Справа № 307/466/16-ц
У Х В А Л А

Іменем України

05 липня 2016 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Закарпатської області у складі:

головуючого судді Леска В.В.

суддів Готри Т.Ю., Джуги С.Д.

при секретарі Кухта М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2 на рішення Тячівського районного суду від 11 травня 2016 року, -

в с т а н о в и л а :

15 лютого 2016 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, мотивуючи його тим, що 12 червня 2014 року відповідач скосив і забрав сіно без його згоди з земельної ділянки, якою він користується на підставі довіреності № 536. Вартість сіна становить - 0,22 га х 5,5 тон / 700 грн. = 2057 грн.. Посилаючись на вказані обставини, позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь майнову шкоду в розмірі 2057 гривень та вирішити питання по судовим витратам.

Рішенням Тячівського районного суду від 11 травня 2016 року ухвалено:

«Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 майнову шкоду в розмірі 2057 гривень та 551,20 гривень сплаченого судового збору.»

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням відповідач ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність судового рішення, що ґрунтується на припущеннях при невірній оцінці окремих обставин справи, та ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права, просив скасувати оскаржуване ним рішення та закрити провадження у справі.

Межі доводів апеляційної скарги предмет та підстави аналогічного позову між тими самими сторонами вже розглядалися судом і за результатом розгляду Тячівським районним судом було ухвалено рішення від 11 листопада 2015 року про відмову в задоволенні позову. Дане рішення набрало законної сили 3 лютого 2016 року в день постановлення ухвали апеляційного суду Закарпатської області про залишення рішення суду першої інстанції без змін, отже рішення Тячівського суду від 11 травня 2016 року слід скасувати, а провадження у даній справі - закрити.

В запереченні на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_1 зазначає, що даний позов стосується сіна, що було скошено в 2014 році, а рішенням Тячівського районного суду від 11 листопада 2015 року відмовлено в задоволенні позову щодо сіна, скошеного в 2015 році.

Позивач ОСОБА_1 просить розглянути справу у його відсутності, що вбачається з листа від 25 червня 2016 року.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені, що вбачається з повідомлення про вручення судової повістки. Відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України справу розглянуто у відсутності незявившихся осіб та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу (ч. 2 ст. 197 ЦПК).

Заслухавши доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, виходячи з наступного:

Відповідно до ч. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає в повній мірі.

Встановлено, що відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯЛ № 715436, виданого 19 березня 2012 року, ОСОБА_4 є власником земельної ділянки площею 0,2198 га, яка розташована в урочищі «Лужани» Вільховецької сільської ради «За межами населеного пункту» (а.с. 3).

Відповідно до нотаріально посвідченої довіреності від 11 травня 2012 року, зареєстрованої в реєстрі за № 536, власник земельної ділянки ОСОБА_4А надав позивачу ОСОБА_1 належну йому вищезазначену земельну ділянку в розпорядження з правом продажу, міни, тощо та з правом діяти щодо даної земельної ділянки від імені власника та представляти його інтереси (а.с. 31).

Крім того, власник спірної земельної ділянки ОСОБА_4 на підставі нотаріально посвідченої довіреності від 06 червня 2014 року, зареєстрованої в реєстрі за № 851, уповноважив ОСОБА_1 бути його представником в усіх установах, в тому числі і в суді з усіма правами, передбаченими чинним законодавством України (а.с. 4).

Як матеріалами справи, так і в судових засіданнях встановлено, що 12 червня 2014 року відповідач ОСОБА_2 скосив і забрав сіно без згоди позивача з земельної ділянки, якою останній розпоряджається за нотаріально посвідченою довіреністю, що підтверджується висновком ДІМ Тячівського РВ УМВС України від 17 червня 2014 року (а.с. 61), відібраним ДІМ Тячівського РВ УМВС України від ОСОБА_2А письмовим поясненням (а.с.62) та листом Тячівського РВ УМВСУ від 19 червня 2014 року (а.с. 6). Факт скошення сіна в червні 2014 року не заперечує і сам відповідач.

Відповідно до ст. 396 ЦК України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положення глави 29 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 398 ЦК України право володіння виникає на підставі договору з власником або особою, якій майно було передане власником, також на інших підставах, встановлених законом.

Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Для відшкодування шкоди за правилами ст. 1166 ЦК необхідно довести такі факти:

а) Неправомірність поведінки особи. Неправомірною можна вважати будь-яку поведінку, внаслідок якої завдано шкоду, якщо завдавач шкоди не був уповноважений на такі дії.

б) Наявність шкоди. Під шкодою слід розуміти втрату або пошкодження майна потерпілого та (або) позбавлення його особистого нематеріального права (життя, здоров'я тощо). У відносинах, що розглядаються, шкода - це не тільки обов'язкова умова, але і міра відповідальності, оскільки за загальним правилом статті, що коментується, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі (мова йдеться про реальну шкоду та упущену вигоду - див. коментар до ст. 22 ЦК України).

в) Причинний зв'язок між протиправною поведінкою та шкодою є обов'язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об'єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди.

г) Вина завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов'язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини.

Наявність всіх вищезазначених умов є обов'язковим для прийняття судом рішення про відшкодування завданої шкоди (Ухвала Верховного Суду України (судова колегія з цивільних справ) від 21.12.2005 р.)

Вирішуючи спір у даній справі, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки позивач користується та розпоряджається вище вказаною земельною ділянку на підставі нотаріально посвідченої довіреності і у відповідності до вимог ст.ст. 396,398 ЦК України має право на захист свого порушеного права, позовні вимоги слід задовольнити шляхом відшкодування матеріальних збитків заподіяних умисними та неправомірними діями відповідача, а саме: самовільним сінокосом та забиранням сіна.

Колегія суддів вважає вірним такий висновок суду першої інстанції та погоджується із стягненням на користь позивача суми майнової шкоди саме в розмірі 2057 гривень, оскільки така визначена з врахуванням положень п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», якими передбачено, що при пошкодженні посівів, самовільному зайнятті ріллі або сінокосінні на користь землекористувача (власника) стягується вартість неодержаних сільськогосподарської продукції чи сіна, обчислена за ринковими цінами, з урахуванням середньої врожайності певної культури в господарстві, за винятком витрат виробництва, пов'язаних зі збиранням урожаю, а також витрат на відновлення якості земель відповідного значення, та відомостей, викладених в довідці ФГ ім. Лавришин, із якої вбачається, що урожайність сіна з гектара у 2013 і 2014 роках становила 5,5 тон, а його вартість - 1700 грн. за одну тону (а .с.7).

Посилання відповідача ОСОБА_2 на те, що сіно він косив на ділянці, яка перебуває у його користуванні вже багато років і рішенням суду за ним визнано право власності на неї, спростовується наявним в матеріалах справи рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 04 березня 2015 року, яким в задоволенні позову ОСОБА_5, ОСОБА_2А до Тячівської райдержадміністрації, ОСОБА_4 та інших про визнання незаконними розпоряджень голови райдержадміністрації та скасування державного акту відмовлено (а.с. 57-59).

Твердження ОСОБА_2 про те, що даний спір вже було розглянуто судом і вирішено рішенням Тячівського районного суду від 11 листопада 2015 року, не можуть бути взяті до уваги, як такі, що не відповідають дійсним обставинам справи, оскільки хоча і йдеться про спір між тими самими сторонами, але в даному судовому засіданні вирішується питання щодо самовільно скошеного сіна в 2014 році, а рішенням Тячівського районного суду від 11 листопада 2015 року вирішувалося питання щодо сіна, скошеного в 2015 році.

Отже, доводи апеляційної скарги висновків суду про наявність правових підстав для стягнення із відповідача завданої позивачу матеріальної шкоди та судових витрат не спростовують і не містять встановлених законом підстав для скасування чи зміни оскаржуваного рішення, яке постановлене з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене та на підставі ст. 308 ЦПК України апеляційну скаргу ОСОБА_2 слід відхилити як необгрунтовану та безпідставну й залишити без змін рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення рішення Тячівського районного суду від 11 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до суду касаційної інстанції.

Головуючий: Судді: