Ухвала

іменем україни

20 липня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

СтупакО.В., Маляренка А.В., Парінової І.К.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до Приватного акціонерного товариства «Ренесанс Життя» про захист прав споживачів, шляхом визнання договору страхування життя недійсним, відшкодування майнової та моральної шкоди, за касаційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 03 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 26 квітня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з указаним позовом, у якому просив: визнати недійсним поліс добровільного страхування життя № ПВ003575 від 24 грудня 2007 року; стягнути з Приватного акціонерного товариства «Ренесанс Життя» (далі - ПАТ «Ренесанс Життя») на його користь грошові кошти в сумі 1922,83 дол. США; стягнути з ПАТ «Ренесанс Життя» на його користь, в рахунок відшкодування моральної шкоди, грошові кошти в сумі 2 тис. грн; стягнути з ПАТ «Ренесанс Життя» на його користь документально підтвердженні судові витрати.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що наприкінці 2007 року ОСОБА_4 була заповнена заява на страхування життя ПАТ «Ренесанс Життя», де застрахованою особою була його донька, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1. В заяві були вказані необхідні данні для складання майбутнього договору страхування життя, однак ПАТ «Ренесанс Життя» видало йому поліс, вже підписаний страховиком в односторонньому порядку. Позивач зазначав, що його заява являється лише пропозицією для майбутнього укладання договору, а поліс - це форма договору самостійно обрана ПАТ «Ренесанс Життя» та підписана в односторонньому порядку, без згоди позивача. Крім того, позивач вказував, що видача полісу в односторонньому порядку та його підписання в односторонньому порядку, суперечить нормам чинного законодавства, оскільки договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, що за своєю правовою природою є двостороннім договором, який обов'язково повинен містити підписи обох сторін. Крім того, в зазначеному полісі є посилання на Правила добровільного страхування життя ПАТ «Ренесанс Життя» та методику розрахунку викупної суми, яка мала бути також невід'ємною частиною договору, але методика розрахунку не була погоджена з позивачем та не була надана йому взагалі. Також позивач зазначав, що в період з 24 грудня 2007 року по 24 червня 2013 року ним було сплачено ПАТ «Ренесанс Життя» 3 390,60 дол. США, при цьому, коли постало питання про розірвання договору ПАТ «Ренесанс Життя» перерахувало позивачу викупну суму та інвестиційний прибуток лише в сумі 1 465,46 дол. США, а також повернуло суму авансу лише у розмірі 2,31 дол. США., що є значно заниженою сумою. Крім того, позивач вказував, що має місце умисне замовчування зі сторони відповідача суттєвих умов правочину тощо, крім того, зміст правочину суперечить нормам Цивільного кодексу України, Закону України «Про страхування», Закону України «Про захист право споживачів» та не відповідає внутрішній волі позивача.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 03 лютого 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 26 квітня 2016 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4 просить скасувати судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про страхування» предметом договору особистого страхування можуть бути майнові інтереси, що не суперечать закону і пов'язані з життям, здоров'ям, працездатністю та пенсійним забезпеченням.

Згідно з ч. 1 ст. 16 Закону України «Про страхування» договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов'язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору».

Відповідно до статті 28 Закону України «Про страхування» викупна сума - це сума, яка виплачується страховиком у разі дострокового припинення дії договору страхування життя та розраховується математично на день припинення договору страхування життя залежно від періоду, протягом якого діяв договір страхування життя, згідно з методикою, яка проходить експертизу в Уповноваженому органі, здійснена актуарієм і є невід'ємною частиною правил страхування життя.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання договору страхування життя недійсним, стягнення майнової та моральної шкоди, суд першої інстанції, із висновками якого погодився й апеляційний суд, правильно виходив із недоведеності та необґрунтованості вказаних позовних вимог.

Зокрема, суд виходив із того, що позивач є особою з повною цивільною дієздатністю, яка цілком усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними, а отже, договір страхування є таким, що укладений в рамках чинного законодавства України та повністю відповідає положенням ст. 203 ЦК України та умовам страхування, які було запропоновано відповідачу позивачем в заяві на страхування від 19 грудня 2007 року.

Водночас, суд правильно встановив, що договір страхування було укладено на принципах добросовісної конкуренції, адже позивач самостійно та добровільно обрав відповідача для укладення із ним договору страхування. Під час укладення договору страхування позивачу було роз'яснено умови страхування, його права та обов'язки. Позивач самостійно та добровільно заповнював заяву на страхування, йому було надано Правила страхування відповідача, у відповідності до яких укладався договір страхування. Крім того, всі страхові платежі за спірним договором страхування починаючи з 24 грудня 2007 року по 18 червня 2012 року позивачем було зроблено добровільно.

Правильним є висновок суду, що укладення договору особистого страхування не має на меті отримання викупної суми чи повернення страхових внесків, а укладається з метою захисту майнового інтересу в разі настання певної події, яка обумовлена умовами цього договору страхування, тобто здійснення страховиком страхової виплати в разі настання страхового випадку за ризиками, визначеними договором страхування.

Крім того, судом правильно встановлено, що між позивачем та відповідачем існували договірні відносини, які врегульовані Законом України «Про страхування» та ЦК України, норми статей 625, 992 якого не передбачають такого виду відповідальності страховика, як відшкодування моральної шкоди. Можливість відшкодування моральної шкоди у таких правовідносинах не виключається у випадку, якщо сторони передбачили таку відповідальність в укладеному договорі.

А тому, судом правильно залишені без задоволення позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди з тих підстав що вони: не ґрунтуються ні на законі, ні на договорі; договірні відносини, які мають місце, не передбачають відшкодування моральної шкоди; з посиланням на ст. 23 ЦК з тих підстав, що не було доведено порушення відповідачем прав та охоронюваних законом інтересів позивача або заподіяння душевних страждань внаслідок відмови у здійсненні виплати страхового відшкодування.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі ст. ст. 10, 60, 212 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд із дотриманням вимог ст. ст. 303, 304 ЦПК України перевірив доводи апеляційної скарги та спростував їх відповідними висновками, у результаті чого постановив законну й обґрунтовану ухвалу, яка відповідає вимогам ст. 315 ЦПК України.

Наведені в касаційній скарзі доводи на правильність висновків судів не впливають, зводяться до переоцінки доказів, що згідно з ч. 1 ст. 335 ЦПК України на стадії перегляду справи у касаційному порядку не передбачено.

Отже, судові рішення є законними та обґрунтованими, ухваленими із додержанням норм процесуального та матеріального права, підстави для їх скасування відсутні, тому відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України вони підлягають залишенню без змін, а касаційна скарга - відхиленню.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 03 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 26 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.В. Ступак

А.В. Маляренко

І.К. Парінова