АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/4778/16 Справа № 176/2441/14-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Осіян О.М.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 липня 2016 року м. Дніпро

Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Осіяна О.М.,

суддів Петешенкової М.Ю., Ткаченко І.Ю.,

за участю секретаря Григорєвої В.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро апеляційну скаргу Підприємства з іноземними інвестиціями «АМІК Україна»

на рішення Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 06 квітня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Підприємства з іноземними інвестиціями «АМІК Україна» про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на попередній роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернувся до суду із позовною заявою, вимоги якої уточнив та просив визнати незаконним і скасувати наказ підприємства з іноземними інвестиціями «Лукойл-Україна» від 22 лютого 2013 року за №146 «Про звільнення» та поновити його на попередній роботі із 26 лютого 2013 року. Просив стягнути із відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 600804,03 грн.

Свої вимоги обґрунтував тим, що із 2007 року він працював на підприємстві з іноземними інвестиціями «Лукойл-Україна». Його остання посада завідуючий базою зберігання та реалізації продуктів нафтопереробки у м. Дніпропетровську. 18 лютого 2013 року він не був допущений до робочого місця, а 14 липня 2014 року ознайомився із незавіреною копією наказу від 22 лютого 2013 року №146 про його звільнення 25 лютого 2013 року із займаної посади на підставі п.2 ст. 41 КЗпП України, у звязку із втратою довіри, при цьому підставою для видачі даного наказу є акт про проведення службового розслідування. Із наказом від 22 лютого 2013 року №146 він не погоджується, оскільки звільнення на підставі п.2 ст. 41 КЗпП України, у звязку із втратою довіри, може визнаватись обґрунтованим якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом і т.п.) вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довіри (зокрема, порушення правил проведення операції з матеріальними цінностями).

Також позивач зазначив, що необхідною умовою для розірвання трудового договору, у звязку з втратою довіри є здійснення працівником винних дій. Форма вини при цьому значення не має. Необережна вина працівника також може бути підставою для звільнення. Проте, власник у випадку спору зобовязаний довести і факт порушення і вину працівника.

Однак, в наказі про звільнення взагалі не зазначено ті винні дії, які дали підстави для втрати довіри до нього з боку власника або уповноваженого ним органу. Крім того, відповідачем порушено порядок його звільнення. Так, відповідно до ч.1 ст. 43 КЗпП України, розірвання трудового договору з підстав, передбачених п.2 ст. 41 КЗпП України може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. При цьому позивач зазначає, що в наказі від 22 лютого 2013 року №146 «Про звільнення» відсутнє посилання на таку згоду, а він особисто не був присутній на засіданні профспілкової організації по розгляду подання власника або уповноваженого ним органу. В п.1.2. його посадової інструкції зазначено, що призначення на посаду завідуючого базою, а також звільнення здійснюється наказом генерального директора підприємства за поданням директора з постачання та оптовим продажам. Однак, йому не відомо про існування такого подання щодо його звільнення. Також позивач вказує на те, що в порушення вимог ст. 47 КЗпП України на день його звільнення відповідачем не видано йому копію наказу від 22 лютого 2013 року №146 та належним чином оформлену трудову книжку. Копію витягу з трудової книжки, яку додано до позовної заяви, йому надало управління Пенсійного фонду України в місті Жовтих Водах. Крім того, 12 червня 2014 року в управлінні Пенсійного фонду України в місті Жовтих Водах йому надано відомості про суму його заробітку в 2012-2013 роках. Повний розрахунок проведений за грудень 2012 року (21 робочий день) в сумі 15550 грн. 36 коп. та за січень 2013 року (21 робочий день) в сумі 18229 грн. 77 коп. З урахуванням цих сум його середньоденний заробіток становить: (15550,36 грн. + 18229,77 грн.) : (21 день + 21 день) = 804,29 грн. в день. Кількість робочих днів за період з 26 лютого 2013 року по 01 березня 2016 року складає 747 днів. Таким чином, загальний розмірі середнього заробітку за час вимушеного прогулу складає: 747*804,29 грн. = 600804, 63 грн.

Рішенням Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 06 квітня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_2 до підприємства з іноземними інвестиціями «АМІК Україна» про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на попередній роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволені.

Визнано незаконним та скасовано наказ підприємства з іноземними інвестиціями «Лукойл-Україна» () від 22 лютого 2013 року №146-к в частинні звільнення ОСОБА_2 25 лютого 2013 року із посади завідуючого базою зберігання та реалізації продуктів нафтопереробки у м. Дніпропетровську ПП «Лукойл-Україна» у звязку з втратою довіри (п.2 ст. 41 КЗпП України).

Поновлено ОСОБА_2 на посаді завідуючого базою зберігання та реалізації продуктів нафтопереробки у м. Дніпропетровську підприємства з іноземними інвестиціями «АМІК Україна» з 26 лютого 2013 року.

Стягнуто із підприємства з іноземними інвестиціями «АМІК Україна» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 600804,63 гривень (за вирахуванням всіх необхідних податків та платежів).

Стягнуто із підприємства з іноземними інвестиціями «АМІК Україна» в дохід держави судовий збір у розмірі 3654 гривень.

Рішення у частині поновлення на роботі допущено до негайного виконання.

В апеляційній скарзі відповідач просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, не врахування обставин у справі. Суд не врахував пропуск позивачем строку звернення до суду, порядок розрахунку середнього заробітку, та зробив неправильні висновки про те, що: позивач не входить до числа осіб, яких можна звільнити із підстав втрати довіря; відсутній договір про повну матеріальну відповідальність позивача; відсутні порушення та винні дії зі сторони позивача; з моменту вчинення порушень пройшов тривалий час;

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, суд вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, а рішення суду скасувати.

Суд першої інстанції вказав, що ОСОБА_2 дійсно із 13 січня 2007 року перебував у трудових відносинах із ПІІ «Лукойл-Україна». 01 лютого 2008 року, згідно наказу № 191-к від 21.02.2008 року він переведений на посаду завідуючого базою зберігання і реалізації продуктів нафтопереробки в м. Дніпропетровськ /а.с. 6/.

ОСОБА_2 ознайомлений із посадовою інструкцією завідуючого базою зберігання і реалізації продуктів нафтопереробки в м. Дніпропетровськ затвердженою Генеральним директором ПІІ "ЛУКОЙЛ-України" (АМІК-Україна) 11 червня 2010 року, 11 листопада 2011 року /а.с. 7-11, 105-111/, що підтверджується підписами позивача на їх копіях.

17 січня 2012 року з метою забезпечення збереження матеріальних цінностей ПІІ «ЛУКОЙЛ-Україна» між підприємством в особі керівника ОСОБА_3 та членами колективу бази зберігання та реалізації продуктів нафтопереробки в м. Дніпропетровськ в особі старшого групи колективу ОСОБА_2 укладено договір про колективну матеріальну відповідальність. Згідно даної угоди, колектив бере на себе колективну відповідальність за забезпечення збереження майна, товарно-матеріальних та інших цінностей, переданих йому саме з метою приймання, обліку, зберігання та відпуску продуктів нафтопереробки /а.с. 109-112/. При цьому, до членів колективу, крім ОСОБА_2 ввійшло 8 осіб.

19 вересня 2012 року начальником юридичного відділу ОСОБА_4 на адресу директора по поставках та оптовому продажу підприємства подано службову записку щодо неналежного оформлення документів. Так, записка містить відомості стосовно неналежного виконання завідуючим базою зберігання і реалізації продуктів нафтопереробки у м. Дніпропетровську п.п. 2.3.1, 2.3.2 посадової інструкції, наказу № 550-П від 26.12.2011 року, Правил приймання та обліку нафтопродуктів, що надійшли на НБ ПІІ «ЛУКОЙЛ-Україна», затверджених наказом генерального директора ПІІ «ЛУКОЙЛ-Україна» № 246-П від 05.06.2012 року /а.с. 53-57/.

За таких обставин, в.о. генерального директора ПІІ «ЛУКОЙЛ-Україна» видано наказ № 436-П від 24 вересня 2012 року щодо проведення службового розслідування з метою перевірки фактів, викладених у службовій записці, затверджено склад комісії з проведення службового розслідування /а.с. 58-59/.

За результатами проведення службового розслідування, складено акт, затверджений 03 жовтня 2012 року генеральним директором ПІІ «ЛУКОЙЛ-Україна», згідно якого комісія прийшла до висновку про грубе порушення комісією з прийому нафтопродуктів (до складу якої входили голова комісії завідувач бази у м. Дніпропетровськ ОСОБА_2, члени комісії старші оператори бази у м. Дніпропетровськ ОСОБА_5 та ОСОБА_6А.) положень Інструкції №281, посадової інструкції та договору про колективну матеріальну відповідальність.

При цьому, однією із пропозицій комісії є розгляд питання про звільнення завідуючого базою зберігання і реалізації продуктів нафтопереробки ПІІ «ЛУКОЙЛ-Україна» в м. Дніпропетровськ ОСОБА_7 у звязку із втратою довіри, згідно ч.2 ст. 41 КЗпП України. Із даним актом позивач ознайомлений /а.с. 60-64/.

18 лютого 2013 року заступник генерального директора підприємства звернувся до голови профсоюзного комітету ПІІ «ЛУКОЙЛ-Україна» стосовно погодження ППОП ПІІ «ЛУКОЙЛ-Україна» на звільнення у звязку з втратою довіри завідуючого базою зберігання та реалізації продуктів нафтопереробки в м. Дніпропетровськ ОСОБА_2 /а.с. 112/.

Згідно акту від 19 лютого 2013 року та протоколу № 03 від 19 лютого 2013 року голова профспілкового комітету та члени профкому прибули на нафтобазу м. Дніпропетровськ для проведення виїзного засідання профспілкового комітету цехової профспілкової організації Дніпропетровського безбалансового регіонального представництва ПІІ «Лукойл Україна» з метою розгляду вказаного подання дирекції підприємства. У звязку із неявкою ОСОБА_2 на засідання, вирішено направити останньому телеграму та перенести засідання на 21 лютого 2013 року /а.с. 113-114, 115/.

Телеграми із повторним запрошенням на засідання профспілкового комітету цехової профспілкової організації Дніпропетровського безбалансового регіонального представництва ПІІ «Лукойл Україна» призначене на 21 лютого 2013 року, направлені позивачу за місцем проживання. Однак, відсутні відомості що останній отримав вказані повідомлення /а.с. 116/.

Згідно протоколу №04 від 21 лютого 2013 року профспілковий комітет цехової профспілкової організації Дніпропетровського безбалансового регіонального представництва ПІІ «Лукойл Україна» постановив надати попередню згоду на розірвання трудового договору із ОСОБА_2 за п.2 ст. 41 КЗпП України, при цьому останній не був присутнім /а.с. 118-120/.

За таких обставин, протоколом №33 від 22 лютого 2013 року Профспілковий комітет Первинної профспілкової організації робітників ПІІ «Лукойл Україна» надав попередню згоду на розірвання трудового договору із ОСОБА_2 за п.2 ст. 41 КЗпП України /а.с. 122-124/. Про що повідомлено генерального директора підприємства /а.с. 121/.

Наказом генерального директора ПІІ «ЛУКОЙЛ-Україна» №146-к від 22 лютого 2013 року ОСОБА_2 25 лютого 2013 року звільнено з посади завідуючого базою зберігання та реалізації продуктів нафтопереробки в м. Дніпропетровськ ПІІ «ЛУКОЙЛ-Україна» у звязку з втратою довіри (п.2 ст. 41 КЗпП України). Підставою зазначено акт про проведення службового розслідування /а.с. 28, 104/.

З метою ознайомлення із наказом про звільнення відповідачем, за адресами проживання позивача, направлялись телеграми про необхідність прибути на визначену дату в офіс безбалансового регіонального представництва ПІІ «ЛУКОЙЛ - Україна» в м. Дніпропетровськ, при цьому зазначалось на необхідності мати із собою трудову книжку для внесення відповідних відомостей /а.с.130,131,132,133/. Однак, відомості щодо одержання ОСОБА_2 вказаних повідомлень відсутні.

За фактом ненадання можливим ознайомити позивача із наказом від 22 лютого 2013 року про його звільнення складено акт від 23 лютого 2013 року /а.с. 134/.

Також, за місцем відомого проживання позивача відповідачем направлялись листи №14/026 від 25 лютого 2013 року, 14/027 від 25 лютого 2013 року, щодо необхідності надання в групу з управління персоналом ПІІ «ЛУКОЙЛ-Україна» трудової книжки з метою внесення відомостей про звільнення. Однак, відомості про одержання вказаних листів відсутні /а.с. 135, 136, 137, 138/.

Листом №2249/05/21 від 04 березня 2013 року управління Пенсійного фонду України в м. Жовтих Водах підтвердило факт призначення пенсії позивачу і зазначило, що останній особисто отримав трудову книжку 13 вересня 2012 року /а.с.140/.

Крім того, ОСОБА_2 звертався до правоохоронних органів із заявою про незаконність його звільнення посадовими особами ПзІІ «ЛУКОЙЛ-Україна» під час перебування на лікарняному. Кримінальне провадження №0000071 за фактом грубого порушення трудового законодавства посадовими особами підприємства, що мало місце 12.03.2013 року закрито, у звязку з відсутністю складу злочину, передбаченого ч.1 ст. 172 КК України /а.с. 169-171/.

При цьому, суд звернув увагу, що факти, які перевірялись СВ Кіровського РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області, не є підставою та предметом даного позову.

Згідно рішення власника № 29/04/15 підприємства «ЛУКОЙЛ-Україна» від 29 квітня 2015 року, витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, у звязку із продажем приватною компанією «ЛУКОЙЛ ЄВРОПА ХОЛДІНГЗ Б.В.» на користь компанії АМІК 100% своїх корпоративних прав в підприємстві, здійснено відповідну зміну власника, яким став ОСОБА_8 МЕНЕДЖМЕНТ ГМБХ, змінено назву на підприємство з іноземними інвестиціями «АМІК Україна» /а.с. 145-149, 150-151, 152/.

Рішенням власника № 29/04/15 від 29 квітня 2015 року затверджено статут підприємства «АМІК Україна», що є юридичною особою. Державну реєстрацію змін до установчих документів проведено 08 травня 2015 року / а.с. 153-156/.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України, крім підстав, передбачених статтею 40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадках, зокрема, винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір'я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу.

Для вирішення питання про можливість звільнення працівника з роботи у зв'язку з втратою довіри суттєве значення мають встановлення обставин, що із працівником мав бути укладений договір про повну матеріальну відповідальність (незалежно від того чи був він укладеним) та здійснення останнім, за наявності його вини, дії, що дають підставу для втрати довіри.

Так, підставою для розірвання трудового договору у зв'язку з втратою довіри є здійснення працівником винних дій. Форма вини при цьому значення не має. Необережна вина працівника також може бути підставою для звільнення, як і вина умисна. Однак, власник у разі спору зобов'язаний довести і факт порушення, і вину працівника.

Тобто власник повинен довести наявність у діях працівника конкретних порушень, довести вину працівника в цих порушеннях.

Пунктом 28 постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.1992 року «Про Практику розгляду судами трудових спорів» визначено, що при розгляді справ про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктами 2 і 3 ст.41 КЗпП, судам слід враховувати, що розірвання трудового договору з цих підстав не є заходом дисциплінарного стягнення і тому вимоги статей 148, 149 КзпП про строк і порядок застосування дисциплінарних стягнень на ці випадки не поширюються. Разом з тим при вирішенні справ про звільнення з цих підстав суди мають брати до уваги відповідно час, що пройшов з моменту вчинення винних дій чи аморального проступку, наступну поведінку працівника і інші конкретні обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

При цьому, звільнення з підстав втрати довір'я (п.3 ст.41 КЗпП) суд може визнати обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом і т.п.) вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір'я (зокрема, порушення правил проведення операцій з матеріальними цінностями). При встановленні у передбаченому законом порядку факту вчинення працівниками розкрадання, хабарництва і інших корисливих правопорушень ці працівники можуть бути звільнені з підстав втрати довір'я до них і у тому випадку, коли зазначені дії не пов'язані з їх роботою.

Виходячи із наведеного, розуміння безпосереднього обслуговування грошових і товарних цінностей, суд зробив висновок, що основне коло працівників, які безпосередньо обслуговують грошові та товарні цінності, - це особи, які одержують їх під звіт і такі особи можуть бути звільнені з роботи з підстав втрати довіри, якщо вчинені ними умисні або з необережності дії дають роботодавцю підстави для втрати до них довіри і, зокрема, це може бути порушення таким працівником правил проведення операцій із матеріальними цінностями, а не сам факт недостачі останніх.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно посадової інструкції до обовязків ОСОБА_2, як завідуючого базою зберігання та реалізації продуктів нафтопереробки в м. Дніпропетровськ, не входило безпосереднє обслуговування грошових або товарних цінностей.

Крім того, договір від 17 січня 2012 року, на який посилається сторона відповідача, як на підставу заперечення позовних вимог, і несення позивачем матеріальної відповідальності, передбачає саме колективну відповідальність яку колектив бере на себе за забезпечення збереження майна, товарно-матеріальних та інших цінностей, переданих йому саме з метою приймання, обліку, зберігання та відпуску продуктів нафтопереробки, жодних відомостей про те, що із позивачем мала бути укладена угода про повну матеріальну відповідальність суду не надано. У звязку із чим заперечення сторони відповідача у даній частині не прийняті судом. До того ж, беззаперечних даних що саме винні дії ОСОБА_2 призвели до майнової шкоди завданої підприємству відсутні, як і підтвердження суми завданих збитків. При цьому, суд приходить до висновку, що на ОСОБА_2, як на завідуючого базою зберігання та реалізації продуктів нафтопереробки в м. Дніпропетровськ не поширюється дія п.2 ч.1 ст. 41 КЗпП України.

Суд взяв до уваги тривалість часу, що пройшов з дати надання службової записки, складання акту про службове розслідування, де викладені факти порушення позивачем посадової інструкції та завдані у звязку із чим збитки підприємству, а також дати винесення наказу про звільнення ОСОБА_2, що становить 5 місяців. При цьому, останній виконував посадові обовязки до часу його звільнення і недопущення до роботи, відомостей про неналежність їх виконання суду не надано.

До того ж суду не надано належних доказів, щодо безпосереднього звязку винних дій позивача із нанесенням безпосередніх збитків майновим інтересам ПІІ «ЛУКОЙЛ-Україна».

За викладених обставин, встановлених судом під час розгляду справи, дають підстави для висновку, що звільнення позивача за п.2 ст.41 КЗпП України є незаконним.

Частина шоста статті 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення.

Відповідно до п. 2.26 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Мінпраці України, Мінюсту України, Мінсоцзахисту України від 29 липня 1993р. № 58, з подальшими змінами, днем звільнення вважається останній день роботи.

За таких обставин, суд вважав, що позивач підлягає поновленню на роботі із 26 лютого 2013 року, відповідно до ст.233, ч.1 та 2 ст.235 КЗпП України.

Представник відповідача зазначав, що позивач отримав копію наказу про його звільнення від 22 лютого 2013 року №146 в травні 2013 року, при цьому жодних доказів на підтвердження даного факту суду не надав.

Натомість позивач зазначив, що копію наказу від 22 лютого 2013 року №146 про його звільнення він так і не отримав, а був ознайомлений своїм адвокатом із копією наказу 14 липня 2014 року. Лист № НОМЕР_1 «ЛУКОЙЛ-Україна» підтверджує факт направлення адвокату 11 липня 2014 року його копії /а.с.13/. Ці обставини дали суду підстави вважати про відсутність пропуску тримісячного строку, встановленого ст. 233 КЗпП України, на звернення до суду із позовом.

Суд врахував порядок та підстави видачі працівникам трудових книжок, передбачені постановою Кабінету міністрів України від 27.04.1993 року № 301 «Про трудові книжки працівників» та наказом Міністерства праці, Міністерства юстиції та Міністерства соціального захисту населення № 58 від 29.07.1993 року «Про затвердження Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників».

Враховуючи зазначене, суд вважав за необхідне задовольнити позовні вимоги позивача в частинні визнання незаконним та скасування наказу ПІІ «Лукойл Україна» від 22 лютого 2013 року №146-к «Про звільнення», поновлення його на попередній роботі завідуючого бази зберігання та реалізації продуктів нафтопереробки в м. Дніпропетровськ підприємства з іноземними інвестиціями «АМІК Україна» із 26 лютого 2013 року та виплати йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Посилаючись на вимоги статті 27 Закону України «Про оплату праці», пункти 2,5,8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100, суд зазначив, що із підприємства «АМІК Україна» на користь ОСОБА_2 необхідно стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу за період із 26 лютого 2013 року по 06 квітня 2016 року, в межах заявлених вимог у розмірі 600804 грн. 63 коп.

Відповідно до п.4 ч.1 ст. 367 ЦПК України, суд допустив негайне виконання рішення в частині поновлення на роботі, та на підставі ст. 88 ЦПК України із відповідача стягнув судовий збір на користь держави.

Але із такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна, оскільки вони не відповідають обставинам справи, та зроблені із порушенням норм матеріального права.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України, крім підстав, передбачених статтею 40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадках, зокрема, винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір'я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу.

Пунктом 28 постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.1992 року «Про Практику розгляду судами трудових спорів» визначено, що при розгляді справ про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктами 2 і 3 ст.41 КЗпП, судам слід враховувати, що розірвання трудового договору з цих підстав не є заходом дисциплінарного стягнення і тому вимоги статей 148, 149 КзпП про строк і порядок застосування дисциплінарних стягнень на ці випадки не поширюються. Разом з тим при вирішенні справ про звільнення з цих підстав суди мають брати до уваги відповідно час, що пройшов з моменту вчинення винних дій чи аморального проступку, наступну поведінку працівника і інші конкретні обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

При цьому, звільнення з підстав втрати довір'я (п.2 ст.41 КЗпП) суд може визнати обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом і т.п.) вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір'я (зокрема, порушення правил проведення операцій з матеріальними цінностями). При встановленні у передбаченому законом порядку факту вчинення працівниками розкрадання, хабарництва і інших корисливих правопорушень ці працівники можуть бути звільнені з підстав втрати довір'я до них і у тому випадку, коли зазначені дії не пов'язані з їх роботою.

Порядок приймання, транспортування, зберігання, відпуску та обліку нафти і нафтопродуктів на підприємствах і організаціях України, передбачений відповідною Інструкцією, яка затверджена Наказом Міністерства економіки України, Міністерства транспорту та зв'язку, Міністерства палива та енергетики, Державного комітету з питань технічного регулювання та споживчої політики від 20.05.2008 року № 281/171/578/155, і є обовязковою для всіх субєктів господарювання.

Пунктом 2.3.1 Посадової інструкції завідувача базою зберігання та реалізації продуктів нафтопереробки підприємства з іноземними інвестиціями «Лукойл Україна», затвердженої 11.11.2011 року (далі посадова інструкція), передбачено його обовязок організовувати приймання, облік і зберігання нафтопродуктів відповідно до Інструкції про порядок приймання, транспортування, зберігання, відпуску та обліку нафти та нафтопродуктів на підприємствах і організаціях України, затвердженої наказом Міністерства палива та енергетики України, Міністерства економіки України, Міністерства транспорту та звязку України, Державного комітету України з питань технічного регулювання споживчої політики №281/171/578/155 від 20 травня 2008 року (а.с.7-11).

Пунктом 2.3.2 посадової інструкції передбачено обовязок позивача забезпечувати належне і своєчасне оформлення актів по формі 5-НП і передачу їх без зволікання у відділ продажу нафтопродуктів у випадку виникнення недостачі.

Також на позивача покладено обовязок забезпечувати своєчасний облік, звітність, інвентаризацію матеріальних цінностей при прийманні, зберіганні і видачі нафтопродуктів, відповідно до п.2.5. посадової інструкції.

Крім того, п.2.6. передбачено обовязок контролювати достовірність і своєчасність відображення інформації про рух нафтопродуктів в операційній системі «Петронікс».

17 січня 2012 року з метою забезпечення збереження матеріальних цінностей ПІІ «ЛУКОЙЛ-Україна» між підприємством в особі керівника ОСОБА_3 та членами колективу бази зберігання та реалізації продуктів нафтопереробки у м. Дніпропетровську в особі старшого групи колективу ОСОБА_2 укладено договір про колективну матеріальну відповідальність. Згідно даної угоди, колектив бере на себе колективну відповідальність за забезпечення збереження майна, товарно-матеріальних та інших цінностей, переданих йому саме з метою приймання, обліку, зберігання та відпуску продуктів нафтопереробки /а.с. 109-112/. Договір підписаний членами колективу, в тому числі і ОСОБА_2, де у п. 2.2.2, 3.1 передбачено обовязок кожного члена колективу вести облік, складати і своєчасно подавати звіти про рух та залишки цінностей, а на керівника колективу покладено також обовязок приймання цінностей, ведення обліку і надання звітності про рух цінностей.

Отже зазначені посадова інструкція та договір про колективну матеріальну відповідальність свідчать про те, що основний зміст трудових обов'язків позивача, як завідуючого базою зберігання та реалізації продуктів нафтопереробки у м. Дніпропетровську, становило забезпечення своєчасного обліку, звітності, інвентаризації матеріальних цінностей при прийманні, зберіганні і видачі нафтопродуктів, належне і своєчасне оформлення актів у випадку недостач, та дотримання Інструкції про порядок приймання, транспортування, зберігання, відпуску та обліку нафти та нафтопродуктів на підприємствах і організаціях України від 20 травня 2008 року.

Що стосується підстав для застосування до вказаних правовідносин пункту 2 частини першої статті 41 КЗпП України, то суд виходить із того, що за результатами проведення службового розслідування, складено акт, затверджений 03 жовтня 2012 року генеральним директором ПІІ «ЛУКОЙЛ-Україна».

Відповідно до цього акту комісія прийшла до висновку про грубе порушення комісією з прийому нафтопродуктів (до складу якої входив голова комісії завідувач бази у м. Дніпропетровськ ОСОБА_2О.)

- п.5.2.8 Інструкції №281 (приймання нафтопродуктів здійснено без виклику представника вантажовідправника для участі в прийманні нафтопродуктів, про що свідчить відсутність у п.4 актів даних про направлення телеграми на адресу вантажовідправника (акти №DN-161 від 06 серпня 2012 року, №DN-162 від 07 серпня 2012 року, №DN-95 від 24 травня 2012 року, №DN-167 від 15 серпня 2012 року, №DN-148 від 23 липня 2012 року, №DN-173 від 22 серпня 2012 року, №DN-177 від 27 серпня 2012 року);

- п.5.2.5 та п.5.2.11 Інструкції №281 та п.3.1 договору поставки №12/738 від 01 травня 2012 року (приймання нафтопродуктів проведено без участі представника торгово-промислової палати (акт №DN-161 від 06 серпня 2012 року);

- п.5.1.3 Інструкції №281 і умов п.3.7 контракту з ІП «Лукойл-Білорусь» №60/12-Ю / 12/2, (застосована похибка вимірювань в розмірі 0,65% проти встановленої в договорі похибки в розмірі 0,5% (акт №DN-162 від 07 серпня 2012 року), що призвело до заниження розміру недостачі на 73 кг. і відображенню недостовірних даних у бухгалтерському обліку (п.5.2.6 Інструкції №281);

- п.5.2.8 Інструкції №281, (не призупинені прийом нафтопродуктів після встановлення факту недостачі з метою виклику представника вантажовідправника (акти №DN-161 від 06 серпня 2012 року, №DN-162 від 07 серпня 2012 року, №DN-95 від 24 травня 2012 року, №DN-167 від 15 серпня 2012 року, №DN-148 від 23 липня 2012 року, №DN-173 від 22 серпня 2012 року, №DN-177 від 27 серпня 2012 року);

- п.5.1.3 Інструкції №281 і умов п.3.7 контракту з LUKOIL NEFTOCHIM BOURG AS AD №Q0000/11/13 (застосована похибка вимірювань в розмірі 0,65 при відсутності в договорі розміру похибки вимірювань (акт №DN-95 від 24 травня 2012 року), що призвело до заниження розміру недостачі на 690 кг. і відображенню недостовірних даних у бухгалтерському обліку (п.5.2.6 Інструкції №281).

Також під час проведення службового розслідування підтверджені факти некоректного оформлення акта за формою №5-НП, в частині відображення даних про постачальника та вантажовідправника (акти №DN-161 від 06 серпня 2012 року), дати видачі вантажу (№DN-177 від 27 серпня 2012 року).

Підтверджено факти порушення при прийомі нафтопродуктів ст. 52 Статуту залізниць України та 31 Правил видачі вантажів, що виразилося в неналежному оформленні документації при отриманні нафтопродуктів.

Крім того, комісією досліджувався факт підписання завідувачем базою у м. Дніпропетровськ ОСОБА_2 актів за формою №5-НП від 22 серпня 2012 року і від 27 серпня 2012 року (згідно листа непрацездатності, останній перебував на стаціонарному лікуванні в період з 17 серпня 2012 року по 31 серпня 2012 року) і зазначено на фальсифікацію комісією з прийому нафтопродуктів результатів приймання нафтопродуктів, в частині складу комісії, порушенні п. 5.2.7 Інструкції №281.

Таким чином, комісія прийшла до висновку про неналежне виконання членами комісії з приймання нафтопродуктів на базі зберігання та реалізації продуктів нафтопереробки підприємства з іноземними інвестиціями «Лукойл Україна» в м. Дніпропетровськ, а саме завідувачем базою ОСОБА_2 п.п. 2.3.1, 2.3.2, 2.5, 2.15, 5.3 та 5.4 посадових інструкцій; Правил приймання і обліку нафтопродуктів, що надходять на НБ ПІІ «Лукойл Україна», затверджених наказом №246-П від 05 червня 2012 року; старшими операторами бази ОСОБА_6 і ОСОБА_9 п.п. 2.14., 2.18, 2.21.2, 5.1 робочих інструкцій та Правил приймання та обліку нафтопродуктів, що надходять на НБ ПІІ «Лукойл Україна». При цьому, однією із пропозицій комісії є розгляд питання про звільнення завідуючого базою зберігання і реалізації продуктів нафтопереробки ПІІ «ЛУКОЙЛ-Україна» в м. Дніпропетровськ ОСОБА_7 у звязку із втратою довіри, згідно п.2 ч.1 ст. 41 КЗпП України. Із даним актом позивач ознайомлений /т.1 а.с.60-64/.

На спростування висновків комісії позивач ніяких достовірних та належних доказів не надав, а навпаки частково підтвердив факти порушення ним порядку приймання нафтопродуктів та складання документації (т.1 а.с.65).

Встановлені апеляційним судом обставини за наявними доказами у матеріалах справи, свідчать про законність дій відповідача при звільненні позивача, у звязку із втратою довіря.

Такий висновок не суперечить і правовим висновкам, які зроблені Верховним Судом України у постановах від 23.12.2015 року № 6-1093цс15, та від 20.04.2016 року № 6-100цс16.

Після цієї перевірки позивач майже постійно перебував на лікарняних листах, та у відпустці аж до лютого 2012 року (т.2 а.с.6-29).

Що стосується доводів позивача про його неповідомлення щодо засідання профспілкового комітету та його відсутність на цьому засіданні, то вони спростовуються виписками і копіями протоколів та актів профспілкового комітету, повідомлень, які свідчать про те, що позивач ухилявся від присутності на засіданні профкому (т.1 а.с.112-124). Отже, підприємством були дотримані положення ст. 43 КЗпП України.

Також безпідставними є доводи позивача про невидачу йому трудової книжки при звільненні, оскільки у матеріалах справи наявні: копія трудової книжкиОСОБА_2, яка завірена УПФУ у м. Жовті Води, де є записи щодо роботи позивача станом на 16.08.2012 року; копії заяви та розписки ОСОБА_2 від 05 та 19 червня 2012 року про отримання трудової книжки для надання у відділ ПФУ; відповідь УПФУ у м. Жовті Води від 04.03.2013 року про отримання особисто позивачем трудової книжки 13.09.2012 року (т.1 а.с.5-6, 21-22, 27, 140). Доказів повернення трудової книжки на підприємство позивач не надав. Отже відсутні докази про те, що відповідач порушив вимогипостанови Кабінету міністрів України від 27.04.1993 року № 301 «Про трудові книжки працівників» та наказу Міністерства праці, Міністерства юстиції та Міністерства соціального захисту населення № 58 від 29.07.1993 року «Про затвердження Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників».

У звязку із тим, що відсутні підстави для поновлення позивача на роботі, а тому відповідно до вимог ст. 41, 43, 235 КЗпП України відсутні і підстави для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки відповідач при звільненні позивача дотримався вимог законодавства про працю, а також матеріалами справи підтверджено факти порушення позивачем виконання своїх трудових обовязків, які стали підставою для звільнення. У звязку із чим позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Оцінюючи дії сторін починаючи із лютого 2012 року суд приходить до висновку, що позивач не надав ніяких доказів особистого звернення до відповідача із приводу отримання наказу про звільнення із 25.02.2012 року, ухилявся від отримання копії наказу та надання трудової книжки для записів, а відповідач здійснив всі можливі дії.

Отже, наведені в апеляційній скарзі доводи спростовують висновки суду першої інстанції, а матеріалами справи підтверджено, що наявні підстави для скасування судового рішення, передбачені ст. 309 ЦПК України.

Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України, п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» судові витрати відносяться за рахунок держави.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 316 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Апеляційну скаргу Підприємства з іноземними інвестиціями «АМІК Україна» задовольнити.

Рішення Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 06 квітня 2016 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до Підприємства з іноземними інвестиціями «АМІК Україна» про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на попередній роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовити.

Рішення набирає законної сили із моменту проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із цього часу.

Судді: