У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 липня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

СитнікО.М., Євтушенко О.І., ЗавгородньоїІ.М.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, який діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_6, ОСОБА_7, треті особи: Приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу Сопільняк Алла Олександрівна, Орган опіки та піклування Черкаської міської ради, про встановлення факту проживання жінки та чоловіка однією сім'єю без реєстрації шлюбу, визнання права спільної сумісної власності на майно, набуте під час спільного проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, визнання права власності на частину майна, набутого під час спільного проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 17 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 24 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2015 року ОСОБА_4 звернулося до суду з позовом, у якому зазначала, що у 1985 року вона познайомилася зі ОСОБА_9

З 05 квітня 2004 року вони почали проживати разом однією сім'єю у належній ОСОБА_9 квартирі АДРЕСА_1.

На прохання ОСОБА_9 27 січня 2000 року вона формально, без наміру спільно проживати та створювати сім'ю, зареєструвала шлюб із його товаришем ОСОБА_10, який на той час відбував покарання у місцях позбавлення волі і цей шлюб був потрібен лише для позитивної характеристики ОСОБА_10

Під час сумісного зі ОСОБА_9 проживання, вони за спільні кошти вели, утримували та поліпшували усе їхнє спільне майно, разом їздили на відпочинок та до родичів, у тому числі у гості до відповідачів у м. Горлівку Донецької області, спільно накопичували заощадження та несли витрати. Зокрема, за рахунок заробітної плати позивачки, повністю оплачували комунальні послуги за квартиру АДРЕСА_1.

У період фактичного проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, і вже після розірвання 12 травня 2010 року фіктивного шлюбу із ОСОБА_10, позивачка з ОСОБА_5 розмістили спільно зароблені кошти на депозитних рахунках: у 2011 році у ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк», гарантована сума відшкодування з яких на рахунках № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 станом на 21 листопада 2014 року склала 134 741 грн 27 коп.; 15 липня 2013 року у ПАТ «Кредобанк» − грошові кошти у розмірі 50 869 грн 05 коп., які після спливу строку розміщення вкладу були зараховані на рахунок № НОМЕР_3, грошові кошти у розмірі 1 094 грн 72 коп. - на рахунок № НОМЕР_4, а всього 186 705 грн 04 коп.

Зазначала, що вона особисто, за попередньою домовленістю зі ОСОБА_9, внесла половину цих коштів із зароблених нею та виручених від продажу частки житлового будинку з надвірними спорудами та відповідної частини земельної ділянки по АДРЕСА_2.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_9 раптово помер. Виключно вона займалась його похованням та влаштуванням поминального обіду. Відповідачі, при цьому, жодних витрат не понесли.

Просила суд: встановити факт її проживання зі ОСОБА_9 однією сім'єю без реєстрації шлюбу у період з 05 квітня 2004 року по ІНФОРМАЦІЯ_1; визнати право спільної сумісної власності її та ОСОБА_9 на майно, спільно набуте ними у період фактичного проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу: грошові кошти у розмірі 50 869 грн 05 коп. на рахунку № НОМЕР_3, відкритому на ім'я ОСОБА_9 у ПАТ «Кредобанк»; грошові кошти у розмірі 1 094 грн 72 коп. на рахунку № НОМЕР_4, відкритому на ім'я ОСОБА_9 у ПАТ «Кредобанк»; грошові кошти у розмірі 134 741 грн 27 коп. на рахунках № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2, відкритих на ім'я ОСОБА_9 у ПАТ «ВіЕіБі Банк»; визнати за нею право власності на 1/2 частини зазначених грошових коштів.

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 17 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 24 лютого 2016 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалу апеляційного суду та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга не може бути задоволена з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що відповідно до свідоцтва про смерть (актовий запис №2123), виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Черкаси Черкаського міського управління юстиції 28 серпня 2013 року, ОСОБА_9 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 15, 119).

Згідно з листом ПАТ «Кредобанк» від 25 червня 2015 року на ім'я ОСОБА_9 були відкриті рахунки: № НОМЕР_3 від 15 липня 2013 року, на якому розміщені грошові кошти у розмірі 50 869 грн 05 коп., з яких залишок склав 55 650 грн 08 коп. та № НОМЕР_4, на якому залишок коштів склав 1 094 грн 72 коп. (а. с. 85).

Відповідно до листа ПАТ «ВіЕйБі Банк» від 02 жовтня 2015 року № 13-32806 на ім'я ОСОБА_9 були відкриті рахунки по вкладах за період з квітня 2004 року по 16 серпень 2013 року, зокрема вкладах НОМЕР_5, НОМЕР_6, НОМЕР_7, НОМЕР_8, НОМЕР_9, НОМЕР_10, НОМЕР_11, НОМЕР_12. Гарантована сума відшкодування, що є залишком коштів станом на 21 листопада 2014 року на рахунках № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 склала 134 741 грн 27 коп. (а. с. 151).

Позивачка у позовній заяві просила встановити факт її проживання зі ОСОБА_9 однією сім'єю без реєстрації шлюбу у період фактичного перебування у шлюбних відносинах з 05 квітня 2004 року по 16 серпня 2013 року.

У п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз'яснено, що при застосуванні ст. 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Суди правильно вирішили, що належних доказів встановлення зазначеного факту не надано, оскільки з фотокопії паспорта ОСОБА_4 вбачається, що з 27 січня 2000 року по 12 травня 2010 року вона перебувала у шлюбі з ОСОБА_10 (а. с. 8). Недісним чи фіктивним зазначений шлюб не визнаний.

Також позивачкою не доведено, що грошові кошти, отримані від продажу належного їй нерухомого майна, були розміщені на рахунки у банках, відкриті на ім'я ОСОБА_9 у період з квітня 2004 року по 16 серпень 2013 року, оскільки з договорів купівлі-продажу земельної ділянки та частини житлового будинку вбачається, що вони укладені 25 жовтня 2013 року, тобто вже після смерті ОСОБА_9 (а. с. 181−184).

Згідно з листом приватного нотаріуса Черкаського міського нотаріального округу від 05 жовтня 2015 року Сопільник А.О. від 05 жовтня 2015 року № 381/0116 після смерті ОСОБА_9 із заявами прийняття спадщини звернулися: ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_5, ОСОБА_7 Свідоцтва про право на спадщину не видавалися (а. с. 154).

Із інформаційної довідки зі Спадкового реєстру від 23 вересня 2013 року № 35198907 вбачається, що наявні: заповіт № 4-839, номер у спадковому реєстрі 42688642 від 27 червня 2007 року, за яким ОСОБА_9 усе своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, і взагалі усе те, що буде йому належати на день смерті і на що він матиме право за законом заповів ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_12, ОСОБА_6, ОСОБА_13; заповіт № 2360, номер у спадковому реєстрі 52703151 від 18 квітня 2012 року, за яким на випадок своєї смерті ОСОБА_9 зробив таке розпорядження: належні йому гараж АДРЕСА_3, акції ЗАТ «Лаура» та квартиру АДРЕСА_1 заповів ОСОБА_6 з умовою не відчужувати квартиру та надання права проживання у ній ОСОБА_4 до досягнення ним 25-річного віку (а. с. 17, 18, 162, 163).

Даних про наявність заповіту на ім'я ОСОБА_4 матеріали спадкової справи не містять.

Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261−1265 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповідач може без зазначення причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом. У цьому разі ця особа не може одержати право на спадкування. Заповідач не може позбавити права на спадкування осіб, які мають право на обов'язкову частку у спадщині. Чинність заповіту щодо осіб, які мають право на обов'язкову частку у спадщині, встановлюється на час відкриття спадщини

Згідно з ч. 1 ст. 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка).

Із матеріалів справи вбачається, що дійсність заповітів позивачкою у встановленому законом порядку не оспорено.

Суди обґрунтовано відмовили у позові. Доводи касаційної скарги на правильність висновків судів не спливають та їх не спростовують.

Згідно ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судами першої й апеляційної інстанцій при розгляді справи дотримано вимоги закону, у зв'язку з чим колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити, а судові рішення залишити без змін.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 17 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 24 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:

СитнікО.М., Євтушенко О.І., Завгородня І.М.