УхвалА

іменем україни

30 червня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ у складі:

Луспеника Д.Д., Хопти С.Ф., ШтеликС.П.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до комунального підприємства «Житлово-експлуатаційна організація № 2», третя особа - управління державної міграційної служби в Полтавській області, про поновлення права на свободу пересування та вільний вибір місця проживання за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Полтавської області від 21 квітня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що з лютого 1988 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 й мешкав у квартирі АДРЕСА_1. Мати дружини - ОСОБА_6, проживала у квартирі АДРЕСА_2 У 1989 році шлюб було розірвано. На підставі рішення виконавчого комітету Київської районної ради народних депутатів м. Полтави від 23 лютого 1989 року йому було видано ордер на квартиру АДРЕСА_2 від 24 лютого 1989 року, у яку він вселився, а ОСОБА_6 переїхала у квартиру АДРЕСА_1.

Позивач указував про те, що вищевказаний ордер він здав у 43 управління будинками 6 дистанції будівель і споруд станції Полтава, де на його ім'я був відкритий особовий рахунок і видана розрахункова книжка з оплати за комунальні послуги. 14 березня 1989 року він прописався у спірній квартирі. Отже, проведено обмін житловими приміщеннями, а між ним та наймодавцем було фактично укладено договір найму житлового приміщення.

Відповідно до рішенням Полтавської міської ради «Про питання житлово-експлуатаційних підприємств Полтавської міської ради» від 16 березня 2012 року будинок АДРЕСА_2 знаходився на балансі комунального підприємства «Житлово-експлуатаційна організація № 2» (далі - КП «Житлово-експлуатаційна організація № 2»).

17 березня 2014 року ним отримано від відповідача повідомлення з проханням терміново з'явитись до підприємства та надати усі документи про право користування зазначеною вище квартирою.

Вказував про те, що 31 травня 2014 року він звернувся до відповідача з інформаційним запитом про надання копій ордера та реєстраційної картки паспортного столу форми «Б» на його ім'я. Отримавши копію картки, ним було виявлено, що у графі дата виписки 13 лютого 2013 року він виписаний із вказаної квартири. Зазначав, що цей запис не відповідав дійсності, оскільки із квартири він не виписувався, з реєстрації не знімався.

14 жовтня 2014 року він звернувся із повідомленням про злочин до прокуратури Київського району м. Полтави щодо притягнення до відповідальності посадових осіб Київського районного відділу у м. Полтаві управління державної міграційної служби Полтавської області. Вказану заяву для розгляду та вжиття заходів було направлено до Київського районного відділу Полтавського міського управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області, звідки позивачем було отримано відповідь про те, що письмова заява від нього про зняття з реєстрації не надходила, відомості про зняття його з реєстрації відсутні.

6 листопада 2014 року позивач звернувся до відповідача з заявою про роз'яснення підстав запису його у картці про виписку, зняття з реєстрації. 12 листопада 2014 року відповідач повідомив, що такий запис зроблено на підставі відомостей щодо його реєстрації 13 лютого 2013 року по АДРЕСА_3 та з урахуванням того, що законодавством не передбачено реєстрацію осіб за декількома адресами місця проживання.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_4 просив визнати запис у поквартирній картці форми «Б» на квартиру АДРЕСА_4 про зняття його з реєстрації 13 лютого 2013 року недійсним.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 17 березня 2016 року позов ОСОБА_4 задоволено.

Визнано запис у поквартирній картці форми «Б» на квартиру АДРЕСА_4 про зняття його з реєстрації 13 лютого 2013 року недійсним. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Полтавської області від 21 квітня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано. У задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване рішення апеляційного суду скасувати й залишити у силі рішення суду першої інстанції.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції в межах касаційної скарги перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду, чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване рішення апеляційного суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи скарги цих висновків не спростовують.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_4, апеляційний суд на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), дійшов правильного висновку про те, що відповідно до Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання або перебування фізичних осіб здійснюється органом реєстрації. Згідно з Положенням про Державну міграційну службу України, затвердженим Указом Президента України від 6 квітня 2011 року № 405/2012 року, Державна міграційна служба України здійснює реєстрацію місця проживання, перебування фізичних осіб в Україні.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання за заявою особи може бути здійснена органом реєстрації з одночасним зняттям з попереднього місця проживання.

Апеляційний суд на підставі вищевказаних вимог закону дійшов вірного висновку про неможливість реєстрації особи за декількома адресами, оскільки законодавчо передбачено необхідність зняття особи з реєстрації за адресою попередньої реєстрації для проведення нової.

Судом правильно установлено, що 13 лютого 2013 року позивач особисто звернувся до Київського районного відділу у м. Полтаві управління державної міграційної служби в Полтавській області з заявою про реєстрацію місця проживання АДРЕСА_3, будучи знятим з реєстрації за місцем проживання АДРЕСА_5, що підтверджується матеріалами справи, а саме довідкою Київського районного відділу у м. Полтаві управління державної міграційної служби в Полтавській області від 10 листопада 2014 року.

Доводи касаційної скарги висновків апеляційного суду не спростовують, на законність ухваленого судового рішення не впливають, а в основному, стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Враховуючи наведене та керуючись положеннями ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу і залишити рішення апеляційного суду без змін.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення апеляційного суду Полтавської області від 21 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Д.Д. Луспеник

С.Ф. Хопта

С.П.Штелик