року за № 17732?17734/15-32 додаткової судово-почеркознавчої експертизи, яка у звязку з наданим більшим обсягом порівняльного матеріалу, та враховуючи підпункт 1.2.10. та п. 4.2. Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень /затвердженої наказом МЮ України 08.10.98 № 53/5 (у редакції наказу МЮ України від 27.07.2015 № 1350/5)/, процесуальне визначення експертизи № 17732?17734 змінено з повторної на додаткову, проведення якої доручено експертам у складі комісії. За результатами дослідження, експерти комісійно дійшли висновку, що рукописні записи у примірниках договору дарування від 22.06.1976 року виконані рукописним способом без попередньої технічної підготовки чи технічних засобів; виконані ОСОБА_2, особою жіночої статі, ІНФОРМАЦІЯ_1; виконані ОСОБА_2 без навмисної зміни ознак власного почерку, Т.3, а.с. 83-89-92.

У випадках, коли в справі щодо одного й того ж предмета проведено декілька експертиз, у тому числі комплексну, комісійну, додаткову чи повторну, суд повинен дати оцінку кожному висновку з точки зору всебічності, повноти й обєктивності експертного дослідження. Не повинна віддаватись перевага висновку експертизи лише тому, що вона проведена комісійно, повторно, експертом авторитетної установи або таким, який має більший досвід експертної роботи тощо, п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.1997 року № 8 Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах.

У ході судового засідання апеляційної інстанції 01.06.2016 року було допитано судових експертів: ОСОБА_16, ОСОБА_17 і ОСОБА_8 з метою надання розяснень висновку при здійсненні дослідження підпису й почерку ОСОБА_2. У звязку з наданням на дослідження вагомої кількості вільних та умовно-вільних зразків підпису і почерку ОСОБА_2 у порівнянні з тими, які були надані Львівському судовому експерту, експерти прийшли до переконливого висновку, що рукописні записи у примірниках договору дарування від 22.06.1976 року виконані ОСОБА_2 без навмисної зміни ознак власного почерку, та рукописним способом без попередньої технічної підготовки чи технічних засобів.

Судовий експерт Львівського НДІСЕ надіслала пояснення від 21.06.2016 року стосовно висновку експертизи за № 1440 від 04.05.2014 року в яких зазначила, що наданих вільних та експериментальних зразків почерку і підписів ОСОБА_2 було достатньо для проведення почеркознавчого дослідження, і для того, щоб зробити категоричні висновки про виконання рукописних записів та підписів від імені ОСОБА_2, не ОСОБА_2, а іншою особою в досліджуваних документах, Т.3, а.с. .

При перевірці й оцінці як висновку експертизи за № 1440 від 04.05.2014 року так і комісійного висновку експертів від 13.01.2016 року за № 17732?17734/15-32, колегія суддів виходить з того, чи було достатньо поданих експертові обєктів дослідження; чи наявна повнота відповідей на порушені питання та їх відповідність іншим фактичним даним; чи є обґрунтованим експертний висновок та його узгодженість з іншими матеріалами справи.

Виходячи з внутрішніх переконань, що ґрунтуються на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі двох експертних висновків, які не мають наперед встановленої сили та переваги над іншими джерелами доказів, колегія суддів, виходячи з сукупності всіх обставин справи, схиляється до думки, що саме комісійний висновок експертів Київського НДІСЕ від 13.01.2016 року за № 17732?17734/15-32 узгоджується з іншими матеріалами справи, та є обґрунтованим.

Станом на час розгляду даної справи апеляційним судом пройшло 40 років із того моменту, коли між сторонами було укладено 22.06.1976 року договір дарування недобудованого будинку.

Та виходячи із прецедентної практики рішень Європейського суду із прав людини в контексті вимог ОСОБА_2, колегія суддів зазначає, що такі дії позивачки не узгоджуються із принципом правової визначеності, який розкривається через непорушність і не скасовуваність набутих законних прав на майно, та наявності законних очікувань по мирному володінню набутим майном.

Таким чином, дослідивши наявні в справі докази у їх сукупності, колегія суддів дійшла до думки, що вимоги ОСОБА_2 стосовно визнання недійсним договору дарування від 22.06.1976 року не знайшли свого доведення, а це є підставою для відмови у задоволенні даної позовної вимоги.

Разом із цим, колегія суддів, звертає увагу сторін на ту обставину, що, звертаючись у суд 19.09.2013 року, тобто, більше ніж через 37 років із моменту виникнення спірних правовідносин, ОСОБА_2 пропустила строк позовної давності у межах якого мала право звернутись до суду за захистом порушеного права, передбаченого ст. 71 ЦК УРСР.

ОСОБА_2 із цього приводу зазначала, що про договір дарування дізналась тільки у липні місяці 2013 року, коли ОСОБА_1 подала заяву до Тересвянської селищної ради про надання дозволу на виготовлення земельної документації. Проте, матеріали справи не містять даних за яких саме обставин їй стало відомо саме в липні місяці 2013 року про те, що ОСОБА_1 подала заяву до Тересвянської селищної ради, так-як заявниця не ставила до відома ОСОБА_2 про наміри подати заяву. Крім цього, ОСОБА_2 разом із чоловіком ОСОБА_3 вчиняли дії по відчуженню незакінченого будівництвом будинку № 7а по вул. Борканюка в селищі Тересва шляхом дарування ОСОБА_1, і на це їм за їх заявою рішенням виконкому Тересвянської селищної ради було надано згоду, про яку вже вище зазначалось. У разі не відчуження незакінченого будівництвом будинку № 7а по вул. Борканюка, не змогли б були укласти 29.06.1976 року договір купівлі-продажу незакінченого будівництвом будинку № 23, що по вул. Л.Українки в м. Тячів. Дані обставини безумовно доводять той факт, що ОСОБА_2 знала, могла знати та повинна була знати про укладення із ОСОБА_1 договору дарування від 22.06.1976 року. Даних, які б свідчили про зворотне, матеріали справи не містять, а тому, пояснення ОСОБА_2, що вона не пропустила строк позовної давності, є тільки її твердження, яке не являється доказом у справі.

Та не дивлячись на ці обставини, колегія суддів, відмовляє ОСОБА_2 саме через те, що нею не доведено заявлену позовну вимогу.

А звідси, задовольняючи частково позовну вимогу ОСОБА_2, суд першої інстанції за відсутності достатніх доказів, безпідставно вважав, що ОСОБА_2 не підписувала договір дарування від 22 червня 1976 року.

Враховуючи наведені обставини, які вказують на недоведеність заявленої позовної вимоги з огляду на вимоги ч. 1 ст. 309 ЦПК України, колегія суддів дійшла до думки, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині задоволеної вимоги з ухваленням нового рішення про відхилення такої позовних вимог.

Відповідно до вимог ст. 86 ЦПК України, ОСОБА_1 сплатила 7392,00 гривні за проведення експертизи, а тому, така підлягає стягненню з ОСОБА_2, Т.3, а.с. 14, 15.

Згідно вимог ст. 88 ЦПК України на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню з ОСОБА_2 сума 1252,85 гривні у відшкодування, судового збору, Т.2, а.с. 16.

Зважуючи на вищезазначене та керуючись вимогами статей 10, 11, 60, 212, 309, 314, 316 і 319 ЦПК України, апеляційний суд, -

р і ш и в :

апеляційну скаргу ОСОБА_1, задоволити.

Рішення Тячівського районного суду від 18 червня 2014 року, скасувати в частині задоволених позовних вимог і розподілу судових витрат, ухваливши нове рішення в цій частині вимог.

У задоволенні позовної вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 й ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування незакінченого будівництвом житлового будинку, та зобовязання повернути все одержане за угодою, відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1252,85 гривень судового збору, і 7392,00 гривні за проведення експертизи.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня набрання ним законної сили.

Головуючий : ____________________ Судді : ______________________

______________________