У х в а л а

іменем україни

06 липня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Закропивного О.В., Коротуна В.М.,

Мазур Л.М., Писаної Т.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договорами позики, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 22 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, в процесі розгляду якого збільшив позовні вимоги та остаточно просив стягнути з ОСОБА_4 на свою користь 5 526 825 грн основного боргу, 79 041 грн 17 коп. - 3 % річних, 309 502 грн 22 коп. інфляційних втрат та 2 000 грн витрат на правову допомогу.

На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_3 посилався на те, що 08 жовтня 2013 року ОСОБА_4 позичив у нього 100 000,00 доларів США, які зобов'язався повернути до 09 березня 2014 року, а 02 грудня 2013 року - 150 000,00 доларів США, які зобов'язався повернути не раніше 01 березня 2014 року, на підтвердження чого надав відповідні розписки.

Посилаючись на те, що у визначений строк відповідач гроші за договорами позики не повернув, позивач просив суд стягнути з нього суму основного боргу, 3% річних та інфляційні втрати.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 22 грудня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 березня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилено, рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 22 грудня 2015 року залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій і ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги та заперечення адвоката ОСОБА_4 - ФедоренкаР.В. на неї, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Колегія суддів суду касаційної інстанції вважає, що зазначеним вимогам рішення судів першої та апеляційної інстанцій не відповідають з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій установлено та підтверджується матеріалами справи, що 08 жовтня 2013 року ОСОБА_4 позичив у ОСОБА_3 100 000,00 доларів США, які зобов'язався повернути на першу вимогу, але не раніше 09 березня 2014 року, а 02 грудня 2013 року - 150 000,00 доларів США, які зобов'язався повернути на першу вимогу, але не раніше 01 березня 2014 року, на підтвердження чого надав відповідні розписки (а. с. 7, 8).

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Поняття договору позики визначено статтею 1046 ЦК України, згідно з якою за цим договором одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Аналогічна правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 та від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50цс16, яка відповідно до положень статті 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_3 посилався на те, що у визначений строк відповідач гроші за договорами позики не повернув.

Відмовляючи у задоволенні позову, суди попередніх інстанцій виходили з того, що відповідач виконав свої зобов'язання за вказаними вище розписками належним чином та шляхом, прийнятим позивачем, а саме шляхом укладання договорів дарування на ім'я позивача:

- 01 квітня 2014 року - автомобіля марки «Рендж Ровер», 2012 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 ( а. с. 156);

- 02 квітня 2014 року - земельної ділянки з дачним будинком, розташованої у садівничому товаристві «Мрія» в с. Єлизаветівка Петриківського району Дніпропетровської області (а. с. 59-60);

- 02 квітня 2014 року - двох земельних ділянок площею 0,15 га та 0,045 га, розташованих за адресою: АДРЕСА_1

При цьому суди мотивували свої висновки тим, що після досягнутої домовленості між сторонами, відповідач 27 травня 2015 року сплатив позивачу ще 40 000,00 доларів США готівкою, а позивач, враховуючи, що вартість майна значно перевищує суму боргу, 22 травня 2015 року уклав із ОСОБА_6 (тещею відповідача) договори купівлі-продажу будинку по АДРЕСА_1 та земельних ділянок площею 0,15 га та 0,045 га за цією ж адресою, а тому дійшли висновку, що сторони розрахувалися за борговими розписками.

Згідно з вимогами ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За приписами ч. 1 ст. 58, ч. 2 ст. 59, ч. ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування; обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування та кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, і доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Разом з цим, надаючи оцінку наданим сторонами доказів, суд має оцінювати кожний доказ окремо, а потім надавати оцінку сукупності доказів і їх співвідношенню. При цьому суд має з'ясовувати як належність та допустимість доказів формою та їх відношенням до правовідносин між сторонами, так і за їх змістом.

Колегія суддів суду касаційної інстанції вважає, що суди попередніх інстанцій вказаного вище не врахували та звернули уваги на те, що матеріали справи не місять доказів на підтвердження того, що вказане вище майно було подаровано ОСОБА_4 позивачу у рахунок погашення його заборгованості за борговими розписками від 08 жовтня та від 02 грудня 2013 року, що також заперечується і позивачем.

Таким чином, на порушення вимог ст. ст. 10, 11 ЦПК України судами попередніх інстанцій належним чином не перевірено доводи позивача та не враховано зазначені ним в обґрунтування позовних вимог обставини і не надано належної правової оцінки поданим доказам; не враховано, що письмові договори позики від 08 жовтня та від 02 грудня 2013 року, надані позивачем на підтвердження зобов'язань відповідача, є належним та допустимим доказом виникнення боргового зобов'язання; ці договори позики сторони уклали відповідно до вимог ст. 1047 ЦК України; наявність у позивача оригіналів договорів позики згідно з положенням ч. 3 ст. 545 цього Кодексу свідчить про неповернення боргу відповідачем, у зв'язку із чим суди дійшли передчасного висновку про відмову у задоволенні позову.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами не встановлені, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Зважаючи на вищевикладене та керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 22 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 березня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська

Судді: О.В. Закропивний

В.М. Коротун

Л.М. Мазур

Т.О. Писана