АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого: Поливач Л.Д.

суддів: Вербової І.М., Шахової О.В.

при секретарі: Литвиненко Р.С.

за участю осіб:

представника позивача та третьої особи - ОСОБА_1

представника ПАТ «Родовід Банк» Присяжнюка А.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» про визнання припиненим правовідносин за договором іпотеки та за зустрічним позовом Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» до ОСОБА_3, третя особа: ОСОБА_4, про звернення стягнення на предмет іпотеки,-

за апеляційною скаргою ОСОБА_3, поданою представником ОСОБА_1

на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 30 червня 2016 року

в с т а н о в и л а:

Справа № 754/13851/14
№ апеляційного провадження:22-ц/796/10989/2016
Головуючий у суді першої інстанції: О.М. Панченко
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Л.Д. Поливач

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 30 червня 2016 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_3 до ПАТ «Родовід Банк» про визнання припиненими правовідносин за договором іпотеки. Зустрічні позовні вимоги ПАТ «Родовід Банк» до ОСОБА_3, третя особа: ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки задоволено. В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_4 за мировою угодою від 11.11.2010 року в сумі 261867, 42 дол. США та 4515856, 23 грн. звернено стягнення на предмет іпотеки: земельні ділянки для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарчих будівель та споруджень (присадибна ділянка) за кадастровим номером НОМЕР_3 загальною площею 0, 15 га, ринковою вартістю 1331000 грн., що знаходиться за адресою: ОСОБА_2 АДРЕСА_1 та належить ОСОБА_3 на праві приватної власності на підставі державного акту на право власності на землю НОМЕР_1 від 26.11.2008 року, виданого Лівадійською селищною радою; земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарчих будівель та споруджень (присадибна ділянка) за кадастровим номером НОМЕР_2 загальною площею 0, 145 га, ринковою вартістю 1286000 грн., розташованою за адресою: ОСОБА_2 АДРЕСА_2 та належить ОСОБА_3 на праві приватної власності на підставі державного акту на право власності на землю НОМЕР_4 від 26.11.2008 року, виданого Лівадійською селищною радою; а також земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарчих будівель та споруджень (присадибна ділянка) за кадастровим номером НОМЕР_5 загальною площею 0, 08 га, ринковою вартістю 1331000 грн., розташована за адресою ОСОБА_2 АДРЕСА_3 та належить ОСОБА_3 на праві приватної власності на підставі державного акту на право власності на землю НОМЕР_6 від 05.12.2008 року, виданого Лівадійською селищною радою шляхом реалізації з прилюдних торгів за початковою ціною на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки під час проведення виконавчих дій. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_3 через свого представника подала апеляційну скаргу, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до порушення та неправильного застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги ОСОБА_3 задовольнити, у задоволенні позовних вимог ПАТ «Родовід Банк» відмовити. В обґрунтування зазначила, що суд першої інстанції задовольняючи позов ПАТ «Родовід Банк» помилково застосував до даних правовідносин наслідки переривання строку позовної давності. А відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання іпотеки припиненою не застосував закон що підлягав застосування, а саме п.7 ч.2 ст. 16 ЦК України, ч. 5 ст. 261 ЦК України, п.1 ч.1 ст. 17 Закону України «Про іпотеку». Також зазначила проте, що суд першої інстанції при ухваленні даного рішення не врахував висновків ВСУ, правових позицій ВССУ в установленій судовій практиці щодо зазначених правовідносин.

Представник позивача та третьої особи - ОСОБА_1 у судовому засіданні апеляційної інстанції підтримав апеляційну скаргу, просив її задовольнити з викладених підстав.

Представник ПАТ «Родовід Банк» - Присяжнюк А.Ю. заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін як законне та обґрунтоване.

Заслухавши пояснення представників сторін та третьої особи, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість ухваленого рішення в цій частині, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Так, відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 17 листопада 2006 року між ВАТ «Родовід Банк», правонаступником якого є ПАТ «Родовід Банк» та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір про надання грошових коштів шляхом відкриття ОСОБА_4 невідновлювальної кредитної лінії на споживчі цілі, в розмірі 600 000 доларів США, зі сплатою 14% річних та кінцевим терміном повернення коштів до 16 листопада 2027 року. Зміни до даного кредитного договору вносилися сторонами шляхом укладання договорів від 20 листопада 2006 року, 04 червня 2008 року, 17 червня 2008 року, 19 листопада 2009 року та 11 грудня 2009 року.

Через неналежне виконання умов договору у ОСОБА_4 перед банком виникла заборгованість.

Як вбачається, ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 19.11.2010 року визнано мирову угоду, укладену між ПАТ «Родовід Банк» та ОСОБА_4, зокрема, на умовах того, що у разі непогашення останнім заборгованості в строк до 26.11.2010 року банк має право звернути стягнення на предмет застави (іпотеки) відповідно до умов договору та чинного законодавства України.

Судом встановлено, що 14.12.2010 року між ПАТ «Родовід Банк» та позивачем ОСОБА_3 укладено договір іпотеки, за умовами якого остання для забезпечення виконання в повному обсязі зобов'язань ОСОБА_4 перед банком за вказаною мировою угодою, передала в іпотеку банку належне їй на праві власності нерухоме майно: земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарчих будівель та споруджень (присадибна ділянка) за кадастровим номером НОМЕР_3 загальною площею 0, 15 га, ринковою вартістю 1 331 000 грн., що знаходиться за адресою: ОСОБА_2 АДРЕСА_1 та належить їй на праві приватної власності на підставі державного акту на право власності на землю НОМЕР_1 від 26.11.2008 року, виданого Лівадійською селищною радою; земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарчих будівель та споруджень (присадибна ділянка) за кадастровим номером НОМЕР_2 загальною площею 0, 145 га, ринковою вартістю 1 286 000 грн., розташованою за адресою: ОСОБА_2 АДРЕСА_2 та належить їй на праві приватної власності на підставі державного акту на право власності на землю НОМЕР_4 від 26.11.2008 року, виданого Лівадійською селищною радою; а також земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарчих будівель та споруджень (присадибна ділянка) за кадастровим номером НОМЕР_5 загальною площею 0, 08 га, ринковою вартістю 1 331 000 грн., розташована за адресою ОСОБА_2 АДРЕСА_3 та належить їй на праві приватної власності на підставі державного акту на право власності на землю НОМЕР_6 від 05.12.2008 року, виданого Лівадійською селищною радою.

Внаслідок недодержання ОСОБА_4 умов мирової угоди, перед банком утворилася заборгованість, що підтверджується розрахунком заборгованості за період з 24.11. 2010 року по 28.10. 2014 року та виписки по особовому рахунку з 19.11.2009 року по 27.10.2014 року.

У серпні 2014 р. ОСОБА_3 звернулася у суд з позовом до ПАТ «Родовід Банк» про визнання припиненим правовідношення за договором іпотеки, посилаючись на те, що банком пропущено трирічний строк пред'явлення вимоги донеї, як майнового поручителя, оскільки дій по зверненню стягнення на майно за договором іпотеки - земельні ділянки, банком вчинено не було.

У свою чергу ПАТ «Родовід Банк» звернулось до ОСОБА_3, третя особа: ОСОБА_4 із зустрічними позовними вимогами про звернення стягнення на предмет іпотеки, у зв'язку із неналежним виконанням умов мирової угоди боржником.

Так, відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 суд першої інстанції виходив з того, що нею, як позивачем, обрано невірний спосіб захисту порушених (на її думку) прав, оскільки заявлено вимогу про припинення правовідносин за договором іпотеки у зв'язку з пропуском банком позовної давності, в той час як нормами матеріального права такого способу захисту права не передбачено. Задовольняючи вимоги ПАТ «Родовід Банк» суд першої інстанції виходив з їх доведеності та обґрунтованості, застосувавши при цьому наслідки переривання строку позовної давності передбачені ст. 264 ЦК України.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони ґрунтуються на вимогах закону, з огляду на наступне.

Так, згідно ст.4 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до статті 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі статтею 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у спосіб, встановлений частиною 2 цієї статті.

Так, згідно із вимогами ч.1 ст. 593 ЦК України право застави припиняється у разі припинення зобов'язання, забезпеченого заставою; втрати предмета застави, якщо заставодавець не замінив предмет застави; реалізації предмета застави; набуття заставодержателем права власності на предмет застави. Право застави припиняється також в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до вимог ст. 17 Закону України «Про іпотеку» іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов'язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її.

Системний аналіз зазначених норм дає можливість зробити висновок про те, що вимогами ч.1 ст.593 ЦК України та ст.17 Закону України «Про іпотеку» не передбачено припинення договору іпотеки з підстав припинення правовідношення у звязку з пропуском кредитором позовної давності, право застави може бути припинено у разі припинення зобов'язання, забезпеченого заставою.

Отже, звертаючись до суду із позовними вимогами про визнання припиненими правовідношення за договором іпотеки ОСОБА_3, обравши саме такий спосіб захисту свого порушеного (на її думку) права, обрала той спосіб захисту, який не ґрунтується на матеріальному законі, він не узгоджується з вимогами ст.593 ЦК України та ст.17 Закону України «Про іпотеку», а, відповідно, і не підлягає задоволенню.

Відповідно до вимог закону, застосування судом позовної давності відбувається на підставі заяви відповідача у справі при умові, що позов підлягає задоволенню по суті спора. За таких обставин, суд зазначає, що позов підлягав би задоволенню, але позивачем пропущено позовну давність (і про це просить відповідач) і він не просить його поновити/ або не навидить поважних причин щодо такого пропуску строку по зверненню до суду. За таких обставин, непред'явлення банком до ОСОБА_3 вимоги за зазначеним договором іпотеки протягом трьох років зі строку визначеного ухвалою суду - 26.11.2010 року не свідчить про припинення зобов'язань ОСОБА_3 за цім договором. Крім того, строк позовної давності може бути не пропущеним, а також може бути поновлений судом у передбачених законом випадках.

А тому, колегія суддів, з урахуванням зазначеного, вважає вірним висновок суду першої інстанції про те, що позовні вимоги ОСОБА_3 про припинення правовідносин за договором іпотеки, не підлягають задоволенню.

Доводи апеляційної скарги щодо закінчення строку дії іпотечного договору, відсутності підстав для задоволення позову банку відхиляються колегію суддів як необґрунтовані з огляду на наступне.

Положеннями статей 1049, 1050, 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, актів цивільного законодавства.

Частиною 4 статті 3Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Положеннями ч.1 ст. 33 та ст.39 Закону «Про іпотеку» передбачено право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за основними зобов'язаннями шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до ч. 1 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно договору.

Статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України).

У зобов'язаннях, в яких строк виконання не встановлено або визначено моментом вимоги кредитора, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.При цьому слід враховувати, що переривання строку позовної давності можливе лише тоді, коли такий строк не закінчився.

Як вбачається, договором іпотеки посвідченим 14.12.2010 року приватним нотаріусом КМНО ОСОБА_7, запис в реєстрі № 7863, визначено умови передачі нерухомого майна в іпотеку та порядок звернення стягнення на передане в іпотеку майно.

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 направлялися вимоги Банку про усунення порушення основного зобов'язання 31.05.2011 року та 25.01.2013 року та були нею особисто отримані, що підтверджується розписками про отримання нею вимог Банку.

Тобто, ОСОБА_3 було відомо про існування мирової угоди, що була укладена між Банком та ОСОБА_4, саме на виконання умов даної мирової угоди (відповідно і ухвали суду) між нею та банком було укладено договір іпотеки. Ухвала Печерського районного суду м. Києва від 19.11.2010 року про визнання мирової угоди нею не була оскаржена.

Так, 24.07.2013 року внаслідок невиконання умов мирової угоди ПАТ «Родовід Банк» звернулося до Печерського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за мировою угодою в розмірі 261 867,42 доларів США та 4108513,32 грн.

13.12.2013 року рішенням Печерського районного суду м. Києва у справі за №757/16393/13-ц відмовлено ПАТ «Родовід Банк» у задоволенні позову. При цьому суд послався на те, що права банку повинні підлягати захисту шляхом звернення до виконання ухвали суду про визнання мирової угоди, а не шляхом стягнення з позичальника заборгованості на виконання мирової угоди.

Отже, звернувшись в межах строку позовної давності за мировою угодою, 24.07.2013 року до Печерського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за мировою угодою в розмірі 261 867,42 доларів США та 4 108 513, 32 грн., банк фактично перервав перебіг строку позовної давності в розумінні положень ч. ч. 2, 3 ст. 264 ЦК України.

Враховуючи, що після переривання перебіг позовної давності починається заново, колегія суддів приходить до висновку, що правовідносини за договором іпотеки, які виникли між ПАТ « Родовід Банк» та ОСОБА_3, як майновим поручителем, не припинені, строк позовної давності за вимогами банку про звернення стягнення на іпотечне майно, передане в забезпечення виконання мирової угоди, слід відраховувати з 24.07.2013 року.

Не заслуговують на увагу апеляційної інстанції твердження позивача щодо не наведення судом розрахунків при задоволенні позовних вимог Банку на суму 261867,42 дол. США та 4515856,23 грн., оскільки ОСОБА_3 несе відповідальність перед Банком як майновий поручитель в межах переданого нею в іпотеку банку належного їй на праві власності нерухомого майна за вказаною мировою угодою.

Дійсно, відповідно до вимог закону ОСОБА_3 несе відповідальність перед банком лише в межах вартості переданого нею в іпотеку майна і рішення суду першої інстанції, в цій частині не суперечить даному положенню закону. Розмір заборгованості суд зазначив відповідно до положень ухвали суду про визнання мирової угоди та звернув стягнення, в рахунок погашення даної заборгованості, саме на майно, яке передала в іпотеку ОСОБА_3 з метою забезпечення виконання ОСОБА_4 своїх зобов'язань беред банком. Крім того, наданий Банком розрахунок не спростований ОСОБА_3, а тому судом першої інстанції правильно взято його до уваги.

За таких обставин, твердження ОСОБА_3 про незаконність, необґрунтованість ухваленого судом рішення, неповне з'ясування обставин, які мають значення для справи та невідповідність висновків суду обставинам справи, на думку колегії суддів є необґрунтованими, а обставини, на які вона посилається є недоведеними та непідтвердженими належними та допустимими доказами по справі, оскільки доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Справу було розглянуто судом першої інстанції на підставі встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та належних доказів.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам матеріального та процесуального закону, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів не знаходить.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст.307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, подану представником ОСОБА_1, відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 30 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий:

Судді: