АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/8416 /2016 р. Головуючий у 1 інстанції - Даниленко В.В.
Доповідач - Мараєва Н.Є
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.06.2016 р. колегія суддів судової палати в цивільних справах

Апеляційного суду м.Києва в складі :

Головуючого - Мараєвої Н.Є.,

Суддів - Андрієнко А.М., Заришняк Г.М.

При секретарі - Гарматюк О.Д.

Розглянули у відкритому судовому засіданні в м.Києві

Цивільну справу за апеляційною скаргою

Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ

«Всеукраїнський Акціонерний Банк» СлавкіноїМ.А.

на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 28 березня 2016 р.

в справі за позовом ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» до ОСОБА_3

про визнання трудового договору недійсним

Заслухавши доповідь судді Мараєвої Н.Є., пояснення осіб, які з»явилися, перевіривши

матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів,-

В с т а н о в и л а :

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 28 березня 2016 р. відмовлено в задоволенні позову ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» до ОСОБА_3 про визнання трудового договору недійсним.

В апеляційній скарзі Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» Славкіна М.А. просить це рішення скасувати і постановити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на незаконність даного рішення, зокрема, що суд неповно з»ясував обставини справи, не дав належної оцінки доказам, порушив норми матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом, між відповідачкою ОСОБА_3 був укладений трудовий договір з позивачем, оформлений наказом начальника Департаменту управління персоналом №440-п від 31.10.2008 р. (а.с.15), який вподальшому було змінено наказом №1150-п від 04.11.2011 р.

Згідно вказаного наказу відповідачку було переведено на посаду провідного спеціаліста Управління адміністрування персоналу Департаменту управління персоналом з 07.11.2011 р. (а.с.17).

Згідно наказу №1242-п від 01.12.2011 р. ОСОБА_3 переведено на посаду головного спеціаліста Управління адміністрування та оплати праці персоналу Департаменту персоналу та праці (а.с. 19-20).

Наказом №88-п від 04.03.2013 року ОСОБА_3 переведено на посаду начальника Управління адміністрування та оплати праці персоналу Департаменту персоналу та праці з 05.03.2013 р. (а.с.22).

1 жовтня 2014 р. між відповідачем та позивачем було укладено новий Трудовий договір, оформлений окремим письмовим договором, за яким були зміненні умови оплати праці (а.с.9-10).

Відповідно до п.1.1 вказаного Трудового договору: працівник приймається на роботу до роботодавця на посаду начальника Управління з підбору та розвитку персоналу Департаменту персоналу та праці для виконання роботи, обумовленої цим договором та посадовою інструкцією.

Відповідно до п.4.1 Трудового договору: за виконання обов'язків за цим договором працівникові встановлюється і виплачується щомісячно в порядку, встановленому внутрішніми документами роботодавця, заробітна плата в національній валюті України в розмірі 12 220 грн. до оподаткування.

Згідно п.4.2 Трудового договору: працівникові повинна бути нарахована та виплачена 21 листопада 2014 р. додаткова заробітна плата в розмірі 36 660 грн.

Згідно п.6.1 Трудового договору: договір набув чинності з моменту його підписання сторонами і діє протягом невизначеного строку.

Зміст вказаного Трудового договору, відповідає ст.24 КЗпП України, при його укладанні, виконанні, та подальшому розірванні цього трудового договору за п.1ст.40 КЗпП України з ініціативи позивача, відповідачка була впевнена що цей трудовий договір спрямований на реальне настання правових наслідків.

Вказаний договір, було укладено відповідно до трудового, а не цивільного законодавства.

Обгрунтовуючи позовні вимоги позивач посилався на недійсність вказаного трудового договору з підстав, передбачених, зокрема, ст.ст.203, 215 ЦК України.

Постновлюючи рішення суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до норм чинного трудового законодавства трудовий договір не прирівнюється до правочину в розумінні ст.202 ЦК України, що нормами чинного трудового законодавства не передбачена можливість визнання трудового договору чи контракту недійсним з підстав, визначених статтями 203, 215 ІІК України.

Згідно ст.21 КЗпП України предметом трудового договору (контракту) є праця (трудова функція) особи, яка є об'єктом саме трудових правовідносин, які повною мірою врегульовані трудовим законодавством.

Тому, суд першої інстанції правильно вважав, що положення ЦК України щоло умов дійсності правочину та правових наслідків недійсності правочину не підлягають застосуванню для регулювання правових відносин, які виникають у зв'язку з укладенням трудового договору від 1.10.2014 р., що є предметом даного позову. Укладений договір не є цивільним правочином у розумінні ст.202 ЦК України, на який поширюються передбачені нормами статей 203, 215 ЦК України загальні вимоги щодо чинності правочину, та який може бути визнаний недійсним із підстав, передбачених ЦК України.

Правова позиція щодо визнання трудового договору недійсним неодноразово була висловлена у постановах Верховного Суду України, де зазначав, що встановлення підприємством, установою, організацією в межах своїх повноважень і за рахунок власних коштів у трудових договорах чи інших угодах додаткових, порівняно із законодавством, трудових чи соціально-побутових пільг для працівників, тобто, які покращують їх становище, не може бути приводом для визнання таких умов недійсними.

Тому, суд обгрунтовано вважав, що встановлення для працівника ОСОБА_3 додаткових умов оплати праці, які покращують її становище, не може бути приводом для визнання трудового договору недійсним.

Судом також встановлено, що відповідачка до її звільнення виконувала умови трудового договору укладеного з нею 01.10.2014 р.

Крім того, що цей трудовий договір на час звернення позивача до суду, тобто, в жовтні 2015 р. вже був розірваний, згідно наказу №78-п від 26.06.2015 р. з підстав передбачених ст.38 КЗпП України (а.с.24-25); і в цьому наказі позивач ніяких зауважень з приводу недійсності умов укладеного трудового договору не зазначав.

За таких обставин судова колегія вважає, що суд першої інстанції обгрунтовано дійшов висновку щодо відсутності підстав для задоволення позову.

Згідно ст.60 ЦК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом повно з»ясовано обставини справи, дана належна оцінка доказам.

Висновки суду відповідають вимогам закону, підтверджуються матеріалами справи.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Підстав для скасування рішення суду не вбачається.

Керуючись ст.ст.218, 303, 304, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

У х в а л и л а :

Апеляційну скаргу Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» Славкіної М.А. - відхилити, а рішення Дарницького районного суду м. Києва від 28 березня 2016 р. - залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий :

Судді :