АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/6162/2016 Головуючий усуді першої інстанції - КамбуловД.Г.
Доповідач у суді апеляційної інстанції - Оніщук М.І.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 квітня 2016 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючий суддя Оніщук М.І.,

судді Українець Л.Д., Шебуєва В.А.,

секретар Троц В.О.,

за участю:

представника позивача ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 16 березня 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_5 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Леруа Мерлен Україна» про поновлення на роботі та виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2016 року ОСОБА_5. звернулася до суду з позовом до ТОВ «Леруа Мерлен Україна» про поновлення на роботі та стягнення моральної шкоди. До початку розгляду справи по суті, позивачка відмовившись від позову в частині стягнення моральної шкоди, подала заяву про збільшення розміру позовних вимог та просила суд стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з часу звільнення до постановления судового рішення.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що з січня 2014 року вона перебувала з ТОВ «Леруа Мерлен Україна» у трудових відносинах, та обіймала посаду касира.

11.01.2016 керівник позивача запропонувала написати заяву про її звільнення за згодою сторін з 11.01.2016, на що позивачка погодилась, але зробила це під тиском керівництва. В той же день відповідач видав наказ про її звільнення, а згодом провів з нею остаточний розрахунок.

На наступний день, тобто 12.01.2016, вона звернулася до ТОВ «Леруа Мерлен Україна» із заявою, якою повідомила про те, що заяву від 11.01.2016 нею було написано під тиском з боку керівництва, та просила раніше подану нею заяву вважати недійсною.

Вважає, що її звільненням відповідачем було порушено ч. 2 ст. 38 КЗпП України, оскільки нею не було залишено місце роботи, а отже відповідач не мав правових підстав для її звільнення за поданою раніше заявою.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 16 березня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на незаконність і необґрунтованість рішення, просить його скасувати та ухвалити нове про задоволення позову. Вважає, що суд першої інстанції не дав належну оцінку наявним у справі доказам, внаслідок чого ухвалив рішення з порушенням норм матеріального і процесуального права.

Представник позивачав судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу з викладених в ній підстав та просив її задовольнити.

Представник відповідача проти задоволення апеляційної скарги заперечував за її безпідставністю і необґрунтованістю та просив рішення суду залишити без змін, оскільки воно ухвалене з дотриманням вимог закону.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Згідно вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення суду, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

На переконання колегії суддів оскаржуване рішення суду повністю відповідає вказаним вимогам процесуального закону.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що звільнення позивача проведено з дотриманням норм чинного законодавства.

Вказаний висновок суду є законним і обґрунтованим, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, що що ОСОБА_5 була прийнята на роботу з 09.01.2014 на посаду касира ТОВ «Леруа Мерлен Україна», про що було видано наказ № 13ос-тр від 09.01.2014.

11.01.2016 позивач звернулася до відповідача з заявою про звільнення її за угодою сторін.

Прийнявши до розгляду заяву позивача, відповідач погодив припинити дію трудового договору 11.01.2016, про що відповідачем було видано наказ про припинення трудового договору та про звільнення позивача з посади касира з 11.01.2016 відповідно п.1 ст. 36 КЗпП України.

З вказаним наказом позивачка була ознайомлена 11.01.2016.

На наступний день ОСОБА_5 було подано заяву про відкликання заяви про звільнення, але, як вважає позивач, в порушення ч. 2 ст. 38 КЗпП України відповідачем така заява була проігнорована.

Відповідно до ч. 1 ст. 36 КЗпП України, однією з підстав припинення трудового договору є угода сторін.

У день прийняття заяви від позивача було видано наказ про її звільнення за п. 1 ст. 36 КЗпП України, про що позивача було повідомлено.

Позивач посилалась на те, що звільнення є незаконним, оскільки заява про звільнення була написана під тиском з боку керівництва, вона на наступний деньнаписала заяву про відкликання заяви про звільнення, відсутність вільного волевиявлення є порушенням норм Кодексу законів про працю.

В підтвердження доводів про те, що заява про звільнення за угодою сторін була написана під тиском з боку керівництва позивачем не надано достовірних доказів і цього не встановлено судом.

Заява про звільнення від 11.01.2016 написана позивачем власноручно, містить її підпис та дату проведення звільнення, що свідчить про її вільне волевиявлення на звільнення із займаної посади саме на підстав п. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін. Факт написання заяви позивачем не оспорювався.

Не є підставою для задоволення позовупосилання позивача на те, що вона на другий день написала заяву про відкликання заяви про звільнення.

Згідно п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 № 9, судам необхідно мати на увазі, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п. 1 ст. 36 КЗпП України (за угодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.

Відповідачем відмовлено в задоволенні заяви позивача про відкликання згоди на звільнення за п. 1 ст. 36 КЗпП України, що свідчить про відсутність взаємної згоди на анулювання домовленості про звільнення.

Зазначені дії відповідача не суперечать положенням трудового законодавства. Так як при припинені трудового договору за угодою сторін, на відміну від звільнення за власним бажанням, можливості відкликання працівником поданої заяви не передбачено. Також не потребує таке звільнення і повідомлення роботодавця про бажання звільнитися за два тижні.

Також, слід зазначити, що оскільки судом не було встановлено порушення трудових прав позивача при звільненні, то висновки суду про відсутність підстав для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відповідають вимогам ст. 235 КЗпП України.

Таким чином, колегія суддів вважає безпідставними та необґрунтованими доводи викладені в апеляційній скарзі про порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Отже, суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам сторін належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності та постановив законне, правильне по суті і справедливе рішення.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, при цьому, не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Оскільки при апеляційному розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування судового рішення, в справі не виявлено, колегія суддів приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги та залишення рішення суду без змін.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 218, 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 - відхилити.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 16 березня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та протягом двадцяти днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий М.І. Оніщук

Судді Л.Д. Українець

В.А.Шебуєва