Ухвала

іменем україни

06 липня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 23 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 19 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду із зазначеним вище позовом, у якому просило стягнути солідарно із ОСОБА_3 та ОСОБА_4 заборгованість за кредитним договором від 20 липня 2006 року в розмірі 67 305,29 доларів США, що еквівалентно 1 422 160 грн 78 коп.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що 20 липня 2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір, відповідно до якого остання отримала кредит в сумі 25 423 доларів США з терміном повернення до 19 липня 2021 року та сплатою річних відсотків за користування кредитом.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 20 липня 2006 року укладено договір поруки між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4

У зв'язку з неналежним виконанням позичальником кредитних зобов'язань станом на травень 2015 року утворилася заборгованість у розмірі 67 305,29 доларів США, що еквівалентно 1 422 160 грн 78 коп., яка складається із заборгованості за кредитом - 21 067,87 доларів США, що еквівалентно 445 164 грн 09 коп., заборгованості за відсотками за користування кредитом - 19 735,36 доларів США, що еквівалентно 417 008 грн 16 коп., заборгованості з комісії - 3 326,40 доларів США, що еквівалентно 70 286 грн 83 коп., пені за несвоєчасне виконання зобов'язань -23 175,66 доларів США, що еквівалентно 489 701 грн 70 коп.

Ураховуючи наведені вище обставини, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило позов задовольнити.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 23 вересня 2015 року, залишеним без зміни ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 19 лютого 2016 року, позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 20 липня 2006 року у розмірі 53 599,24 доларів США, що становить 1 132 551 грн 94 коп., яка складається із заборгованості за кредитом - 21 067,87 доларів США, що еквівалентно 445 164 грн 09 коп., заборгованості за відсотками за користування кредитом - 19735,36 доларів США, що еквівалентно 417 008 грн 16 коп., заборгованості з комісії - 3 326,40 доларів США, що еквівалентно 70 286 грн 83 коп., пені за несвоєчасне виконання зобов'язань - 9 469,63 доларів США, що еквівалентно 200 093 грн 28 коп. У задоволенні решти вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить змінити оскаржувані судові рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості з поручителя, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права.

Отже, в іншій частині судові рішення не оскаржуються, тому в силу ст. 335 ЦПК України в касаційному порядку не переглядаються.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Судове рішення апеляційного суду не повністю відповідає зазначеним вимогам закону.

Судом установлено, що 20 липня 2006 року між закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» (далі - ЗАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір, згідно з яким позичальник отримала кредит в сумі 25 423 доларів США з терміном повернення до 19 липня 2021 року та сплатою відсотків за його користування.

20 липня 2006 між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 укладено договір поруки, згідно із яким поручитель поручився перед кредитором за виконання ОСОБА_3 зобов'язань за кредитним договором від 20 липня 2006 року.

У зв'язку з неналежним виконанням позичальником кредитних зобов'язань станом на травень 2015 року утворилася заборгованість у розмірі 67 305,29 доларів США, що еквівалентно 1 422 160 грн 78 коп., яка складається із заборгованості за кредитом - 21 067,87 доларів США, що еквівалентно 445 164 грн 09 коп., заборгованості за відсотками за користування кредитом - 19 735,36 доларів США, що еквівалентно 417 008 грн 16 коп.; заборгованості з комісії - 3 326,40 доларів США, що еквівалентно 70 286 грн 83 коп., пені за несвоєчасне виконання зобов'язань -23 175,66 доларів США, що еквівалентно 489 701 грн 70 коп.

Відмовляючи ПАТ КБ «ПриватБанк» у задоволенні позовних вимог до поручителя, суд першої інстанції виходив із того, що кредитор, користуючись своїм правом, змінив строки виконання основного зобов'язання, однак у визначений строк не пред'явив вимоги до поручителя, тому відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України та умов договору поруки від 20 липня 2006 року порука є припиненою, а відповідно, підстави для стягнення з поручителя ОСОБА_4 заборгованості за кредитним договором відсутні.

Суд апеляційної інстанції погодився з рішенням суду першої інстанції, залишив його без змін і зазначив, що висновки суду відповідають встановленим обставинам справи.

Проте з висновком апеляційного суду повністю погодитися не можна.

Згідно із ч. 1 ст. 553, ч. 1 ст. 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк може бути визначено актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду.

На підставі ч. 1 ст. 252, ч. 1 ст. 253 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями, годинами. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

З матеріалів справи вбачається, що договором поруки встановлено, що порука за договором припиняється після закінчення трьох років із дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором (п. 12 договору поруки).

Отже, договором поруки встановлено строк її припинення - після закінчення трьох років, починаючи від останнього дня, передбаченого для виконання зобов'язань за договором кредиту.

Відповідно до умов кредитного договору від 20 липня 2006 року строк виконання зобов'язання з повернення кредитних коштів - 19 липня 2021 року.

Таким чином, днем настання строку виконання основного зобов'язання, з якого починається відлік трирічного строку для пред'явлення кредитором вимоги до поручителя, буде 19 липня 2021 року, а припинення поруки відповідно до вимог ч. 4 ст. 559 ЦК України - 19 липня 2024 року.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 13 лютого 2013 року у справі № 6-3цс13, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів.

Крім того, у п. 9 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» судам роз'яснено, що задоволення позову кредитора про звернення стягнення на предмет іпотеки/застави не є перешкодою для пред'явлення позову про стягнення заборгованості з поручителя за тим самим договором кредиту у разі, якщо на час розгляду справи заборгованість за кредитом не погашена. Задоволення позову кредитора про стягнення заборгованості з поручителя не є перешкодою для пред'явлення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки/застави з метою погашення заборгованості за тим самим договором кредиту у разі, якщо на час розгляду спору заборгованість за кредитом не погашена.

З матеріалів справи вбачається, що ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором у липні 2015 року, тобто в межах встановленого строку.

Проте суд на порушення вимог ст. ст. 212-214 ЦПК України на викладене уваги не звернув, не встановив фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, дійсних прав і обов'язків, які випливають з договору поруки, та дійшов передчасного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог про солідарне стягнення з ОСОБА_4 заборгованості за кредитним договором.

Враховуючи допущені судом апеляційної інстанції порушення норм матеріального та процесуального права, ухвалене ним рішення в частині вирішення позовних вимог про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором з ОСОБА_4 не може вважатися законним і обґрунтованим, у зв'язку із чим відповідно до ст. 338 ЦПК України таке рішення підлягає скасуванню з направленням справи в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 19 лютого 2016 року в частині позовних вимог до ОСОБА_4 скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

В.А. Черненко

С.П. Штелик