АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/5517/16 Справа № 209/4240/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Калиновський А.Б.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2016 року м. Дніпро

колегія суддів Судової палати з цивільних справ апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

Головуючого судді: Калиновського А.Б.

Суддів : Варенко О.П., Прозорової М.Л.

При секретарі : Сахарову Д.О.

розглянула у відкритому судовому засiданнi в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 11 квітня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа Служба у справах дітей виконавчого комітету Дніпровської районного ради м. Дніпродзержинська про виселення з приватного житла за неможливістю сумісного проживання, -

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 11 квітня 2016 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа Служба у справах дітей виконавчого комітету Дніпровської районного ради м. Дніпродзержинська про виселення з приватного житла за неможливістю сумісного проживання відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, про задоволення її позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 ЖК України, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі з 03 березня 2007 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб (а.с. 10). 17 липня 2012 року шлюб між ними розірвано.

Сторони по справі зареєстровані у однокімнатній квартирі, розташованій за адресою: АДРЕСА_1, яка на праві власності належить позивачці ОСОБА_2, що підтверджується договором дарування квартири від 05 травня 2004 року (а.с. 6).

ОСОБА_3 був постійно зареєстрований у спірній квартирі з серпня 2009 року, зі згоди власника житла - дружини ОСОБА_2, як член сімї. Це свідчить про те, що відповідач вселився до житлового приміщення у встановленому законом порядку і набув прав та обовязків членів сімї власника квартири.

Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

За змістом ч. 4 ст. 156 ЖК України, припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє членів сім'ї власника права користування займаним приміщенням.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, суд правильно виходив з того, що вона не надала суду будь-яких доказів на підтвердження існування обставин, які є підставою для виселення відповідача відповідно до ч. 1 ст. 116 ЖК України.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що відповідач вчиняє незаконні дії, а саме порушує її право розпорядження та користування квартирою, а суд першої інстанції належним чином не перевірив чи мало місце існування обставин, які є підставою для захисту права власності відповідно до вимог ст. 116 ЖК України не можуть бути прийняті до уваги, оскільки як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 із заявами про порушення правил співжиття відносно ОСОБА_3 до органів внутрішніх справ не зверталась.

Крім того, відповідно до п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1985 року №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК

осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

Позивачка, відповідно до ст. 10 ЦПК України, не довела за допомогою належних та допустимих доказів, з урахуванням положень статей 57-59 ЦПК України, зазначені нею обставини щодо систематичного порушенням відповідачем правил співжиття, а наявність лише однієї кімнати у спірній квартирі не є підставою для виселення відповідача із житлового приміщення.

Згідно п. 39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК України). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК України. Суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК.

Надані позивачкою довідки про її звернення та звернення її матері ОСОБА_4 до травмпункту КЗОЗ «Центр ПМСД №1» з приводу отриманих травм, акти державного виконавця, талони повідомлень про прийняття її заяв Дніпровським РВ м. Дніпродзержинська, висновок за матеріалами ЖЄОЗПВКП, постанова про закриття кримінального провадження, довідка про розмір заборгованості за комунальні послуги по спірній квартирі не підтверджують порушення відповідачем правил співжиття та застосування до нього заходів запобігання і громадського впливу за порушення правил співжиття.

Інші доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 не можуть бути прийняті до уваги, так як зводяться до тлумачення норм діючого законодавства, переоцінки наданих доказів та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог і заперечень.

Таким чином, рішення суду відповідає нормам матеріального та процесуального права. Підстав для його зміни чи скасування немає.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 11 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Суддi: