Справа №303/2289/16-ц
Номер стат. звіту - 46
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2016 року м.Мукачево

Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області в складі:

головуючого-судді Куцкір Ю.Ю.

при секретарі Славич М.В.

з участю позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Мукачево цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 сільської ради про визнання державного акту на право власності на земельну ділянку недійсним,-

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідачів про визнання державного акту на право власності на земельну ділянку недійсним.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що відповідно до державного акту ОСОБА_4 та ОСОБА_3 оформлено право спільної приватної власності на земельну ділянку. В даному державному акті зазначено три земельні ділянки, а саме для будівництва та обслуговування жилого будинку, а також ведення особистого селянського господарства загальною площею 0,510 га, кадастровий номер земельної ділянки №:00:024:0232. Підставою надання земельної ділянки було рішення 20 сесії 23 скликання ОСОБА_5 сільської ради від 22.06.2001 року. Рішення 20 сесії 23 скликання ОСОБА_5 сільською радою від 22.06.2001 року, яке зазначено в Державному акті на право приватної власності на землю серії IV-ЗК №004286 не приймалось. Спірна земельна ділянка зазначена в Державному акті на право приватної власності на землю серії IV-ЗК №004286 за кадастровим номером №:00:024:0232, що передана відповідачам знаходиться на території господарського двору колишнього КАТП Великолучківське. На даний час відсутні відомості про те, що земельна ділянка за кадастровим номером №:00:024:0232, яку використовують відповідачі знаходиться на території господарського двору колишнього КАТП Великолучківське. Крім того також зазначає, що ним оскаржувалось рішення 21 сесії 23 скликання ОСОБА_5 сільської ради від 22.06.2001 року, яке рішенням Мукачівського районного суду від 07.08.2001 року визнано неправомірним та скасовано. Тому на підставі зазначеного просить суд скасувати державний акт серії IV-ЗК №004286 від 12.05.2002 року.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав з підстав, зазначених у позові. При цьому пояснив, що фактично земельна ділянка відповідача розташовані зовсім на іншому місці, ніж вказано в документації.

Відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_3 в судове засідання не зявилися про час та місце судового розгляду повідомлялися належним чином про причину неявки суд не повідомили.

Представник відповідачів ОСОБА_2 в судовому засіданні заперечив проти позову, просив відмовити в його задоволенні, оскільки вважає його безпідставним та необґрунтованим.

Представник відповідача ОСОБА_5 сільської ради в судове засідання не зявився, подав письмові заперечення проти позову, просив відмовити в його задоволенні.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши та перевіривши зібрані у справі докази, постановляючи рішення відповідно до вимог ст.ст.212-215 ЦПК України, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.3-4 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд сприяє всебічному і повному зясуванню обставин справи: розяснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обовязки, попереджає про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених ЦПК України.

Судом встановлено, що 12.05.2002 року ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було видано Державний акт на право приватної власності на землю серії IV-ЗК №004286, який посвідчує право власності на три земельні. Предметом оскарження є зазначена в державному акті земельна ділянка площею 0,191 га за кадастровим №:00:024:0232.

Вирішуючи позов щодо заявлених вимог про визнання державного акту недійсним суд приходить до наступного висновку.

Так другою є земельна ділянка площею 0,191 га кадастровий номер №:00:024:0232, цільове призначення якої є для ведення особистого селянського господарства. Зазначена земельна ділянка надана на підставі рішення 20 сесії 23 скликання ОСОБА_5 сільської ради від 22.06.2001 року.

В судовому засіданні встановлено, що рішенням Мукачівського районного суду від 07.08.2001 року за скаргою ОСОБА_1 на рішення 21 сесії 23 скликання ОСОБА_5 сільської ради від 22.06.2001 року за №2 про вилучення земельної ділянки, скаргу задоволено та визнано рішення 21 сесії 23 скликання ОСОБА_5 сільської ради від 22.06.2001 року за №2 про вилучення земельних ділянок, що знаходяться на господарському дворі бувшої бригади №3 КАТП Великолучківське і передано їх у землі запасу сільської ради - неправомірним і скасовано його.

Також встановлено, що рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 13.06.2005 року за позовом прокурора Мукачівського району в інтересах ОСОБА_5 сільської ради до ОСОБА_4 про визнання державного акту на право власності на земельну ділянку недійсним, позов задоволено та Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку виданого на підставі рішення 20 сесії 23 скликання ОСОБА_5 сільської ради від 22.06.2001 року громадянину ОСОБА_4 серії IV-ЗК №004286 в цій частині визнано недійсним, а його реєстрацію скасовано.

Встановлено, що 05.07.2007 року ОСОБА_4 одержав Державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,1900 га, цільове призначення (використання) земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства. Дана земельна ділянка була одержана відповідачем ОСОБА_4 на підставі рішення 12 сесії 5 скликання ОСОБА_5 сільської ради від 04.04.2007 року.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до п.б ч.1 ст.12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.

Згідно із ч.ч.1, 2 ст.116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Як передбачено ч.1 ст.122 ЗК України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Частиною 1 ст.155 ЗК України передбачено, що у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Згідно з ч.1 ст.126 ЗК України право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами.

Відповідно до ч.ч.2, 3 ст.152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не повязані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Захист прав на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

Разом з тим, суд звертає увагу на наступне. Як вбачається з матеріалів справи, способом захисту порушеного права власності на земельну ділянку позивачем обрано позов про визнання державного акту недійсним.

Відповідно до принципу диспозитивності (ст.11 ЦПК України) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб із зазначених ними підстав та в межах заявлених ними вимог (ст.31 ЦПК України).

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті базуються на нормах Конституції України, які закріплюють обовязок держави забезпечувати захист прав усіх субєктів права власності і господарювання (ст.13), захист прав і свобод людини і громадянина судом (ч. 1 ст. 55).

У п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 16.04.2004 року Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ зазначено, що розглядаючи позови про захист прав власників земельних ділянок і землекористувачів (про усунення перешкод у користуванні ними тощо), суд має перевіряти законність рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки іншій особі без вилучення (викупу) її в позивача в установленому порядку і за наявності для цього підстав ухвалювати рішення про його недійсність.

Результат аналізу зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що, вирішуючи питання про недійсність рішення ради та державного акта на право власності на земельну ділянку, суд має встановити не тільки обставини щодо дотримання вимог законодавства щодо відведення земельної ділянки, а й факт порушення внаслідок видачі такого акта прав особи, яка звернулась за захистом, щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою і тільки власнику або землекористувачу надається право вимагати усунення порушень цих прав.

Як на підставу заявленного позову ОСОБА_1 вказує на те, що його права порушені, оскільки йому належить суміжна земельна ділянка. Разом з тим, жодного порушення прав позивача, судом не встановлено. Більше того, як було встановлено в судовому засіданні Державний акт на право приватної власності на землю серії IV-ЗК №004286, рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 13.06.2005 року справа №2-2664/05 в частині щодо надання у власність земельної ділянки ОСОБА_4 визнано недійсним, а його реєстрацію скасовано.

Таким чином будь-які докази, які б підтверджували наявність спору між власниками суміжних земельних ділянок, як заявив в судовому засіданні позивач, суду не надано, а відтак відсутні.

Крім того, суд також враховує наступне. Відповідно до ч.1 ст.9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Законом України Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року. Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції № 475/97-ВР від 17.07.1997 року ратифіковано Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Перший протокол та протоколи № 2, 4, 7, 11 до Конвенції.

Згідно з ст.1 Першого протококу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Основною метою ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішенням Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі Спорронг і Льоннрот проти Швеції від 23 вересня 1982 року, Новоселецький проти України від 11 березня 2003 року, Федоренко проти України від 1 червня 2006 року). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі статті 1. Зокрема, необхідно щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності. До того ж у справі Стретч проти Сполученого Королівства від 24.06.2003 року Європейський суд з прав людини зробив висновок, що оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, в такому випадку мало місце непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції.

Таким чином, особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності мусить бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника.

Також Європейський суд з прав людини у своїй практиці зауважує, що при визначенні суспільних інтересів завдяки безпосередньому знанню суспільства та його потреб національні органи мають певну свободу розсуду, оскільки вони першими виявляють проблеми, які можуть виправдовувати позбавлення власності в інтересах суспільства та знаходять засоби для їх вирішення (наприклад, рішення у справах Хендісайд проти Сполученого Королівства від 07.12.1976 року, Джеймс та інші проти Сполученого Королівства від 21.01.1986 року).

Отже, створена Конвенцією система захисту покладає саме на національні органи влади обовязок визначальної оцінки щодо існування проблеми суспільного значення, яка виправдовує як заходи позбавлення права власності, так і необхідність запровадження заходів з усунення несправедливості.

Верховний Суд України за наслідками розгляду справи (постанова №6-92цс13 від 18.09.2013 року) щодо законності передачі земельної ділянки прийшов до наступного правового висновку, відповідно до якого особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальним принципам міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності мусить бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника.

В той же час зі змісту та заявлених підстав позову вбачається, що він ґрунтується лише на формальних підставах, а саме відсутність рішення сільської ради, проте не зазначено та не встановлено в судовому засіданні, які саме інтереси позивача порушує ОСОБА_4 та ОСОБА_3 мирно володіючи своїм майном.

Враховуючи вищевикладене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок у їх сукупності, а також враховуючи те, що в судовому засіданні не доведено факту порушення зі сторонни ОСОБА_4 та ОСОБА_3 цивільного права чи інтересу позивача внаслідок видачі державного акту серії IV-ЗК №004286 на право приватної власності на землю, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Вирішуючи позов про визнання державного акту недійсним щодо надання земельної ділянки кадастровий №:00:024:0232 наданої на підставі рішення 20 сесії 23 скликання ОСОБА_5 сільської ради від 22.06.2001 року, суд приходить до наступного.

Цільове призначення земельної ділянки площею 0,191 га, кадастровий номер №:00:024:0232 є для ведення особистого селянського господарства. Зазначена земельна ділянка надана на підставі рішення 20 сесії 23 скликання ОСОБА_5 сільської ради від 22.06.2001 року.

Як встановлено судом, що відповідно до рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 13.06.2005 року, ухваленого за позовом прокурора Мукачівського району в інтересах ОСОБА_5 сільської ради до ОСОБА_4 про визнання державного акту на право власності на земельну ділянку недійсним, позов задоволено та частково скасовано державний акт серії IV-ЗК №004286, виданий на підставі рішення 20 сесії 23 скликання ОСОБА_5 сільською радою від 22.06.2001 року, ОСОБА_4. Як слідує з описової та мотивувальної частин зазначеного рішення, що предметом оскарження був спірний державний акт саме в частині надання земельної ділянки, яка була надана відповідачу на підставі рішення 20 сесії 23 скликання ОСОБА_5 сільської ради від 22.06.2001 року.

Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, в яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Крім того, суд також враховує і те, що відповідно до ч.5 ст.124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обовязковими до виконання на всій території України. Згідно з ч.1 ст.14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обовязкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України.

Таким чином суд приходить до висновку, що державний акт серії IV-ЗК №004286, виданий на підставі рішення 20 сесії 23 скликання ОСОБА_5 сільської ради від 22.06.2001 року, щодо надання земельної ділянки кадастровий номер №:00:024:0232 вже був предметом розгляду цивільної справи, при цьому судом за наслідками розгляду було ухвалено рішення, яке набрало законної сили. Одночасно судом не береться до уваги твердження позивача про те, що рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 13.06.2005 року не виконується, оскільки це не впливає на вирішення цього спору з урахуванням наведених вище положень щодо обовязковості виконання рішень судів.

З огляду на зазначене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 14, 57-60, 209, 212-215, 218, 223, 294 ЦПК України, ст.ст. 12, 116, 122, 126, 152, 155 ЗК України, суд,-

р і ш и в :

У задоволенні позову ОСОБА_1 про скасування Державного акту серії IV-ЗК №004286 на право приватної власності на землю за кадастровим №:00:024:0232 виданий ОСОБА_4 та ОСОБА_3 у спільній приватній власності на землю на підставі рішення 20 сесії 23 скликання ОСОБА_5 сільської ради від 22.06.2001 року, визнання недійсним та скасування його реєстрації - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку протягом десяти днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги до апеляційного суду Закарпатської області через Мукачівський міськрайонний суд.

Головуючий Ю.Ю. Куцкір