Ухвала

іменем україни

30 червня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

Коротуна В.М., КолодійчукаВ.М., Писаної Т.О.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, треті особи без самостійних вимог на стороні позивача: Друга Луцька державна нотаріальна контора, ОСОБА_7, про визнання права власності на спадкове нерухоме майно, за касаційною скаргою ОСОБА_8, який діє в інтересах ОСОБА_5, на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 23 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2015 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_5, треті особи без самостійних вимог на стороні позивача: Друга Луцька державна нотаріальна контора, ОСОБА_7, про визнання права власності на спадкове нерухоме майно.

На обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мати ОСОБА_9, після смерті якої спадщину прийняв її батько ОСОБА_10, який проживав разом із спадкодавцем на час її смерті. ІНФОРМАЦІЯ_2 помер її батько ОСОБА_10 Після його смерті відкрилась спадщина на належне йому майно, яке складається з Ѕ частини квартири АДРЕСА_1, житлового будинку з господарськими та побутовими будівлями та спорудами АДРЕСА_2 та земельної ділянки, що розташована на території с. Гаразджа Піддубцівської сільської ради Луцького району. Зазначала ,що ОСОБА_10 21 вересня 2010 року склав заповіт, яким належну йому частину квартири АДРЕСА_1 заповів ОСОБА_4 07 лютого 2011 року ОСОБА_10 склав заповіт, яким належний йому житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями та спорудами АДРЕСА_2 та земельну ділянку, що розташована на території с. Гаразджа Піддубцівської сільської ради Луцького району заповів ОСОБА_4 Вказувала, що прийняла спадщину шляхом звернення до приватного нотаріуса Луцького міського нотаріального округу ОСОБА_11 Зазначала, що на даний час вона не має можливості оформити право власності на спадкове майно через відсутність правовстановлюючих документів на нього. Вказувала також, що відповідач ОСОБА_5 є особою пенсійного віку, тому відповідно до ст. 1241 ЦПК України має право на половину частки, яка б належала їй у разі спадкування за законом.

ОСОБА_4, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила визнати за нею право власності в порядку спадкування за заповітом на 5/12 частки квартири АДРЕСА_1, 5/6 частки житлового будинку з господарськими та побутовими будівлями та спорудами АДРЕСА_2 та 5/6 частки земельної ділянки, що розташована на території с. Гаразджа Піддубцівської сільської ради Луцького району Волинської області. За ОСОБА_5 визнати право власності в порядку спадкування на Ѕ частку квартири АДРЕСА_1, 1/6 частку житлового будинку з господарськими та побутовими будівлями та спорудами АДРЕСА_2 та 1/6 частку земельної ділянки, що розташована на території с. Гаразджа Піддубцівської сільської ради Луцького району Волинської області.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Волинської області від 23 лютого 2016 року, позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на 5/12 частини квартири АДРЕСА_1, 5/6 частини житлового будинку з господарськими та побутовими будівлями та спорудами АДРЕСА_2 Волинської області та 5/6 частини земельної ділянки, що розташована на території с. Гаразджа Піддубцівської сільської ради Луцького району Волинської області, як на спадкове майно після смерті батька ОСОБА_10, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2.

Визнано за ОСОБА_5 право власності в порядку спадкування на 1/12 частини квартири АДРЕСА_1, 1/6 частину житлового будинку з господарськими та побутовими будівлями та спорудами АДРЕСА_2 та 1/6 частку земельної ділянки, що розташована на території с. Гаразджа Піддубцівської сільської ради Луцького району Волинської області, як на спадкове майно після смерті батька ОСОБА_10, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2.

У касаційній скарзі ОСОБА_8, який діє в інтересах ОСОБА_5, просить скасувати рішення судів першої й апеляційної інстанцій в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_4 та ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, обґрунтовуючи свої доводи порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Судами встановлено, що згідно зі свідоцтвом про право власності на житло від 05 січня 1998 року квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_10 та членам його сім'ї: ОСОБА_9, ОСОБА_4, ОСОБА_12

Встановлено, що квартиру приватизовано згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду».

29 січня 2007 року подружжя ОСОБА_10 та ОСОБА_9 склали спільний заповіт, відповідно до якого належну їм на праві власності частину квартири АДРЕСА_1 заповіли ОСОБА_5

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_9 померла і спадщину після її смерті прийняв її чоловік ОСОБА_10, який 21 вересня 2010 року заповів належну йому частку вищезгаданої квартири ОСОБА_4

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_10 помер. Після його смерті 25 листопада 2014 року ОСОБА_5 і 23 квітня 2015 року ОСОБА_4 подали заяви в нотаріальну контору про прийняття спадщини.

Постановою Другої Луцької державної нотаріальної контори позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на майно померлого ОСОБА_10, а саме на частину спірної квартири через відсутність у неї необхідних правовстановлюючих документів.

Відповідно до ст. 1218 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Частиною 1 ст. 1223 ЦК України встановлено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

Згідно із ст. 1243 ЦК України подружжя має право скласти спільний заповіт щодо майна, яке належить йому на праві спільної сумісної власності.

Згідно із ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні, яких знаходиться державний житловий фонд. Передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку).

Наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству № 56 від 15 вересня 1992 року затверджено Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, яким передбачено процедуру такої передачі.

Відповідно до п. 5 цього Положення передача займаних квартир (будинків) здійснюється в приватну (для одиноких наймачів) та у спільну (сумісну або частково) власність за письмовою згодою всіх повнолітніх (віком від 18 і більше років) членів сім'ї з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку).

Ст. 22 КпШС визначено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

З аналізу зазначеної норми вбачається, що майно, яке належить подружжю на праві спільної сумісної власності, має бути придбане за рахунок заробітку або доходу.

Отже, правильними є висновки судів про те, що безоплатна приватизація житлової площі за своїм правовим змістом не може вважатись придбанням майна за рахунок заробітку (доходу) подружжя, тому і майно, набуте шляхом безоплатної приватизації, не може вважатись спільним майном подружжя.

Тобто, спільний заповіт, складений щодо майна, яке не належало покійним батькам сторін як подружжю на праві їх спільної сумісної власності, всупереч ст. 1243 ЦК України.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

За таких обставин, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, з'ясувавши обставини справи, дійшов обґрунтованого висновку про визнання спільного заповіту подружжя нікчемним з моменту його вчинення.

Згідно із ч. 1 ст. 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка).

Отже, ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку в силу вимог ст. ст. 10, 60, 212 ЦПК України, дійшов правильного та обґрунтованого висновку про те, що право на обов'язкову частку в розмірі 1/12 частки (половину частки, яка належала б кожному спадкоємцю у разі спадкування за законом) у спадковому майні після смерті спадкодавця ОСОБА_10 має відповідач ОСОБА_4

Наведені в касаційній скарзі доводи висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, зводяться до переоцінки доказів, отже, судові рішення ухвалено з додержанням норм процесуального та матеріального права.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_8, який діє в інтересах ОСОБА_5, відхилити.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 23 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.М. Коротун

В.М.Колодійчук

Т.О.Писана