У х в а л а

ІМенем УКраїни

13 квітня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Закропивного О.В.,

ХоптиС.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши цивільну справу за позовом прокурора Дзержинського району м. Харкова в інтересах держави в особі Харківської міської ради до обслуговуючого кооперативу «Житлово-будівельний кооператив «Лісне», ОСОБА_3, ОСОБА_4, реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції про визнання рішення недійсним, зобов'язання вчинити певні дії, за касаційною скаргою заступника прокурора Харківської області на ухвалу Дзержинського районного суду м. Харкова від 31 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 9 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2015 року прокурор Дзержинського району м. Харкова в інтересах держави в особі Харківської міської ради звернувся до суду з указаним вище позовом до обслуговуючого кооперативу «Житлово-будівельний кооператив «Лісне» (далі - ОК «ЖБК «Лісне»), ОСОБА_3, ОСОБА_4, реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, у якому просив визнати незаконним та скасувати п. 10 рішення ради, визнати відсутність права власності на земельні ділянки, витребувати майно із чужого незаконного володіння та зобов'язати передати земельні ділянки міській раді.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 31 липня 2015 року, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 9 вересня 2015 року, провадження у справі закрито.

У поданій касаційній скарзі заступник прокурора Харківської області просить скасувати судові ухвали, посилаючись на порушення судами норм процесуального права, та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, закриваючи провадження у справі, виходив із норм ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. 126 Конституції України та обставин, що не допускають об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом. Заявлені вимоги підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Проте повністю погодитися з такими висновками не можна.

Приписами ст. 15 ЦПК України чітко визначено компетенцію судів щодо розгляду цивільних справ. Так, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема, на спори за зверненням суб'єкта владних повноважень у випадках, встановлених Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Державний реєстр речових прав на нерухоме майно - єдина державна інформаційна система, що містить відомості про права на нерухоме майно, їх обтяження, а також про об'єкти та суб'єкти цих прав.

Законодавче закріплення необхідності державної реєстрації права власності на нерухоме майно є, таким чином, визнанням з боку держави публічно - правового інтересу у встановленні належності нерухомого майна конкретній особі. Державна реєстрація прав покликана служити забезпеченням стабільності обороту нерухомості, оскільки остання має не тільки майнову, а й соціальну значимість.

Подібна стабільність досягається шляхом винесення операцій та інших дій з нерухомістю за рамки приватних інтересів сторін, а також створення особливої, єдиної інформаційної системи, дозволяє всім суб'єктам права отримувати виключно і єдино достовірні дані про правовий статус того чи іншого об'єкта.

Фактично ж реєстрація покликана надати відповідну силу правовстановлюючим документам і виступає формальною умовою подальшого захисту (у тому числі і судового) прав особи, що виникають з правовідносин, предметом яких є нерухоме майно. При цьому вона ніяк не впливає на цивільно-правову рівність учасників обороту, автономію волі і свободу договору. Тобто не надає публічно-правового характеру вказаним правовідносинам, що дозволяє зробити висновок про можливість розгляду спорів щодо державної реєстрації виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно у порядку цивільного судочинства.

Тому вказані позовні вимоги, якщо вони заявлені у позові щодо нерухомого майна і не стосуються дотримання державним реєстратором процедури здійснення державної реєстрації, належить розглядати у порядку цивільного судочинства.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав проводиться на підставі рішень судів, що набрали законної сили.

Відповідно до ст. 26 зазначеного Закону записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. У разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

Згідно з пп. 10 п. 27 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 червня 2011 року № 703, документами, що підтверджують виникнення, перехід та припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, є рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно.

У даному випаду реєстраційні правовідносини спрямовані на встановлення, зміну, припинення прав на нерухоме майно і є визначеним організаційним заходом, що використовується власниками для впорядкування своїх основних відносин, предметом яких є нерухоме майно.

Крім того, предметом спору є не перевірка адміністративно-розпорядчих дій державного реєстратора, а зобов'язання вчинити дії, безпосередньо пов'язані зі спором про захист права власності і не стосуються захисту прав у контексті публічно-правових відносин. Заявлена вимога прокурора про скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію об'єкта нерухомого майна є похідною від визнання незаконним та скасування п. 10 рішення ради, визнання відсутності права власності на земельні ділянки, витребування майна із чужого незаконного володіння та зобов'язання передати земельні ділянки міській раді, а тому розглядатися окремо не може.

Таким чином, висновки про те, що провадження у справі в частині вимог про визнання рішення недійсним та зобов'язання вчинити певні дії слід закрити, оскільки даний спір підлягає розгляду у порядку адміністративного судочинства, є передчасними.

У п. п. 3, 7 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 березня 2013 року № 3 «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» судам роз'яснено, що у зв'язку з наведеним суди мають виходити з того, що критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне (справи за позовами, що виникають із будь-яких правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства), по-друге, суб'єктний склад такого спору (однією зі сторін у спорі є, як правило, фізична особа). Земельні відносини, суб'єктами яких є фізичні чи юридичні особи, органи місцевого самоврядування, органи державної влади, а об'єктами - землі у межах території України, земельні ділянки та права на них, у тому числі на земельні частки (паї), регулюються земельним і цивільним законодавством на принципах забезпечення юридичної рівності прав їх учасників, забезпечення гарантій прав на землю (ст. 1 ЦК України, ст. ст. 2, 5 ЗК України). Захист судом прав на землю у цих відносинах здійснюється способами, визначеними ст. ст. 16, 21, 393 ЦК України, ст. 152 ЗК України, у тому числі шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування. Відповідно до цього спори, що виникають із земельних відносин, у яких хоча б однією зі сторін є фізична особа, незважаючи на участь у них суб'єкта владних повноважень, згідно зі статтею 15 ЦПК України розглядаються в порядку цивільного судочинства.

На порушення зазначених норм процесуального права суди на наведені обставини уваги не звернули, не надали їм оцінки у сукупності з іншими обставинами справи.

Оскільки ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 грудня 2015 року заступнику прокурору Харківської області відстрочено сплату судового збору за подання касаційної скарги до ухвалення судового рішення у справі, тому із заступника прокурора Харківської області за цим судовим рішення слід стягнути судовий збір у розмірі 121 грн 80 коп. відповідно до Закону України «Про судовий збір» на користь держави.

Виходячи з наведеного, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку про необхідність задоволення касаційної скарги із скасуванням судових ухвал та передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав, передбачених ст. 342 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 342, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу заступника прокурора Харківської області задовольнити.

Ухвалу Дзержинського районного суду м. Харкова від 31 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 9 вересня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийД.Д. Луспеник
Судді:В.І. Журавель О.В. Закропивний С.Ф. Хопта С.П. Штелик