Справа № 297/1674/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2016 року м. Берегово

Берегівський районний суд Закарпатської області в складі: головуючого Драб В. І., при секретарі Гарані О. А., за участі представника позивача за договором адвоката ОСОБА_1, представника відповідача за договором адвоката ОСОБА_2, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Берегове, цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності, в натурі,

встановив:

ОСОБА_3 звернувся до Берегівського районного суду з позовом до ОСОБА_4 про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності, у натурі.

З урахуванням уточнених позовних вимог, представник позивача ОСОБА_1 просив суд поділити в натурі житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою: вул. Шімон Меньгерт, 49 в смт. Батьово, Берегівського району Закарпатської області, виділити ОСОБА_3 1/2 частки житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою: вул. Шімон Меньгерт, 49 в смт. Батьово, Берегівського району Закарпатської області згідно варіанту №1 висновку будівельно-технічної експертизи № 243 від 05.10.2015 р., виділити ОСОБА_4 в натурі 1/2 частки житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою: вул. Шімон Меньгерт, 49 в смт. Батьово, Берегівського району Закарпатської області, залишити у спільному користуванні сторін підвал під літерою «І» площею 5,75 кв.м., підвал під літерою «ІІ» площею 5,70 кв.м., сходову під літерою «1-2» площею 5,5 кв.м., стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати.

Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач та відповідач є у рівних частках співвласниками нерухомого майна житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташовані по вул. Шімон Меньгерт, 49 в смт. Батьово, Берегівського району Закарпатської області. Вважаючи, що між сторонами спору існує тривалий конфлікт, позивач ініціював вирішення питання про поділ будинку, який перебуває у спільній частковій власності, в натурі у судовому порядку.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 позов, з урахуванням уточнених позовних вимог, підтримав та просив суд його задовольнити. Зазначив, що вони не зобовязані укладати мирову угоду з іншою стороною спору.

Представник відповідача ОСОБА_2 позовні вимоги не визнав, відповідно до наданих суду пояснень зауважив, що відповідач не допускав жодних дій чи бездіяльності, які б порушували права чи охоронювані законом інтереси позивача, зазначив, що відповідач не чинить жодних перешкод у користуванні спільним майном чи в укладенні договору між співвласниками про поділ майна в натурі та його нотаріального посвідчення, натомість задоволення позову судом, на думку представника відповідача, призведе до несправедливого стягнення з відповідача судових витрат, оскільки останній не чинив жодних перешкод у реалізації позивачем визначених законодавством повноважень власника. Таким чином, представник відповідача вважав позов повністю безпідставним та просив суд у задоволенні позову відмовити. Запропонував представнику позивача перервати судове засідання та укласти мирову угоду.

На підставі ухвали суду від 26.08.2015 р. у справі проведено судову будівельно-технічну експертизу. Відповідно до висновку експерта за № 243 від 05.10.2015 р., існує декілька можливих варіантів поділу в натурі спільного майна, кожен з таких варіантів передбачає незначне відступлення від ідеальних часток з можливістю подальшої грошової компенсації учаснику спільної власності, частка якого зменшилась.

Перевіривши матеріали справи, оцінивши пояснення представників сторін, висновок судової будівельно-технічної експертизи та інші докази у їх сукупності, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків звільнення від доказування.

Виходячи із положень ст.ст. 57-60 ЦПК України, суд оцінює докази у їх сукупності, керуючись принципами законності та справедливості.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що сторонам у справі на праві спільної часткової власності у рівних долях (по 1/2) належить житловий будинок, розташований по вул. Шімон Меньгерт, 49 в смт. Батьово, Берегівського району Закарпатської області. Спільний будинок введений до експлуатації на підставі Рішення Виконавчого комітету Батьовської селищної ради за № 143 від 27 жовтня 2007 року.

В ч. 1 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд в незалежності від волі інших осіб.

Згідно із ч. 2 ст. 331 цього ж Кодексу, право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту завершення будівництва, якщо законом передбачено прийняття обєкту нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту введення обєкту до експлуатації, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту такої реєстрації.

З змістом ч. 1 ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності однієї або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Власність двох або більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю, як це визначено у ч. 1 ст. 356 ЦК України.

Виходячи із змісту ст. 358 ЦК України, співвласники можуть домовитись про порядок володіння та користування майном, що є їхньої спільною частковою власністю.

Ст. 367 ЦК України передбачено, що майно, що є у спільній частковій власності, може бути також поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Можливість та спосіб укладення такого договору передбачена в п. 6 «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженого Наказом Міністерства юстиції України за № 296/5 від 22.02.2012 р. (із наступними змінами). При цьому приписи Закону України «Про нотаріат» не виключають можливості рівної участі сторін, зацікавлених в укладенні певного правочину в розробці проекту договору, оплаті супутніх витрат.

Згідно із ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожен має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Вказана норма матеріального права кореспондується із приписами ч. 1 ст. 3, п. 1 ч. 1 ст. 15 ЦПК України, у відповідності до яких, кожна особа має право в порядку, встановленому законодавством, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідні розяснення щодо необхідності забезпечувати неупереджений та ефективний судовий захист виключно порушених, невизнаних або оспорюваних прав чи інтересів вміщений і в п. 1 Постанови Пленуму ВС України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» за № 2 від 12.06.2009 р. та абз. 2 п. 11 Постанови Пленуму ВС України «Про судове рішення у цивільній справі» за №14 від 18.12.2009р.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України, порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси захищаються судом у спосіб передбачений законами України.

За змістом ч. 6 ст. 319 ЦК України, держава не втручається у здійснення права власності, крім випадків, прямо передбачених законом.

Таким чином, судом достовірно встановлено, що матеріали даної цивільної справи не містять жодних належних і допустимих доказів, які б підтверджували факти порушення прав, свобод чи інтересів позивача відповідачем чи будь-якими іншими особами.

За таких обставин, беручи до уваги принцип поваги до права власності, закріплений в діючому українському законодавстві та відповідних міжнародних правових актах, зокрема ст.1 Протоколу І до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, суд не вбачає законних підстав для втручання у процес здійснення співвласниками (сторонами цього цивільного процесу) своїх прав передбачених законом.

При цьому, судом приймається до уваги і той факт, що жодних доказів про порушення, невизнання або оспорювання прав та охоронюваних законом інтересів ОСОБА_3 у даному судовому процесі не здобуто та позивачем чи іншими учасниками процесу не надано.

Більше того, представник відповідача неодноразово, в тому числі і у судовому засіданні звертався до представника позивача з пропозицією укласти мирову угоду, факт чого не заперечив представник позивача, однак дану пропозицію проігнорував, не пояснивши по суті мотивів свого рішення.

Виходячи з вищевикладеного, позов є недоведеним, і у його задоволенні слід відмовити.

На підставі вищевикладеного, керуючись п. 11 Постанови Пленуму ВС України «Про судове рішення у цивільній справі» за № 14 від 18.12.2009 р., ст. 1 Протоколу І до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ст. 15, 319 ЦК України, ст.ст. 3, 4, 10, 15, 60, 88, 212-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні уточненого позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою: Закарпатська обл., Берегівський р-н, смт. Батьово, вул. Шімон Меньгерт, 49, що є у спільній частковій власності, в натурі, - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Драб В. І.