АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 607/541/15-ц Головуючий у 1-й інстанції Герчаківська О.Я.
Провадження № 22-ц/789/533/16 Доповідач - Ткач О.І.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 квітня 2016 р. Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Ткач О.І.

суддів - Бершадська Г. В., Гірський Б. О.,

при секретарі - Бріль В.Л.

з участю сторін

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою ТзДВ "Будівельні матеріали" на рішення Тернопільського міськрайонного суду від 26 лютого 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ТзДВ "Будівельні матеріали" про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати грошових коштів при звільненні, відшкодування моральних збитків, -

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 26 лютого 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено частково:

- стягнуто з ТзДВ "Будівельні матеріали" в користь ОСОБА_1 14 400 (чотирнадцять тисяч чотириста) грн. відшкодування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та 1000 (одну тисячу) грн. грошового відшкодування моральної шкоди;

у задоволенні решти позовних вимог - відмовлено;

стягнуто з ТзДВ "Будівельні матеріали" в користь держави 243 (двісті сорок три) грн. 60 (шістдесят) коп. судового збору.

В апеляційній скарзі ТзДВ "Будівельні матеріали" просить рішення суду скасувати та відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, посилаючись на те, що висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи.

Зокрема, апелянт вказує, що в суді відкрито провадження у справі щодо перегляду рішення апеляційного суду, яке було преюдиційною основою для вирішення вказаного спору, а тому воно не може братись судом за основу.

Окрім цього, суд першої інстанції невірно вирахував суму грошових коштів, виходячи з посадового окладу в 1800 грн., оскільки це суперечить Постанові Пленуму Верховного Суду України № 9 від 16.11.1992 року "Про практику розгляду судами трудових спорів".

В суді апеляційної інстанції представники відповідача апеляційну скаргу частково підтримали і суду пояснили, що 14.04.2016 року за заявою ОСОБА_1 державний виконавець закінчив провадження з виконання рішення Апеляційного суду Тернопільської області від 25 березня 2015 року. При цьому, ОСОБА_1 подав їм нотаріально засвідчену заяву про відсутність в нього фінансових претензій, оскільки товариством йому сплачено кошти згідно судового рішення від 25.03.2015 року, а також згідно судового рішення у вказаній справі.

Також, вважають безпідставним стягнення компенсації моральних страждань, оскільки позивач маючи на руках трудову книжку має можливість працевлаштуватись та отримувати кошти на нормальне проживання.

В суді Апеляційної інстанції позивач ОСОБА_1 апеляційну скаргу заперечив та пояснив, що вважає рішення Тернопільського міськрайонного суду законним та обґрунтованим. Окрім цього, зазначив, що моральну шкоду пов'язує із моральними стражданням внаслідок невиконання рішення суду стосовно не виплати заробітної плати.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги та межах позовних вимог, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, суд апеляційної інстанції прийшов до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково.

Відповідно до частини 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи у апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2008 року № 12 "Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку" у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду в частині часткової відмови в позовних вимогах ОСОБА_1 сторонами не оскаржується.

Враховуючи зазначене, Апеляційним судом перевіряється законність та обґрунтованість рішення суду лише в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1

В січні 2015 року ОСОБА_1 звернувся із позовом до ТзДВ "Будівельні матеріали" про стягнення середньомісячного заробітку за час затримки заробітної плати при звільненні в сумі 20 000 грн, виходячи із 5 000 грн. посадового окладу за 4 місяці, починаючи з 15.10.2014 року, та відшкодування моральної шкоди в розмірі 10 000 грн., яка складається із: 5000 грн. за страждання з невиплати належних сум; 2500 грн. - компенсація страждань із за невиконання судового рішення про стягнення заборгованості з невиплаченої своєчасно заробітної плати; 2500 грн. із за неможливості забезпечити нормальне життя.

Свої вимоги, позивач мотивує тим, що при звільненні йому не було виплачено заробітну плату і це встановлено судовим рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 05.12.2014 року, яке частково змінено рішенням Апеляційного суду Тернопільської області від 25.03.2015 року в частині конкретних сум заборгованості. Дане судове рішення не виконано відповідачем, тому посилаючись на ст. 117 КЗпП України просить стягнути вищевказану суму середньомісячного заробітку. Також зазначає, що внаслідок неправомірних дій відповідача йому спричинена моральна шкода, що виражалась у неможливості забезпечувати нормальне життя та необхідністю позичати гроші, що принижує його честь та гідність. Крім цього, унеможливило забезпечувати нормальне технічне обслуговування автомобіля, що в свою чергу змусило постійно турбуватись за свою безпеку.

В процесі слухання справи, позивач, в квітні 2015 року, доповнив свої вимоги і просить стягнути в порядку ст. 625 ЦК 3% за користування належними йому грошима та інфляційні, оскільки не виконується судове рішення (а.с. 59). В майбутньому- позивачем неодноразово уточнювались суми вимог.

В листопаді 2015 року позивач повторно збільшив свої позовні вимоги в частині сум компенсації та просить стягнути із відповідача в його користь:

144000 грн. середньої заробітної плати за час затримки її виплати за період з 25.03.2015 року по 25.11.2015 року;

інфляційні нарахування та 3% за користування грошима в сумі 17543,37 грн., сума невиплаченої заробітної плати та відпускних платежів на день звільнення, які встановлені рішенням Апеляційного суду від 25.03.2015 року, що відповідно становить: 133659,09 грн. інфляційних; 1133,35 грн. відсотки, від вказаної суми;

інфляційні нарахування та 3% на 32 100 грн., середнього заробітку за час затримки заробітної плати та 2000 грн. компенсації моральних страждань, що відповідно становить: 5453,37 грн. інфляційних; 689,7 грн. відсотків від вказаної суми.

Загальна сума уточнених позовних вимог становить 35035,28 грн. (а.с. 126).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки на час звернення до суду відовідачем не виконано судове рішення від 25.03.2015 року, тому його позовні вимоги в силу ст. 116, 117 КЗпП підлягають задоволенню. Задовольняючи частково позовні вимоги про стягнення моральної шкоди в розмірі 1000 грн., суд першої інстанції зіслався на ст. 237-1 КЗпП, яка передбачає компенсацію моральних страждань при порушенні трудового законодавства.

З таким висновком суду частково погоджується суд апеляційної інстанції.

Так, судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах із ТзДВ "Будівельні матеріали" з 01.04.2011 року на посаді менеджера з охорони праці по 01.10.2013 р. із якої звільнився за власним бажанням.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 05 грудня 2014 року, позов ОСОБА_1 до ТзДВ "Будівельні матеріали" про стягнення заробітної плати, середнього заробітку за час вимушеного прогулу та коштів, належних працівникові при його звільненні та відшкодування моральної шкоди, задоволено частково.

Рішенням апеляційного суду Тернопільської області від 25 березня 2015 року вищевказане рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05 грудня 2014 року змінено, зменшено суми стягнень з ТДВ «Будівельні матеріали» в користь ОСОБА_1: заборгованості по заробітній платі із 38899,81 грн. до 8063,37 грн. з обовязковим відрахуванням платежів в дохід держави; компенсацію за невикористані відпустки із 9984,12 грн. до 4080 грн. з обовязковим відрахуванням платежів в дохід держави; середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати із 60000 грн. до 32100 грн. з обовязковим відрахуванням платежів в дохід держави; вихідної допомоги із 15000 грн. до 5400 грн. та моральної шкоди із 9000 грн. до 2000 грн. В решті рішення суду залишено без змін.

Судом першої інстанції встановлено, що судове рішення на день ухвалення рішення у вказаній справі справі не виконано відповідачем.

З пояснень сторін в суді апеляційної інстанції встановлено, що судове рішення Апеляційного суду Тернопільської області від 25.03.2015 року є виконаним, що підтверджується і постановою державного виконавця від 14.04.2016 року про закінчення виконавчого провадження (а.с. 230).

Відповідно до ч.1 ст.117 КЗпП в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно із ч.1 ст.116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

Таким чином, вказаний висновок суду першої інстанції є законним.

Однак, при проведенні обрахунку належного позивачу середньомісячного заробітку, суд першої інстанції упустив вимоги Постанови Кабінету Міністрів України "Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати" № 100 від 08 лютого 1995 року, а також вказівки п. 32 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року "Про практику розгляду судами трудових спорів"

Згідно п. 32 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року "Про практику розгляду судами трудових спорів" визначено, що у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи.

Згідно п. 8 Постанови Кабінету Міністрів України "Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати" № 100 від 08 лютого 1995 року, середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочих днів (годин) а у випадках передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

У рішенні Апеляційного суду Тернопільської області від 25.03.2015 року відсутній розрахунок середньомісячного заробітку, а стягнута сума заробітної плати вирахувана виходячи з посадового окладу позивача.

Оскільки є чинним порядок вирахування сум середньомісячного заробітку, а також є дані про кількість відпрацьованих днів позивачем у серпні та вересні місяцях 2013 року та нараховану йому заробітню плату за вказані дні, тому суд апеляційної інстанції вважає за доцільне провести свій розрахунок.

Із акту перевірки додержання суб'єктами господарювання законодавства про працю та загальнообов'язкове державне соціальне страхування № 19-16-38/003 проведеного Державною службою України з питань праці Управління держпраці у Тернопільській області, вбачається, що ОСОБА_1 за період серпень - вересень 2013 року відпрацьовано 23 робочі дні та виплачено 814,32 грн. (577,66+236,66) (а.с. 193-195).

Кількість відпрацьованих днів узгоджується із судовим рішенням від 25.03.2015 року, однак в останньому не зазначена нарахована та виплачена заробітня плата за відпрацьовані дні у вказаному періоді.

Таким чином, середньоденний заробіток позивача на час його звільнення 01.10.2013 р. становить 35,41 грн. (814,32 / 23 = 35,41).

Враховуючи те, що в періоді з 25 березня 2015 по 25 листопада 2015 року є 170 робочих днів, відповідно середньомісячний заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за вказаний період буде становити 6019,70 (170 р.д. * 35.41 = 6019,7 грн.)

Таким чином, рішення суду в частині стягнення відшкодування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні слід змінити, зменшивши суму середньомісячного заробітку за час затримки виплат заробітної плати з 14400 грн. до 6019,70 грн.

Посилання апелянта на те, що суд першої інстанції невірно оцінив обставини справи стосовно спричинення йому моральних страждань, стягнувши лише 1000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди є безпідставними. У вказаній частині вирішення вимог ОСОБА_1 суд першої інстанції повно та всебічно з'ясував обставини та ухвалив законне та обґрунтоване рішення.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 309 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,-

ВИРІШИВ :

Апеляційну скаргу ТзДВ "Будівельні матеріали"- задовольнити частково.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду від 26 лютого 2016 року-змінити в частині стягнення заробітної плати, зменшивши її з 14400 грн. до 6019,70 грн.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає чинності з моменту проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду Тернопільської області О.І. Ткач