У Х В А Л А

іменем україни

13 липня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В.,

Колодійчука В.М., Фаловської І.М.

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_4, товариство з обмеженою відповідальністю юридична фірма «Захист», приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Макушева Наталія Віталіївна, товарна біржа «Ресурс-Інформ», про звернення стягнення на предмет іпотеки за касаційною скаргою ОСОБА_3 на заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 17 листопада 2014 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 22 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2014 року публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк», банк) звернулося до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що відповідно до умов кредитного договору від 24 квітня 2008 року ОСОБА_4 отримав кредитні кошти у розмірі 230 тис. доларів США. На забезпечення виконання умов цього договору сторони того ж дня уклали договір іпотеки, предметом якого є нежитлова будівля літ. «А-2», загальною площею 318,5 кв. м, розташована по АДРЕСА_1 Згодом право власності на вказану будівлю перейшло до товариства з обмеженою відповідальністю юридична фірма «Захист» (далі − ТОВ ЮФ «Захист») і 05 листопада 2008 року між банком, ОСОБА_4 та товариством було укладено відповідну угоду про зміну іпотекодавця.

У подальшому, під час процедури банкрутства ТОВ ЮФ «Захист» вказане майно було реалізовано з прилюдних торгів, переможцем яких став ОСОБА_3

Посилаючись на те, що у результаті неналежного виконання умов кредитного договору утворилася заборгованість, яку позичальник та його поручитель, незважаючи на вимоги, не погасили, позивач просив визнати ОСОБА_3 іпотекодавцем по договору іпотеки від 24 квітня 2008 року та звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу з прилюдних торгів.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 17 листопада 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 22 вересня 2015 року, позов ПАТ «Укрсоцбанк» задоволено. Визнано ОСОБА_3 іпотекодавцем по договору іпотеки від 24 квітня 2008 року. Звернуто стягнення на нерухоме майно: нежитлову будівлю літ. «А-2», загальною площею 318,5 кв. м, розташовану по АДРЕСА_1 Задоволено за рахунок іпотеки вимоги ПАТ «Укрсоцбанк» за кредитним договором у розмірі 4 229 564 грн. 34 коп. Визначено спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів з початковою ціною на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна на підставі оцінки майна у виконавчому провадженні. Розподілено судові витрати.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, й ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що відповідно до ст. 23 Закону України «Про іпотеку» до ОСОБА_3 перейшов обов'язок іпотекодавця.

Апеляційний суд погодився із висновками районного суду, зазначивши при цьому також про те, що ОСОБА_3 як особа, до якої перейшло право власності, є іпотекодавцем і відповідає своїм майном за неналежне виконання основного зобов'язання.

Проте повністю з такими висновками апеляційного суду погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону судове рішення апеляційної інстанції не відповідає.

Судами встановлено, що 24 квітня 2008 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого останній отримав кредитні кошти у розмірі 230 тис. доларів США.

На забезпечення виконання умов цього договору його сторони того ж дня уклали договір іпотеки, предметом якого є нежитлова будівля літ. «А-2», загальною площею 318,5 кв. м, розташована по АДРЕСА_1

ОСОБА_4 відчужив вказане нерухоме майно ТОВ ЮФ «Захист», на підставі чого 05 листопада 2008 року між банком, ОСОБА_4 та товариством було укладено відповідну угоду про зміну іпотекодавця.

Постановою господарського суду Харківської області від 14 жовтня 2013 року ТОВ ЮФ «Захист» визнано банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру та призначено голову ліквідаційної комісії ОСОБА_6

Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 27 січня 2014 року постанову місцевого суду скасовано, провадження у справі про банкрутство ТОВ ЮФ «Захист» припинено, як таке, що порушено безпідставно.

Проте під час проведення процедури банкрутства ліквідатор ТОВ ЮФ «Захист» відчужив предмет іпотеки без погодження з ПАТ «Укрсоцбанк» як іпотекодержателем шляхом реалізації його з прилюдних торгів, переможцем яких визнано ОСОБА_3

22 листопада 2013 року ОСОБА_3 отримав свідоцтво про право власності на спірне нерухоме майно.

Пред'являючи позов, ПАТ «Укрсоцбанк» посилався на те, що до ОСОБА_3 як до нового власника спірної нежитлової будівлі перейшов і обов'язок іпотекодавця (ст. 23 Закону України «Про іпотеку»).

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про іпотеку» іптекодавець має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом, однак він не має права без згоди іпотекодержателя, зокрема, відчужувати предмет іпотеки.

Спірне майно, що було предметом іпотеки за договором іпотеки, укладеними між ТОВ ЮФ «Захист», до якого право власності перейшло від боржника, та банком, відчужене в процесі ліквідаційної процедури цього товариства.

Умови та порядок відновлення платоспроможності суб'єкта підприємницької діяльності - боржника або визнання його банкрутом та застосування ліквідаційної процедури, повного або часткового задоволення вимог кредиторів установлює Закон України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом».

Відчуження майна, переданого в іпотеку, під час проведення ліквідаційної процедури здійснюється в порядку, визначеному цим Законом.

Згідно зі ст. 5 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) провадження у справах про банкрутство регулюється цим Законом, ГПК України, іншими законодавчими актами України.

З дня прийняття господарським судом постанови про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури скасовується арешт, накладений на майно боржника, визнаного банкрутом, чи інші обмеження щодо розпорядження майном такого боржника (п. 6 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин).

При цьому згоди іпотекодержателя на відчуження предмета іпотеки за договором, що укладається під час ліквідаційної процедури боржника, яка здійснюється в межах справи про банкрутство, положеннями Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) не передбачено.

Указаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 26 червня 2013 року № 6-58цс13 і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів України.

Наведеного апеляційний суд не врахував та у порушення ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України не дав оцінки посиланням відповідача на те, що реалізація майна проведена в межах ліквідаційної процедури, а тому іпотечне обтяження не зберегло чинність, оскільки арешт було скасовано прийняттям постанови про банкрутство іпотекодавця, і до ОСОБА_3 не перейшли обов'язки іпотекодавця.

Отже, апеляційний суд не встановив фактичних обставин, від яких залежить правильне вирішення справи, та норми права, які регулюють ці правовідносини, не перевірив доводів та наданих сторонами доказів, належним чином не перевірив правильності й справедливості рішення суду першої інстанції.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом апеляційної інстанції не встановлені, ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для її скасування з передачею справи на новий апеляційний розгляд.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Харківської області від 22 вересня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

О.В. Кафідова

В.М. Колодійчук

І.М. Фаловська