Номер провадження: 22-ц/785/5043/16
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Сегеда С. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.07.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Гайворонського С.П.,

ОСОБА_2,

за участю секретаря Фабіжевської Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 06 квітня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 Ахмад до ОСОБА_3 про визнання права власності на частину квартири,

встановила:

10 листопада 2014 року позивач ОСОБА_4 звернувся до суду із позовною заявою до ОСОБА_3, в якій просив визнати право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1, яка була уточнена 30.10.2015року (а.с.130).

03.11.2015року ухвалою суду провадження в справі було закрито (а.с.137).

07.12.2015року ухвалою апеляційного суду Одеської області ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 03.11.2015 року було скасовано, справу передано для продовження розгляду (а.с.157-159).

Відповідач та її представник у судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог та просили відмовити в їх задоволенні в повному обсязі, посилаючись на те, що рішенням апеляційного суду Одеської області від 23.07.2014 року було визнано спільним сумісним майном подружжя зокрема й іменні цільові облігації ТОВ «Альянс-Жилбуд» у кількості 4048 штук на суму 145242 грн. на однокімнатну квартиру АДРЕСА_2, визнано право власності в рівних частинах, тобто по 1/2 частині за кожним із подружжя на вищевказані облігації.

Оскільки рішення на момент розгляду даного позову не виконано, а облігації вже обміняні відповідачем, то й прав на частину квартири у позивача немає, у звязку з чим відповідач просила у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовити.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 06 квітня 2016 року позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3 було задоволено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 ставить питання про скасування даного рішення та ухвалення нового, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечень проти неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 20 березня 2000 року по 23 листопада 2011 року. Від шлюбу мають двох неповнолітніх дітей, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 і ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, які на даний час проживають з матірю ОСОБА_3

В період шлюбу, сторони вирішили придбати житло, у звязку з чим, згідно з договором №140/20 купівлі-продажу цінних паперів в процесі розміщення від 04 липня 2006року, ОСОБА_3 зобовязалась прийняти у власність від ТОВ «Альянс-Жилбуд» та сплатити вартість повного пакету іменних цільових (під житло) облігацій (4048шт.) на суму 145 252грн.

З цією метою, 21 липня 2006 року відповідачка ОСОБА_3 уклала з АППБ «Аваль» кредитний договір на споживчі цілі, відповідно до умов якого отримала 25885доларів США.

В цей же день, тобто 21.07.2006 року ОСОБА_3 придбала у ТОВ «Альянс-Жилбуд» цінні іменні папери у кількості 4048шт. на придбання квартири та одержала на своє імя сертифікат облігацій №0002002.

Судом першої інстанції було обґрунтовано встановлено, що відповідачка укладала договір кредиту з метою придбання житла в інтересах сімї та спірні облігації були придбані сторонами під час шлюбу, а тому є спільною сумісною власністю подружжя.

Зазначені обставини були встановлені рішенням апеляційного суду Одеської області від 23.07.2014 року, яке набрало законної сили, а тому у відповідності до ч. 3 ст. 61 ЦПК України не підлягають доказуванню (а.с.7-10).

В даному випадку спірним є питання стосовно того, чи є придбана відповідачкою ОСОБА_3 однокімнатна квартира АДРЕСА_2 (далі - спірна квартира) обєктом спільної сумісної власності сторін, враховуючи, що сторони розірвали шлюб 23.11.2011 року, а право власності на спірну квартиру було зареєстровано за відповідачкою ОСОБА_3 20.04.2013 року, що підтверджується відповідним витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.89).

Так, як було зазначено вище, рішенням апеляційного суду Одеської області від 23.07.2014 року іменні цільові облігації у кількості 4048шт. для придбання спірної квартири були визнані спільним сумісним майном подружжя, в даному випадку сторін.

Тобто, на день ухвалення вказаного судового рішення відповідачка ОСОБА_3 приховала від суду інформацію стосовно того, що вказані цільові іменні акції вже були нею переоформлені на право власності на спірну квартиру.

Таким чином, оскільки матеріали справи безспірно свідчать про те, що на придбання спірної квартири відповідачкою ОСОБА_3 були витрачені іменні цільові облігації ТОВ «Альянс-Жилбуд» у кількості 4048шт., які судовим рішенням визнані спільним сумісним майном сторін, то позовні вимоги ОСОБА_6 про визнання за ним права власності на 1/2 частину спірної квартири є обґрунтованими і такими, що піддягають задоволенню.

При цьому, колегія суддів погоджується з посиланням суду першої інстанції на те, що згідно з п.п.23,24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, зясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя,наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобовязаннями, що виникли в інтересах сімї (частина 4 статті 65 СК України).

Що стосується доводів апелянта ОСОБА_3 з приводу того, що квартира нею була придбана після розірвання шлюбу, а тому не може бути визнана спільним сумісним майном подружжя, то колегія суддів зазначає наступне.

Так, дійсно спірна квартира була придбана відповідачкою ОСОБА_3 після розірвання шлюбу між сторонами. Однак, ця квартира була придбана шляхом обміну вищевказаних іменних цільових облігацій у кількості 4048шт., які були визнані спільним сумісним майном подружжя, та які були куплені спільно сторонами саме для придбання спірної квартири.

Оскільки за час розгляду справи вид спільного майна облігацій змінився шляхом отримання права власності на квартиру за їх рахунок, то за змістом статті 63 СК України, дружина та чоловік (в даному випадку колишні) мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, та статті 70 СК України, яка передбачає, що у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором, у звязку з чим позивач має право на 1/2 частини спірної квартири.

Доводи апелянта про те, що суд в оскаржуваному рішенні не послався на норми матеріального права, згідно яких вирішено спір, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими, оскільки із мотивувальної частини рішення вбачається, що спір між сторонами вирішений на підставі ст.ст. 63, 65, 70 СК України, а також ст. 61 ЦПК України, з посиланням на рішення суду, яке набрало чинності і є преюдиційним по даній справі.

Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до статті 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів в їх сукупності.

Згідно статей 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюються на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти позовних вимог та доводів апеляційної скарги.

У відповідності до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у звязку з чим апеляційну скаргу слід відхилити, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст. 308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 06 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Судді апеляційного суду Одеської області: С.М. Сегеда

ОСОБА_7

ОСОБА_2