Справа № 509/5106/15-ц
12 липня 2016 року Овідіопольський районний суд Одеської області в складі :
судді Гандзій Д.М.
при секретарі Черкасові Д.Г.
розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в смт. Овідіополь цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3, як в своїх інтересах, так і в інтересах малолітньої доньки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, за участю 3-ої особи без самостійних вимог : Служби у справах дітей Овдіопольської РДА про виселення, -
24 листопада 2015 року, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, який в подальшому уточнив, та в остаточній редакції якого від 20.05.2016 р. просив суд, виселити всіх відповідачів та їх малолітню доньку з квартири АДРЕСА_1, яка належить йому на праві власності згідно свідоцтва про право власності від 10.02.2012 р. виданого на підставі рішення виконкому Авангардівської с/р Овідіопольського району Одеської області від 23.12.2011 р. № 591, мотивуючи це тимчасовим дозволом користування спірною вказаною квартирою, який він усно надав своєму рідному братові відповідачеві ОСОБА_2, однак без дозволу проживання у вказаній квартирі його родини, яким дозволу на вселення він не надав, і куди його не впускає відповідач, а він в свою чергу, вимушений проживати разом із дружиною та малолітнім сином у квартирі свого батька у м. Одесі.
Позивач та його представник приймаючи участь в судових засіданнях повністю підтримали уточнений позов в редакції від 20.05.2016 р. та просили його задовольнити повністю, однак в подальшому, в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце судового засідання повідомлялись належним чином, особисто під розписку, причини неявки суду не повідомили, однак представник позивача надав до суду свою письмову заяву, в якій повністю підтримав уточнений позов, просив його задовольнити і слухати справу за його відсутності, не заперечуючи проти ухвалення заочного рішення по справі (а.с. 46,50)
Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3, як в своїх інтересах, так і в інтересах малолітньої доньки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 в судове засідання повторно не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, у відповідності до вимог ч. 5 ст. 74, ч. 1 ст. 77 ЦПК України, за останньою відомою судові адресою їхнього місця проживання (спірна квартира АДРЕСА_1) і повістка вважається доставленою, навіть якщо особа за цією адресою більше не проживає або не знаходиться, що підтверджується довідкою ОСОБА_5 України в Одеській області № 1653-1 від 01.06.2016 р. про відсутність реєстрації ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 та численними поштовими повідомленнями з відмітками про вручення судових повісток відповідачам з викликами до суду, причини своєї неявки суду не повідомили, заяв про розгляд справи за їхньою відсутності та заяв про відкладення судових засідань суду не надали (а.с. 16,22,42,43,44,47,48).
Представниця 3-ої особи Служби у справах дітей Овідіопольської РДА в судове засідання повторно не з`яилась, про дату, час та місце судових засідань повідомлялась належним чином, особисто під розписки, причини неявки суду не повідомила, заяви про розгляд справи за її відсутністю суду не надала (а.с. 41,49).
Згідно з ч. 4 ст. 169 ЦПК України, якщо у суду не має даних про причину неявки відповідача, сповіщеного належним чином, суд вважає можливим розглянути справу на підставі даних, які є в матеріалах справи та зі згоди позивача ухвалити рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України.
Заслухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.
За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 3 ЦПК України).
Відповідно до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси, у спосіб, визначений законами України.
Згідно із ст.ст. 10,11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які як і інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному зясуванню обставин справи та розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.
Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін на інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.
Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення вирішення справи.
Статтею 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Виходячи з приписів статті 59 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Частина 1 статті 60 ЦПК України вказує, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.
Частинами 3,4 статті 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.
Відповідно до приписів ст.ст. 15,16 ЦК України - кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства та має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути : 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.
Відповідно до ст. 1 Протоколу до «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Стаття 41 Конституції України наголошує кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному Законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.
Право приватної власності є непорушним.
Статтями 316-320,321,328 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Держава - не втручається у здійснення власником права власності.
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Право власності набувається на підставах, що не заборонені Законом, зокрема із правочинів і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із Закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Статями 386-393 ЦК України передбачено держава забезпечує рівний захист усіх субєктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.
Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Підстави витребування майна від добросовісного набувача повністю передбачені ст. 388 ЦК України.
Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном і може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Стаття 405 ЦК України вказує, що члени сім`ї власника, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до Закону.
Відповідно до ч. 2 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, повязані спільним побутом, мають взаємні права та обовязки.
Приписами ст. 64 ЖК України передбачено, що до членів сім`ї наймача належать його дружина, їх діти та батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.
Статтею 99 ЖК України передбачено піднаймачі і тимчасові жильці самостійного права на займане жиле приміщення не набувають незалежно від тривалості проживання.
Частиною 3 статті 116 ЖК України передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.
Згідно із ст.ст. 150,155 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд : продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші, не заборонені законом угоди. Жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством Союзу РСР і Української РСР. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним приміщення інших членів сім`ї.
Суд встановив, що на підставі рішення виконкому Авангардівської с/р Овідіопольського району Одеської області від 23.12.2011 р. № 591 позивачу ОСОБА_1 було видано свідоцтва про право власності від 10.02.2012 р. на однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 9-11).
З матеріалів позову і пояснень позивача вбачається, що він лише тимчасово надав усний дозвіл користування спірною вказаною квартирою своєму рідному братові відповідачеві ОСОБА_2, однак без дозволу проживання у вказаній квартирі його родини, яким дозволу на вселення він не надав, і куди його не впускає відповідач, а він в свою чергу, вимушений проживати разом із дружиною та малолітнім сином у квартирі свого батька у м. Одесі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб позивача та свідоцтвом про народження його малолітнього сина (а.с. 36-37).
Також, суд встановив, що будь-яких договорів найму чи оренди спірної квартири між позивачем та відповідачами не укладалось, і на сьогодні, відповідачі безпідставно і незаконно проживають у квартирі позивача, яка належить йому на праві власності згідно із вищевказаним свідоцтвом про право власності на спірну квартиру, що підтверджується актом обстеження житлово-побутових умов від 13.11.2015 р. (а.с. 12).
При чому, як пояснив позивач, в добровільному порядку відповідачі не бажають виселитися із займаного приміщення квартири, що стало підставою для звернення до суду з даним позовом.
Згідно із довідкою виконкому Авангадівської с/р № 1667 від 11.11.2015 р. особовий рахунок по АДРЕСА_2 відкритий саме на позивача (а.с. 13).
Згідно із ч. 3 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла 10-ти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.
Отже, з наведеної норми Закону випливає, що особи до 10-ти років самостійно не можуть визначати своє місце проживання. Відповідачі мають на утриманні малолітню доньку ОСОБА_4, 30.03.2015 р. При цьому право власності чи користування спірною квартирою у відповідачів ніколи не виникало.
Конституція України гарантує право на житло (ст. 47), одночасно впроваджуючи шляхи його задоволення. На розвиток вказаної норми ст. 176 СК України батьки зобовязані передати у користування дитини майно, яке має забезпечити її виховання та розвиток. Права батьків та дітей на користування житлом, яке є власністю когось з них, встановлюється законом.
Таким чином, враховуюче законне право власності позивача на вищезазначену квартиру АДРЕСА_1, яке підтверджено документально і підлягає судовому захисту, за яким звернувся до суду позивач, а тому, позовні вимоги щодо виселення відповідачів із вказаної квартири цілком законні, обґрунтовані, підтверджені документально матеріалами справи, поясненнями позивача та такі, що підлягають задоволенню у повному обсязі, враховуючи, що в даному випадку має місце порушення з боку відповідачів, а саме факт їхнього незаконного проживання без відповідних правових підстав у спірній квартирі, охоронюваних законом прав власності позивача на спірну квартиру, набутих ним правомірно.
Керуючись ст.ст. 10,11,27,31,57-60,209,212,214,215,218,224-226 ЦПК України, ст.ст. 16,316,317,319,321,328,387,391 ЦК України, ст. 41 Конституції України, ст.ст. 150,155 ЖК України, суд, -
1. Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3, як в своїх інтересах, так і в інтересах малолітньої доньки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, за участю 3-ої особи без самостійних вимог : Служби у справах дітей Овдіопольської РДА про виселення задовольнити ;
2. Виселити ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3 разом із малолітньою донькою ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 з квартири АДРЕСА_1.
Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку через суд першої інстанції шляхом подачі в 10 денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги, з подачею її копії до апеляційної інстанції.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 10 днів з дня отримання його копії.

Суддя Гандзій Д.М.