Справа № 459/1337/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 червня 2016 року Червоноградський міський суд Львівської області

в складі: головуючого-судді Кріль М.Д.

при секретарі Данилів О.І.

з участю: позивачки ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Червонограді цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Львіввугілля» про відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В :

Позивачка в травні 2016 року звернулася в суд з даним позовом, в заяві вказала, що з 06.11.2013 року по 21.03.2016 року вона працювала машиністом підіймальної машини на шахті «Лісова» ДП «Львіввугілля», після чого була звільнена у звязку з виявленою невідповідністю виконуваній роботів наслідок стану здоровя. Висновком МСЕК від 27.04.2016 року їй було вперше встановлено ІІІ групу інвалідності та 30 % втрати професійної працездатності. У звязку з втратою працездатності їй було заподіяно моральну шкоду яку вона оцінює в сумі 10 000 грн. та просить її стягнути з відповідача на її користь.

В судовому засіданні позивачка та її представник позов підтримали. Позивачка суду пояснила, що робота була в шкідливих умовах. На підприємстві ДП «Львіввугілля» вона пропрацювала 17 років 7 місяців в якості машиніста піднімальної машини. Робота була в умовах: пилу, шуму, вологості. Вона на машині піднімала з шахти на поверхню вугілля. У звязку з вказаною роботою вона захворіла на хронічний бронхіт, приглухуватість. Моральна шкода виражається в втраті здоровя, постійній задишці, вона не в повній мірі чує, довго ходити не може та фізичну роботу не може довго виконувати.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечив, вказав що позивачкою не вказано в чому саме полягає заподіяна їй моральна шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю, крім того позивачем не надано висновку МСЕК як доказ спричинення їй моральної шкоди.

Дослідивши докази суд встановив слідуюче.

З трудової книжки на імя ОСОБА_1 від 29.10.1993 року, акту розслідування професійного захворювання від 29.03.2016 року, вбачається, що стаж роботи позивачки в умовах впливу шкідливих факторів становить 19 років 03 місяці.

Відповідно до довідки серії 10 ААА № 257310 від 04.04.2016 року виданої обласною МСЕК № 1 ОСОБА_1 було вперше встановлено 30 % втрати професійної працездатності.

Згідно довідки серії 10 ААВ № 887470 від 04.04.2016 року ОСОБА_1 було встановлено третю групу інвалідності по професійному захворюванню.

У звязку з наявністю вищевказаного захворювання позивачка перебувала на стаціонарному та амбулаторному лікуванні, що вбачається з наданих позивачкою виписок з історії хвороби.

Відповідно до ст. ст. 1, 3, 21, 43, 46 Конституції України, Україна як соціальна держава, зміст і спрямованість якої визначають права і свободи людини та їх гарантії, проголосили право громадян на належні, безпечні і здорові умови праці, соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника тощо. Право на соціальний захист гарантується, зокрема, загальнообовязковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення.

Окремим видом загальнообовязкового державного соціального страхування, згідно з абз. 5 ч. 1 ст. 4 Основ законодавства України про загальнообовязкове державне соціальне страхування, є страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 ЗУ «Про охорону праці» державна політика в галузі охорони праці базується, зокрема на принципах пріоритету життя і здоровя працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань. Згідно ч. 1 ст. 9 даного закону, відшкодування шкоди, заподіяної працівникові внаслідок ушкодження його здоровя або у разі смерті працівника, здійснюється Фондом соціального страхування від нещасних випадків відповідно до ЗУ «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності».

Статтею 237-1 КЗпП України передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Право на відшкодування моральної шкоди у звязку з ушкодженням на виробництві вперше було передбачено Законом України «Про охорону праці», який набув чинності 24.11.1992 року (згідно Постанови ВРУ від 14.10.1992 року № 2695-ХІІ). Відповідно до ст. 12 ЗУ «Про охорону праці» відшкодування моральної шкоди провадиться власником, якщо небезпечні та шкідливі умови праці призвели до моральної втрати потерпілого, порушення його життєвих звязків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Такий порядок був передбачений Правилами відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом трудових обовязків затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 23.03.1993 року № 472 із змінами і доповненнями, яким було передбачено, що за наявності факту моральної шкоди потерпілому відшкодовується моральна шкода. Відповідно до п. 38 Правил відшкодування № 472 було передбачено, що право на отримання потерпілим виплат на відшкодування шкоди настає з дня встановлення йому МСЕК стійкої втрати працездатності, а в силу ст. 11 даних Правил, розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати 200 мінімальних розмірів заробітної плати, незалежно від будь-яких інших виплат. На час розгляду справи розмір мінімальної заробітної плати становить 1218 грн.

Згідно ст. 17 ЗУ «Про охорону праці» від 14.10.1992 року, власник або уповноважений ним орган зобовязаний створити в кожному структурному підрозділі і на робочому місці умови праці відповідно до вимог нормативних актів, а також забезпечити додержання прав працівників, гарантованих законодавством про охорону праці.

Згідно ст. 4 ЗУ «Про охорону праці» державна політика в галузі охорони праці базується на принципах: - пріоритету життя і здоровя працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці.

Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Зокрема, моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких вона зазнала у звязку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя.

У п. 9 постанови Пленуму Верховного суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику по справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» звернуто увагу на те, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

Втративши працездатність на виробництві, позивачка не взмозі в повній мірі виконувати ту чи іншу роботу, постійно повинна проходити курс лікування у звязку з втратою працездатності, обмежена в життєдіяльності, а тому суд вважає, що їй завдана моральна шкода.

Враховуючи наведене, характер заподіяння позивачу моральної шкоди, глибину його фізичних та душевних страждань, виходячи із засад виваженості та справедливості, суд вважає позов обґрунтованим і таким, що підлягає до задоволення, але частково.

Керуючись ст.ст. 10, 60, 212-215, 218 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов задоволити частково.

Стягнути з Державного підприємства «Львіввугілля» на користь ОСОБА_1 6 000 (шість тисяч) грн. в відшкодування моральної шкоди.

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з Державного підприємства «Львіввугілля» на користь держави судовий збір в сумі 551 грн. 20 коп.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до Апеляційного суду Львівської області протягом 10 днів з часу його проголошення.

Суддя: М. Д. Кріль