АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 червня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі: головуючого: Соколової В.В.

суддів: Борисової О.В., Ратнікової В.М.

при секретарі Меженко А.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 25.04.2016 у справі за позовом ОСОБА_1 до Громадської організації «Всеукраїнський комітет народного контролю» про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди, -

Справа № 761/21086/15-ц
№ апеляційного провадження:22-ц/796/8712/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Маліновська В.М.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Соколова В.В.
В С Т А Н О В И Л А :

24.07.2015 ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, в якому з урахуванням уточнень від ІНФОРМАЦІЯ_2, просив :

1) визнати недостовірною інформацію, що зазначена в статті під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_1», що була опублікована на сайті Громадської організації «Всеукраїнський комітет народного контролю» ІНФОРМАЦІЯ_2, а саме про належність позивача до складу Партії регіонів, зв'язок останнього з незаконними та корупційними діями, незаконними будівництвами, а також те, що позивач є скандальновідомим забудовником та кумом ОСОБА_4;

2) заборонити відповідачу в подальшому поширювати подібну інформацію про відповідача;

3) зобов'язати відповідача спростувати інформацію про позивача, у той самий спосіб в який вона була поширена;

4) стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду у розмірі 1 грн.;

5) зобов'язання щодо сплати судового збору покласти на відповідача

Позовні вимоги мотивовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_2 журналістом ОСОБА_5 в мережі Інтернет на сайті Громадської організації «Комітет народного контролю» було опубліковано статтю під голосною назвою «ІНФОРМАЦІЯ_1», в якій позивач зазначається як екс-регіонал, обвинувачується у вчиненні корупційних та незаконних дій, що стосуються будівництва в м. Києві. Проте, позивач ніколи не входив до складу Партії Регіонів, що підтверджується довідкою № 117 від 28.02.2014, та за весь період роботи на посаді першого заступника Голови постійної комісії Київради з питань містобудування, архітектури та землекористування, ніколи не припускався порушень законодавства. Таким чином, поширена відповідачем інформація є не тільки неправдивою інформацією, а навіть образою та наклепом, тому порушує його право на повагу честі, гідності та ділової репутації, а також завдає моральної шкоди.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 25.04.2016 в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Громадської організації «Всеукраїнський комітет народного контролю» про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди - відмовлено.

Не погоджуючись із ухваленим рішенням суду, представником позивача подано апеляційну скаргу, в якій зазначається про незаконність і необґрунтованість рішення суду у зв'язку із порушенням норм матеріального та процесуального права. Позивач не погоджується із висновками суду, оскільки, на його думку, вони не відповідають обставинам справи, судом надано невірну оцінку доказам у справі, вважає, що рішення ухвалено не об'єктивно у зв'язку із неповним дослідженням обставин справи.

Зокрема, в апеляційній скарзі наголошується на тому, що факт того, що апелянт ніколи не перебував у складі політичної партії «Партія регіонів» підтверджується довідкою № 117 від 28.02.2014, наданої Головою Київської міської організації «Партія регіонів» ОСОБА_6, яка була долучена до матеріалів справи, та яку суд оцінив критично, оскільки по-перше, вказана довідка містить інформацію станом на 28.02.2014 року, по-друге, суду не надано доказів, що Київська міська організація «Партія регіонів» відповідно до Статуту політичної партії веде реєстр чи будь-яким чином володіє інформацією щодо громадян, які подавали заяви про вступ до політичної партії «Партія Регіонів» на всій території України, зокрема по обласних, міських, районних організаціях політичної партії «Партія регіонів» та її первинних осередків, визначених Статутом. Хоча вказана довідка містить інформацію станом на 28.02.2014. З 2014 року позивач є членом політичної партії «УДАР», а відповідно до п. 3.2 Статуту політичної партії «УДАР» член Партії не може одночасно бути членом іншої політичної партії, а тому після 28.02.2014 ОСОБА_1 не міг бути членом політичної партії «Партія Регіонів», оскільки був членом партії «УДАР». Статут політичної партії «УДАР» та Статут «Партії Регіонів» знаходиться у відкритому доступі, інформація про структуру партії та її діяльність відома широкому колу осіб, а тому вона є загальновідомою та не потребує доказування відповідно до положень ч. 2 ст. 61 ЦПК України.

Позивач наголошує на тому, що довідка № 117 від 28.02.2014, є належним та допустимим доказом, натомість відповідач не подав до суду жодного доказу на підтвердження тієї інформації, що ОСОБА_1 був членом «Партії регіонів». Словосполучення «екс-регіонал» є чітким твердженням автора статті про приналежність апелянта до «Партії регіонів», а тому не може вважатися оціночним судженням.

Також позивач вказує на відсутність доказів його зацікавленості у здійсненні незаконного будівництва в м. Києві за адресою: Шулявська, 32, що свідчить про зловживання відповідачем свободою слова та поширення ним завідомо неправдивої інформації.

Недостовірною є і інформація щодо перебування позивач у співпраці із директором КП «Житлоінвестбуд-УКБ» ОСОБА_7, який реалізує будівництво по вул. Ілліча, 17 у м. Києві. Вказана інформація може бути перевірена на предмет відповідності дійсності та спростована, а тому дані судження журналіста не можуть вважатися оціночними.

В оскаржуваному рішенні суд посилається на положення ст. 47-1 Закону України «Про інформацію», в редакції від 06.01.2011, яка втратила чинність. На даний момент діє редакція цього Закону (від 21.05.2015), в якому ст. 47-1 відсутня.

На підставі викладеного, позивач просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні заявлених позовних вимог.

В судовому засіданні представник позивача підтримала апеляційну скаргу з підстав викладених у ній, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні заявлених позовних вимог.

Представник відповідача заперечував проти доводів апеляційної скарги, вважає рішення суду першої інстанції законним і обґрунтованим, просив залишити його без змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб які приймали участь в судовому засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Відмовляючи у задоволені позовну, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано суду жодних доказів, які б підтверджували факт порушення відповідачем особистих немайнових прав позивача, зокрема які б підтверджували недостовірність інформації щодо нього, яка була викладена в статті «ІНФОРМАЦІЯ_1», за виключенням доказів на підтвердження інформації щодо перебування в членах політичної партії «Партія Регіонів», яка розцінена судом критично. Суд також дійшов висновку, що інформація, викладена в статті та яка стосувалась позивача, зокрема щодо його причетності до сприяння забудовникам в реалізації незаконних будівництв та відстоювання власних бізнес інтересів у будівництві відповідних об'єктів нерухомості, викладена у вказаній статті як оціночні судження журналіста ОСОБА_5, а саме як фактично припущення щодо певних подій, оскільки поширена в сюжеті інформація не є твердженням та не може бути витлумачена як така, що містить фактичні дані, а містить лише думки та переконання ОСОБА_5 щодо можливих дій, вчинених позивачем. Також застосувавши практику Європейського суду з прав людини суд першої інстанції вказав на те, що межа допустимої критики щодо позивача, який є публічною особою є значно ширшою, оскільки він безпосередньо відіграє важливу роль у містобудівній діяльності, та його діяльність становить суспільний інтерес.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду першої інстанції зроблені на підставі повного та об'єктивного дослідження наданих сторонами доказів та в повній мірі відповідають вимогам чинного законодавства.

Перш за все колегія суддів звертає увагу на те, що свобода слова і свобода друку, гарантовані громадянам Конституцією України (ст.34), означають право висловлювання думок і переконань, пошуку, вибору, одержання і поширення інформації та ідей у будь-яких формах, включаючи пресу та інші засоби масової інформації.

Відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Тобто праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов'язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основних свобод, ратифікованої Україною, передбачено право кожного на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.

За змістом цієї норми свобода слова, преси, як захисника інтересів громадськості, критика представників держави, висловлення своєї думки в процесі обговорення питань, що становлять громадський інтерес, є однією з найважливіших свобод людини.

Втрутитись у процес реалізації цієї норми національна влада може лише у випадках, передбачених ч. 2 ст. 10 Конвенції, зокрема, якщо це передбачено законом, направлено на захист репутації або прав інших осіб і є необхідним у демократичному суспільстві (Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Українська Прес-Група» проти України» від 29.03.2005).

Національне законодавство містить наступні положення.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Згідно із ч. 2 ст. 29 Закону України «Про інформацію» предметом суспільного інтересу вважається інформація, яка свідчить про загрозу державному суверенітету, територіальній

цілісності України; забезпечує реалізацію конституційних прав, свобод і обов'язків; свідчить про можливість порушення прав людини, введення громадськості в оману, шкідливі екологічні та інші негативні наслідки діяльності (бездіяльності) фізичних або

юридичних осіб тощо.

В порядку ч.ч. 1, 2 ст. 30 цього Закону ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Таким чином, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати.

Аналіз зазначеного національного законодавства та ст.10 Конвенції і практики її застосування свідчить про те, що межі свободи вираження думок залежить від їх змісту та від того, чим займається особа, стосовно якої ці думки висловлені.

Право на недоторканість ділової репутації та честь і гідність публічної особи підлягають захисту лише у випадках, коли політичний, державний або громадський діяч доведе, що інформація поширена «з явним злим умислом», тобто з нехтуванням питання про їх правдивість чи неправдивість, а не з метою доведення до громадськості тверджень про наміри і позицію політичних лідерів, інших публічних осіб та сформувати про них свою думку.

Перевіряючи обставини справи апеляційним судом встановлено, що у мережі Інтернет на веб-сайті http://old.knk.media була розміщена стаття «ІНФОРМАЦІЯ_1» (а.с.38-39).

У вказаній статті зазначено: «Після перемоги Євромайдану до парламенту та Київради потрапило багато «нових» облич зі складу колишніх регіоналів. ОСОБА_9 них - скандальновідомий забудовник, кум та бізнес-партнер ОСОБА_4 ОСОБА_10 ОСОБА_1. За президентства ОСОБА_11 був радником екс-голови КМДА ОСОБА_12. Наш екс-регіонал пройшовши від «УДАРу» до Київради, трудиться на благо киян у кріслі першого заступника Голови постійної комісії Київради з питань містобудування, архітектури та землекористування.

Але, як помітили активісти «Комітету Народного Контролю», користі від цього більше забудовникам, ніж жителям столиці. Робоча група, очолювана ОСОБА_1, регулярно порушує положення та вимоги регламенту роботи робочих груп, чим допомагає забудовникам, реалізовувати незаконні будівництва.

Під керівництвом згаданого депутата має розглянутися незаконне будівництво по вул. Шулявській, 32. Вперше робоча група засідала з цього приводу 18 березня, про що не було попереджено жодного (!) з представників ініціативної групи чи громадських активістів. Напередодні засідання члени «Комітету Народного Контролю» дізналися про розгляд резонансного будівництва та вирішили не лише особисто бути там присутніми, а й про всяк випадок нагадати ініціативній групі про майбутнє дійство. І не дарма - лише завдяки нашій завбачливості громадськість була повідомлена про розгляд їхнього питання та мала можливість висловити свою думку.

Цікаво, що на засіданні були присутні аж три представники забудовника, яких, на відміну від громади, було попереджено.

Проте найбільше здивування чекало на «Комітет Народного Контролю» коли ми дізналися, що очільник робочої групи, яка розглядає факт незаконного будівництва по вул. Шулявській, 32 бізнес-партнер забудовника - директора КП «Житоінвест-УКБ» В'ячеслав ОСОБА_7! ОСОБА_1 є співвласником ТОВ «Видавничий дім «СЛАЙ-УНІВЕРСАЛ», яке чомусь не книги друкує, а будівництвом займається. У співпраці ОСОБА_9 та ОСОБА_13 реалізовують будівництво по вул. Ілліча, 17, де ТОВ «Видавничий дім «СЛАЙ-УНІВЕРСАЛ» є замовником будівельних робіт, а КП «Житлоінвестбуд-УКБ» - забудовником.

Цей кричущий прояв корупції та відкритої зневаги до громадськості, потурання незаконним забудовникам «Комітет Народного Контролю» не залишив без уваги. Одна з активісток звернулась з даного приводу зі скаргою до постійної комісії Київради з питань дотримання законності, правопорядку та боротьби з корупцією, що відображено у порядку денному комісії на 30.04.2015р. Ми вимагаємо аби правоохоронні органи втрутилися у дану ситуацію і ті, хто покривав факт корупції та конфлікту інтересів були покарані, а розгляд проблеми незаконного будівництва був переданий іншій робочій групі.».

При вирішенні даного спору слід врахувати положення абз.6 п. 3 рішення Конституційного Суду України у справі про поширення відомостей від 10.04.2003 № 8рп/2003, який вказав на те, що проблеми, пов'язані з особливостями реалізації права громадян на свободу вираження поглядів і критику стосовно дій (бездіяльності) посадових та службових осіб, неодноразово були предметом розгляду Європейського суду з прав людини. Застосовуючи положення статті 10 Конвенції про захист прав людини та основних свобод в рішеннях у справах «Нікула проти Фінляндії», «Яновський проти Польщі» та інших, Суд підкреслює, що межі допустимої інформації щодо посадових та службових осіб можуть бути ширшими порівняно з межами такої ж інформації щодо звичайних громадян.

Як вбачається, Позивач перебуває на посаді першого заступника Голови постійної комісії Київради з питань містобудування, архітектури і землекористування, відповідно, межа допустимої критики щодо нього є значно ширшою, оскільки він безпосередньо відіграє важливу роль у містобудівній діяльності, та його діяльність становить суспільний інтерес.

Свобода дотримуватися своїх поглядів є основною передумовою інших свобод, гарантованих статтею 10 Європейської конвенції з прав людини, і вона користується майже абсолютним захистом у тому сенсі, що можливі обмеження, закладені в пункті 2 цієї статті. Крім того, поряд з інформацією чи даними, що підлягають перевірці, стаття 10 захищає і погляди, критичні зауваження або припущення, правдивість яких не може бути піддана перевірці на правдивість. Оціночні судження також користуються захистом - це передумова плюралізму поглядів.

Колегія суддів зауважує, що хоча у поширеній інформації містилися твердження щодо наявності корупційних схем та інших порушень чинного законодавства позивачем, проте переважно були твердження, які аргументовано можна назвати оціночними судженнями з огляду на застосовані мовностилістичні засоби. Аналіз змісту статті говорить про те, що вона направлена не на приниження честі, гідності чи ділової репутації позивача, а на доведення до широкого кола людей оцінки діяльності посадової особи органу місцевого самоврядування та державної влади в цілому, що в свою чергу ставить суспільний інтрес. Зазначені оціночні судження, думки та переконання не є предметом судового захисту, оскільки, будучи вираженням суб'єктивної думки й поглядів відповідачів, не можуть бути перевіреними на предмет відповідності їх дійсності. У зв'язку з цим вимогу доведення правдивості оціночного судження виконати неможливо, отже, ця вимога порушує свободу вираження думки як таку, а вона є основною складовою права, гарантованого статтею 10 Конвенції.

Доводи апеляційної скарги щодо наявності доказу на спростування інформації про «екс-регіонала» відхиляються колегією суддів з огляду на наступне. Так, матеріали справи містять довідку Київської міської організації «Партії Регіонів» № 117 від 28.02.2014, в якій визначено, що з моменту створення Політичної партії «Партія Регіонів» до 28.02.2014 серед членів Партії Регіонів ОСОБА_1 не перебував та за вказаний період заяви до політичної партії «Партія Регіонів» про бажання стати членом цієї партії від ОСОБА_1 не надходило (а.с.12).

Як вже вказано вище, судом першої інстанції критично оцінена зазначену довідку, оскільки вона містить інформацію лише станом на 28.02.2014, до того ж відсутні дані, що вказана регіональна організація володіє повною інформацією. Крім того, судом зазначено, що у вказаній статті фактично відсутні чіткі твердження про те, що позивач був саме членом Партії Регіонів, оскільки у статті містяться звороти та словосполучення узагальнюючого характеру, щодо приналежності певних осіб до попередньої влади чи осіб, які очолювали певні органи чи займали посади. З вказаним погоджується і колегія суддів апеляційного суду, оскільки це відповідає матеріалам справи. Крім того, слід зазначити, що матеріали справи місять дані про більш ранні публікації різними виданнями щодо віднесення позивача до членів Партії Регіонів (а.с.59-71). А тому відповідач не може вважатися особою, що поширила цю інформацію.

Позивач вказує на відсутність доказів його зацікавленості у здійсненні незаконного будівництва в м. Києві, а оскільки ця інформація може бути перевірена, то її віднесення до оціночних суджень, на його думку є безпідставним. Проте, знову ж таки вказана інформація не носить стверджувальний характер, вона подається у вигляді певних думок автора шляхом співставлення певних обставин і у підсумку автор звертається до уповноважених органів здійснити її перевірку. Таким чином, оскільки порушені питання носять суспільний інтерес і інформація викладена як звернення до уповноважених органів про здійснення перевірки, то ця інформація не підлягає спростуванню.

За наведених обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність порушеного права позивача, яке підлягає захисту у судовому порядку.

Одним із способів захисту цивільних прав ст.ст. 16, 22, 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

За відсутності порушеного права не вбачається і підстав для відшкодування матеріальної та моральної шкоди, про яку заявлено позивачем. Також відсутні підставі і для відшкодування позивачеві судових витрат.

За наведених обставин, колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановивши фактичні обставини справи, дав належну оцінку представленим доказам, та правильно вирішив спір по суті у визначений спосіб.

Рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 305, 307, 308, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 25.04.2016 - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: