АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа 2-3235/12
№ апеляційного провадження:22-ц/796/12395/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Ісаєвська О.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Семенюк Т.А.
3 листопада 2016 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого - Семенюк Т.А

Суддів - Саліхова В.В. Прокопчук Н.О.,

при секретарі - П'ятничук В.Г.,

розглянувши в судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 - представника ОСОБА_4 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 9 січня 2013 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк», треті особи: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Лакуста Світлана Іванівна, Служба у справах дітей Печерської районної у м. Києві державної адміністрації про визнання недійсним договору іпотеки,-

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 9 січня 2013 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову, вважаючи, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, не враховано обставини, які мають суттєве значення для справи.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 18 квітня 2013 року рішення Печерського районного суду м. Києва від 9 січня 2013 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 липня 2013 року ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 18 квітня 2013 року скасовано, справу направлено до суду апеляційної інстанції.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 7 жовтня 2013 року рішення Печерського районного суду м. Києва від 9 січня 2013 року скасовано, ухвалено нове рішення про задоволення позову.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 2 грудня 2015 року рішення Апеляційного суду м. Києва від 7 жовтня 2013 року скасовано, справу направлено до суду апеляційної інстанції.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 24 лютого 2016 року рішення Печерського районного суду м. Києва від 9 січня 2013 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 липня 2016 року ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 24 лютого 2016 року скасовано, справу направлено до суду апеляційної інстанції.

ОСОБА_4 та представник Служби у справах дітей Печерської районної у м. Києві державної адміністрації в судове засідання не з'явилися, хоча були повідомлені про час та місце розгляду справи належним чином, про причини неявки суду не повідомили. Відповідно до ст. 305 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе слухати справу у відсутність осіб, які не з'явилася.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Судом встановлено, що у жовтні 2012 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання договору іпотеки недійсним, посилаючись в обґрунтування своїх вимог на те, що 15 квітня 2005 року між ВАТ «Родовід Банк», правонаступником якого є ПАТ «Родовід Банк» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір, а в рахунок забезпечення зобов'язань за кредитним договором між сторонами було укладено договір іпотеки.

Зазначив, що на час укладення договору іпотеки у квартирі, яка належить на праві власності позивачу згідно свідоцтва, виданого Головним управлінням житлового забезпечення КМДА були зареєстровані та проживали позивач з дружиною та їх неповнолітні діти, іншого житла, окрім іпотечної квартири, родина та відповідно неповнолітні діти не мали. При цьому, під час укладення договору іпотеки, в порушення Закону України «Про охорону дитинства» у органу опіки та піклування не було отримано відповідний дозвіл.

У зв'язку із викладеним, просив суд визнати договір іпотеки, укладений 15 квітня 2005 року між Публічним акціонерним товариством «Родовід Банк» та ОСОБА_4 недійсним.

Як вбачається з матеріалів справи, 15 квітня 2005 між ОСОБА_4 та ПАТ «Родовід Банк» укладено кредитний договір № 28.3/С-023.05.2, відповідно до якого відповідач надав позивачу у кредит 250 000 доларів США терміном до 14 квітня 2006 року зі сплатою 15% річних.

У забезпечення виконання умов кредитного договору, 15 квітня 2005 року між ВАТ «Родовід Банк», назва якого змінена на ПАТ «Родовід Банк» та ОСОБА_4, укладено договір іпотеки, відповідно до якого останній передав в іпотеку іпотекодержателю належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1

У подальшому до договору іпотеки 13 квітня 2006 року, 15 грудня 2006 року, 23 серпня 2007 року та 8 травня 2008 року вносилися зміни.

Як вбачається з матеріалів справи, спірна квартира є власністю ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності, видане Головним управлінням житлового забезпечення КМДА від 27 лютого 2004 року, зареєстрованого в КМБТІ 5 березня 2004 року.

Судом встановлено, що на момент укладання договору іпотеки спірного майна, - 15 квітня 2005 року, у квартирі АДРЕСА_1 було зареєстровано чотири особи: ОСОБА_4, ОСОБА_6 та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 і ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, які на момент укладання договору іпотеки були неповнолітніми.

В судовому засіданні представник відповідача просив застосувати строк позовної давності.

Відповідно до ч. 4 ст. 261 ЦК України у разі порушення цивільного права або інтересу неповнолітньої особи, позовна давність починається від дня досягнення нею повноліття.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що строк позовної давності позивачем не пропущено.

Згідно ч. 6 ст. 203 ЦК України правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) цих вимог є підставою недійсності правочину (ч. 1 ст. 215 ЦК України).

За положенням ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства», в редакції, яка діяла на час укладання договору іпотеки, батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що неповнолітні діти позивача не мали майнових прав на спірну квартиру, а тому дозвіл органу опіки та піклування не вимагався, у зв'язку із чим відсутні підстави для визнання договору іпотеки недійсним.

Відповідно до ч. 4 ст. 338 ЦПК України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

Скасовуючи ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 24 лютого 2016 року, колегія суддів Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначала про необхідність застосування правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2940цс15 та з'ясувати питання, чи були порушені в результаті укладання договору іпотеки майнові права дітей.

Враховуючи наведене, колегія суддів, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, приходить до наступного.

Колегія суддів не може погодитись з доводами апеляційної скарги, що судом не враховано, що при укладанні договору іпотеки спірної квартири, нотаріус, встановивши, що в квартирі зареєстровані неповнолітні діти, не перевірив наявність дозволу органу опіки та піклування, чим грубо порушенні права неповнолітніх дітей, виходячи з наступного.

Згідно зі статтею 9 Закону України «Про іпотеку», іпотекодавець обмежується в розпорядженні предметом іпотеки, однак має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При цьому ЦК України, як і спеціальний Закон України «Про іпотеку», не містять норм, які б зменшували або обмежували права членів сім'ї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку.

Як вбачається з матеріалів справи, власником спірної квартири на момент укладання договору іпотеки був ОСОБА_4, який мав право розпоряджатися своїм майном на власний розсуд ( ст. 317 ЦК України).

На момент укладення оспорюваного договору іпотеки, в цій квартирі були зареєстровані неповнолітні сини іпотекодавця ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 і ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Згідно роз'яснень Пленуму Верховного суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», що містяться в п. 9, правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Зокрема, відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною ( сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Передбачене статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» (у редакції, яка була чинною на час укладення спірного договору іпотеки) положення про необхідність отримання попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення батьками договору щодо майна, право на яке мають діти, спрямоване на захист майнових прав дітей, тому підставою для визнання такого договору недійсним за позовом їх батьків є порушення майнових прав дітей унаслідок укладення такого договору, а не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування на його укладення.

Сам по собі факт відсутності обов'язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення оспорюваного правочину не є безумовною підставою для визнання його недійсним.

Судом встановлено, що на час укладання спірного договору іпотеки, ОСОБА_7 і ОСОБА_8 мали права лише на користування квартирою АДРЕСА_1, а не майнові права на спірну квартиру.

Станом на 15 квітня 2005 року, - дату укладення договору іпотеки законодавство, що регулювало процедуру оформлення і нотаріального посвідчення договору іпотеки не вимагало дозволу органу опіки та піклування на розпорядження майном, право користування яким має дитина, а норма статті 177 СК України в редакції на дату укладення договору іпотеки підтверджувала право управління майном дитини виключно батьками.

Не можуть бути застосовані до спірних правовідносин положення ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», оскільки даний закон був прийнятий 2 червня 2005 року та набув чинності 1 січня 2006 року, тобто після укладання договору іпотеки спірної квартири (15 квітня 2005 року).

Отже, оскільки неповнолітні сини позивача майнових прав щодо забезпеченої договором іпотеки квартири не мали, відтак для укладання цього договору на 15 квітня 2005 року дозвіл органу опіки та піклування законом не вимагався.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, підставою позовних вимог про визнання договору іпотеки недійсним позивач зазначив факт відсутності дозволу органу опіки та піклування на укладення такого договору, проте не посилався на факти порушення майнових прав неповнолітніх дітей внаслідок укладення такого договору.

Також колегією суддів встановлено, що на день розгляду справи судом банк не проводив звернення стягнення на спірну квартиру.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позову про визнання недійсним іпотечного договору, укладеному ОСОБА_4, оскільки його укладення хоч і відбулося без попереднього дозволу органу опіки та піклування, проте не призвело до звуження обсягу, зменшення чи обмеження існуючого права неповнолітніх ОСОБА_7 і ОСОБА_8 на користування житлом.

Інші доводи апеляційної скарги також висновків суду першої інстанції не спростовують і не впливають на їх правильність.

Оскільки рішення суду постановлене з дотриманням норм діючого законодавства, висновки суду обґрунтовані, відповідають обставинам справи, колегія суддів не вбачає підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - представника ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 9 січня 2013 року залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді