Провадження № 22-ц/780/3262/16 Доповідач у 2 інстанції Сушко Л. П.
Категорія 42 07.07.2016
РІШЕННЯ

Іменем України

07 липня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

Головуючого судді: Сушко Л.П.,

суддів: Лащенка В.Д., Кашперської Т.Ц.

при секретарі: Якимчук Ю.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 06 квітня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, про усунення перешкод в користуванні приміщеннями житлового будинку шляхом виселення та вселення,-

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2015 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з вищезазначеним позовом обґрунтовуючи його тим, що на підставі договору дарування частини житлового будинку від 29.10.2013 року він є власником 17/100 частки житлового будинку АДРЕСА_1, яка виділена у квартиру № 1. За життя колишнього власника ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2, в квартирі АДРЕСА_1, поселився та проживає без реєстрації відповідач ОСОБА_3, який добровільно відмовляється звільнити будинок та перешкоджає позивачеві вселитися та користуватися своєю власністю. У зв'язку з цим та з урахуванням уточнення позовних вимог просив суд зобов'язати відповідача не чинити йому перешкоди в користуванні квартирою АДРЕСА_1, усунути перешкоди в користуванні правом власності квартирою в житловому будинку шляхом виселення відповідача без надання йому іншого жилого приміщення та вселити позивача в зазначене житло.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 06 квітня 2016 року позов задоволено частково, зобов'язано ОСОБА_3 не чинити перешкоди ОСОБА_2 в користуванні квартирою АДРЕСА_1, вселено ОСОБА_2 в квартиру АДРЕСА_1, в іншій частині позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_2 просить скасувати рішення в частині усунення перешкод в користуванні правом власності квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_3 без надання іншого житла та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на його необґрунтованість, незаконність, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Вважає, що договір найму на який посилається суд в своєму рішенні укладений в порушення вимог ст. 358 ЦК України, оскільки відсутня згода всіх співвласників, а тому є нікчемним, співвласник ОСОБА_4 уклавши договір найму з відповідачем вийшов за межі права власника, визначеними ЦК України, оскільки він є власником квартири 3 та не має відношення до 1 квартири, крім того договір не був нотаріально посвідчений.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги в частині зобов'язання відповідача ОСОБА_3 не чинити позивачу перешкоди в користуванні вказаним житловим приміщенням, а також вимоги щодо вселення ОСОБА_2 в спірне житлове приміщення, суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що позивач є власником 17/100 частки житлового будинку АДРЕСА_1, має складнощі у здійсненні своїх прав власника у зв'язку з проживання у спірній квартирі № 1 відповідача ОСОБА_3, а тому позовні вимоги є законними та обґрунтованими.

Такі висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відмовляючи в задоволені позовних вимог ОСОБА_2 про усунення перешкод в користування вказаним житловим приміщенням шляхом виселення відповідача ОСОБА_3 з спірної квартири №1 без надання йому іншого жилого приміщення, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_3 проживає у спірному будинку на підставі договору найму, укладеного із співвласником житлового будинку ОСОБА_4, ще до набуття позивачем прав на вищевказану частину житлового будинку, крім того свіласникам не виділялись в натурі приміщення відповідно до розміру їх часток.

Такі висновки суду не відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Згідно ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Встановлено, що 29 квітня 1987 року співвласники житлового будинку АДРЕСА_1, після перейменування вулиць та зміни нумерації будинків це житловий будинок АДРЕСА_1, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 та ОСОБА_5 уклали між собою договір користування вищевказаним житловим будинком, який було посвідчено нотаріально. Оригінал даного договору міститься в матеріалах архівної інвентаризаційної справи КП КОР «Південне бюро технічної інвентаризації», копію долучено до матеріалів цивільної справи ( а.с. 155).

З технічного паспорта на житловий будинок встановлено, що відповідно до встановленого у 1987 році порядку користування житловий будинок АДРЕСА_1 фактично поділений на квартири, позивачу ОСОБА_2 належить квартира № 1, ОСОБА_6 - квартири № 2,4 , ОСОБА_4 - квартира № 3, ОСОБА_5 - квартира № 5( а.с.10-14).

Встановлено, що КП БМР ЖЕК-1 та Білоцерківський РВ УДМС у Київській області також обліковує мешканців вказаного житлового будинку по квартирах (а.с. 9, 86,87).

Встановлено, що житловий будинок АДРЕСА_1 належить на праві спільної часткової власності позивачу ОСОБА_2 - 17/100 частки та третім особам: ОСОБА_4 3/10 частки, ОСОБА_5 17/100 частки, ОСОБА_6 73/200 частки. Загальна площа житлового будинку - 306,60 кв.м, житлова - 176,40 кв.м, господарські будівлі та споруди - погріб, гараж, сарай, огорожа, вимощення, хвіртка (а.с.50-52).

Позивач набув право власності на 17/100 частки житлового будинку АДРЕСА_1 загальною площею 44.5 кв.м з відповідною частиною господарських будівель та споруд на підставі договору дарування частини житлового будинку, укладеного з ОСОБА_7 29.10.2013 р. (а.с.6-8).

На даний час у квартирі № 1 зареєстрований позивач ОСОБА_2, відповідач ОСОБА_3 09.02.2016 р. знятий з реєстрації місця проживання за адресою АДРЕСА_1 на підставі п.8 ст.3.1 розділу 111 наказу МВС України від 22.11.2012 р. № 1077. У Білоцерківському міськрайонному суді зареєстровано адміністративний позов ОСОБА_3 на неправомірні дії Білоцерківського РВ УДМС у Київській області щодо безпідставного зняття з реєстрації/ справа 2-а/357/139/16 357/3946/16-а.

Встановлено, що 20 квітня 2013 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було укладено договір найму частини житлового будинку АДРЕСА_1 загальною площею 44,50 кв.м, що позначена на плані цифрами 1-1, 1-2, 1-3, 1-4, 1-5, строком на десять років до 20.04.2023 р. (а.с. 104-109).

Встановлено, що на час укладання договору найму власником квартири № 1 був батько позивача ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2. Відповідач ОСОБА_3 поселився в дану квартиру за життя попереднього власника ОСОБА_7 з його згоди.

Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ч.1 ст.356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до ст.358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов'язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно.

Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ст.814 ЦК України у разі зміни власника житла, переданого у найм, до нового власника переходять права та обов'язки наймодавця.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позовні вимоги в частині зобов'язання відповідача ОСОБА_3 не чинити позивачу перешкоди в користуванні вказаним житловим приміщенням, а також вимоги щодо вселення ОСОБА_2 в зазначену квартиру, заявлено правомірно, ґрунтуються на чинному законодавстві, доведені матеріалами справи і підлягають задоволенню, оскільки позивач є власником 17/100 частки житлового будинку АДРЕСА_1, яка виділена у квартиру № 1 та має складнощі у здійсненні своїх прав власника, пов'язані з проживання у вказаній квартирі відповідача ОСОБА_3.

Разом з цим суд першої інстанції дійшов помилкових висновків щодо обставин справи в частині правомірності проживання відповідача в квартирі №1 на підставі договору найму та відсутності укладеного договору користування спірним житловим будинком.

Так з матеріалів справи вбачається, що 29 квітня 1987 року співвласники спірного будинку в письмовій формі, нотаріально засвідчили договір користування будинком, виділивши кожному з співвласників приміщення - квартири в натурі та надавши кожній окремій квартирі номер. У відповідності до вимог ст. 358 ЦК України зазначений договір користування є обов'язковим і для позивача та третіх осіб, яка придбали згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно. Отже посилання суду першої інстанції на відсутність договору користування будинком є безпідставними.

Крім того з матеріалів справи вбачається, що у відповідача відсутній договір найму квартири №1 укладений з колишнім власником зазначеної квартири ОСОБА_7 та власником квартири №1 ОСОБА_2. Отже правові підстав для проживання у спірній квартирі №1 у відповідача відсутні, а тому позовні вимоги в частині виселення без надання іншого житлового приміщення є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню на підставі ст. 116 ЖК України.

Посилання відповідача на договір найму квартири №1 укладений між ним та ОСОБА_4, не ґрунтуються на вимогах закону, оскільки ОСОБА_4 відповідно до свідоцтва про право власності, договору користування спірним житловим будинком та технічного паспорту на будинок є власником та користувачем квартири №3, а тому до квартири №1 не має жодного відношення.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку в частині відмови у задоволенні позовних вимог.

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу, висновки суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо усунення перешкод в користування власністю шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення, не відповідають обставинам справи, рішення суду першої інстанції ухвалено в цій частині з порушенням норм матеріального і процесуального права і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог відповідно до ст. 309 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 307, 309, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 06 квітня 2016 року в частині виселення скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Усунути перешкоди в користуванні правом власності квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_12 без надання іншого житла.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: