Справа № 686/4038/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.07.2016 м. Хмельницький

Хмельницький міськрайонний суд в складі:

головуючого судді Стефанишина С.Л.,

при секретарі судового засідання Ніколайчук А.В., за участю учасників процесу

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Хмельницький цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання правочину недійсним,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з зазначеним позовом посилаючись на те, що під час перебування у шлюбі відповідачем укладено договір оренди з правом викупу від 05.11.2013 року та договір купівлі продажу рухомого майна на товарній біржі «Подільська» від 09 жовтня 2015 року без його згоди як співвласника майна тому вважає, що порушені його законні права та інтереси.

В судовому засіданні представник позивача зявився, позовні вимоги підтримав, надав суду пояснення, що відповідають змісту позовних вимог.

Представник відповідачів у судове засідання з'явився, заперечив проти позовних вимог.

Суд, заслухавши пояснення учасників процесу та дослідивши матеріали справи, вважає, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 06.10.2001 року перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія І-БВ №142407.

Між ПП ОСОБА_3 та ОСОБА_2 05 листопада 2013 року укладено договір оренди майна з правом викупу щодо магазину з зупинкою «вул. Кармелюка», згідно якого в порядку та на умовах визначених цим договором, Орендодавець зобовязується передати Орендареві у строкове платне користування майно, що визначене у цьому Договорі, з наступним переходом права власності на майно від Орендодавця до Орендаря, а Орендар зобовязується прийняти майно у строкове платне користування, а згодом у власність, а також сплачувати Орендодавцеві орендну плату, Мета оренди викуп поступовий.

За договором купівлі продажу рухомого майна 09 жовтня 2015 року ФОП ОСОБА_2 продала ФОП «ОСОБА_3 павільон, площею 68,8 кв.м. розташований по вул. П.Мирного (тр.зуп. вул. Кармелюка»).

Рішенням Хмельницького районного суду від 29 квітня 2016 року, що набрало чинності 16 червня 2016 року позивачу ОСОБА_1 відмовлено у визнанні права власності на зазначений павільон та встановлено, що зазначене майно придбане під час проживання в шлюбі та є спільною сумісною власністю подружжя. Крім цього, підтверджується факт отримання подружжям спільно коштів, згідно договору від 05.11.2013 року та вказує на те, що сторони діяли за взаємною згодою у даних правовідносинах.

Вимогами ст.369 ЦК України визначено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.

У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.

За нормами частини четвертої статті 203 ЦК України правочин має вчинятись у формі встановленій законом.

Відповідно до положень частин першої та другої статті 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, встановленої законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією зі сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами.

Суд вважає, що законодавством не встановлено недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя.

У постанові Верховного Суду України від 27 січня 2016 року суд виходив із того, що укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Відповідно до вимог ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини справи, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. В силу ст.60 ЦПК України доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Суд вважає, що представником позивача не доведено у судовому засіданні та не представлено доказів, що при укладенні оспорюваних правочинів відповідач ОСОБА_2, діяла недобросовісно а також, що набувач ОСОБА_3 знав, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, оскільки представник позивача крім власних пояснень, ніяких доказів на обґрунтування своїх позовних вимог, суду не надав.

Зважаючи на викладене, беручи до уваги, що представником позивача не доведено у судовому засіданні та не представлено доказів які б вказували на порушення законних інтересів позивача також, зазначених порушень не встановлено судом тому суд вважає, що заявлений позов є необґрунтованим та не підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст. 214-218 ЦПК України, ст.ст.203, 215, 369 ЦК України, суд

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання правочину недійсним відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Особи, які беруть участь у справі, зможуть ознайомитися з повним рішенням суду 06 липня 2016 року.

Суддя С. Стефанишин