Справа №451/272/15-ц
Провадження № 2-др/451/6/16
УХВАЛА

іменем України

22 липня 2016 року

Радехівський районний суд Львівської області

у складі: головуючого-судді Мулявка О.В.

при секретарі судового засідання Кріса М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Радехів заяву Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про ухвалення додаткового рішення, -

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2016 року до суду із заявою звернулася представник ПАТ КБ «ПриватБанк» ОСОБА_1, відповідно до вимог якої просить ухвалити додаткове рішення, виходячи із позовних вимог банку, а саме стягнути з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість у розмірі 51459 доларів США, що за курсом 16,24 відповідно до службового розпорядження НБУ від 03.02.2015 року складає 835694,15грн., за кредитним договором №CGVPGA00000044 від 20.06.2007 року.

В обґрунтування вимог вказує на обставини, що рішенням Радехівського районного суду Львівської області від 20.01.2015 року позовні вимоги позивача ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, задоволено в повному обсязі (а.с.32).

Задовольняючи позовні вимоги, суд у резолютивній частині рішення вказав про необхідність стягнення із відповідача на користь банку грошової суми у гривневому еквіваленті, без зазначення, що в цілому борг становить 51459 доларів США, хоча саме це було вказано у вимогах позивача.

Таким чином, заявник, із посиланням, що суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної суми грошових коштів, що підлягають стягненню, просить ухвалити додаткове рішення.

Представник позивача, скерувавши до суду заяву із підтриманням вимог, клопотала про розгляд справи за її відсутності (а.с.82).

Також і відповідач, надавши заяву, просив суд здійснити розгляд справи за його відсутності по наявних в справі документах (а.с.84).

У розумінні вимог ч.2 ст.197 та ст.220 ЦПК України, розгляд справи проведено без застосування технічних засобів фіксування судового засідання та участі сторін і на підставі представлених суду доказів.

Відповідно до положень ст.ст.11,15 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист.

На підставі ст.ст.10,60,61 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Обставини визнані сторонами, не підлягають доказуванню. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до вимог ст.220 ЦПК України, суд, що ухвалив рішення, може за заявою осіб, які беруть участь у справі, чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: 1) стосовно якої-небудь позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; 2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної суми грошових коштів, які підлягають стягненню, майно, яке підлягає передачі, або які дії треба виконати; 3) суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 367 цього Кодексу; 4) судом не вирішено питання про судові витрати.

Коментована стаття встановлює вичерпний перелік випадків у яких може бути ухвалене додаткове рішення.

Резолютивна частина рішення повинна мати вичерпні, чіткі, безумовні й такі, що випливають зі встановлених фактичних обставин, висновки по суті розглянутих вимог і залежно від характеру справи давати відповіді на інші питання, зазначені у статтях 215-217 ЦПК України.

У ній, окрім іншого, зокрема, має бути зазначено розмір грошових сум, присуджених стороні.

Так, судом встановлено, що за результатом розгляду позову ПАТ КБ «ПриватБанк» (а.с.2-3), 11 березня 2015 року Радехівським районним судом Львівської області прийнято рішення, яким вимоги задоволено (а.с.25-27).

Зокрема, як зазначено у резолютивній частині вказаного рішення суду, стягнено з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором в сумі 835694 гривень 15 копійок та вирішено питання про судові витрати.

Щодо розміру грошової суми, присудженої судовим рішенням Банку, така в повній мірі відповідає розміру, зазначеному ініціатором звернення у позовних вимогах (а.с.3).

Тобто, на думку суду, рішення Радехівського районного суду Львівської області від 11.03.2015 року відповідає вимогам ст.214 ЦПК України, зокрема, судом вирішено питання щодо всіх заявлених позовних вимог, зазначено точна сума грошових коштів, яка підлягає стягненню та вирішено питання про розподіл судових витрат.

Що стосується вимог ч.2 ст.192 та ч.3 ст.533 ЦК України, як вказано у розясненнях, викладених у п.14 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті.

При цьому не можна ототожнювати терміни «право» із «обовязком».

З цього приводу аналогічні висновки викладені і у правовій позиції Верховного Суду України у справі №6-1680цс15 від 10.02.2016 року.

У даному випадку Верховний Суд України зазначив, що питання про стягнення грошової суми в іноземній валюті суд вирішує за наявності хоча б у однієї сторони зобовязання: або у банка-отримувача або у ініціатора платежу індивідуальної або генеральної ліцензій на використання іноземної валюти на території України, виданої відповідно до ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19.02.1993 року №15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Додаткове рішення може бути ухвалено лише у випадках і за умов, передбачених статтею 220 ЦПК України; воно не може змінити суті основного рішення або містити в собі висновки про права та обов'язки осіб, які не брали участі у справі, чи вирішувати вимоги, не досліджені в судовому засіданні.

Із судового рішення від 11.03.2015 року, яке сторонами не оскаржено і, відповідно останнє набрало законної сили, жодним чином не вбачається, що у такому містяться висновки суду про дослідження судом обставин наявності у ПАТ КБ «ПриватБанк» індивідуальної або генеральної ліцензій на використання іноземної валюти на території України, виданої відповідно до ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19.02.1993 року №15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (а.с.25-27).

Слід зазначити, що даного плану докази надані представником Банку лише до суду апеляційної інстанції під час перегляду процесуального рішення про відмову в ухваленні додаткового рішення (а.с.45-48).

Також, слід наголосити, що у розумінні вимог ст.220 ЦПК України додаткове рішення може бути подано після проголошення рішення і до закінчення строку на його виконання.

Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Рішенням Радехівського районного суду Львівської області від 18.01.2016 року у справі №451/1250/15-ц за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення боргу (а.с.85-88), яке набрало законної сили у встановленому законом порядку (а.с.89-93) констатовано, що рішення суду від 11.03.2015 року виконано, а правовідносини сторін, що ґрунтувалися на кредитному договорі №CGVPGA00000044, припинилися.

За таких обставин, суд не вбачає правових підстав для задоволення заяви ПАТ КБ «ПриватБанк» у справі про ухвалення додаткового рішення.

Керуючись ст.ст.10,197,208-210,220 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ :

В задоволенні заяви Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про ухвалення додаткового рішення, відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається до Апеляційного суду Львівської області через Радехівський районний суд Львівської області на протязі пяти днів з дня її проголошення.

У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом пяти днів з дня отримання копії ухвали.

ГоловуючийОСОБА_3