Ухвала

іменем україни

15 червня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

ХоптиС.Ф., Гулька Б.І., Журавель В.І.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання договорів дарування недійсними за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 21 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 9 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2015 року ОСОБА_4 звернулась до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що їй на праві власності в порядку спадкування за заповітом належить 1/2 частини квартири АДРЕСА_1, інша 1/2 частини вказаної квартири у порядку спадкування за заповітом належала її сестрі - ОСОБА_5 У жовтні 2014 року вона дізналася, що ОСОБА_5 вчинила правочин відчуження своєї частки квартири без її згоди, а саме: подарувала 1/2 частини квартири ОСОБА_6 13 жовтня 2015 року ОСОБА_6 оформила договір дарування вказаної частки квартири з ОСОБА_7, яка вселилась у квартиру, змінила замки, чим позбавила її володіння та користування належним їй на праві власності майном.

З урахуванням зазначеного, позивачка просила визнати недійсними договір дарування, укладений 2 вересня 2014 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6, і договір дарування від 13 жовтня 2015 року, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_7

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 21 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 9 лютого 2016 року, у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить зазначені судові рішення скасувати, посилаючись на порушення судами норм матеріального і процесуального права, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції в межах касаційної скарги перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду, чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, на підставі доказів, поданих сторонами, які належним чином оцінені (ст. 212 ЦПК України), дійшов правильного висновку про те, що відчуження відповідачкою ОСОБА_5 своєї частки спірної квартири відбулось шляхом її дарування, а не продажу, а тому положення ст. 362 ЦК України не поширюється на вказані правовідносини. Також суд дійшов правильного висновку про те, що позивачка не довела, що договір дарування був вчинений для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Доводи касаційної скарги в основному стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноваження суду касаційної інстанції.

Оскільки з матеріалів справи та змісту касаційної скарги не вбачається неправильне застосування судами норм матеріального чи порушення норм процесуального права, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 21 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 09 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: С.Ф. Хопта

Б.І.Гулько

В.І.Журавель