У Х В А Л А

іменем україни

13 липня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В.,

Колодійчука В.М., Фаловської І.М.

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа - публічне акціонерне товариство «Сумське машинобудівне науково-виробниче об'єднання ім. М.В. Фрунзе», про визнання права власності на частину квартири за касаційною скаргою ОСОБА_4, ОСОБА_5 на рішення апеляційного суду Сумської області від 09 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що він перебував із ОСОБА_4 у зареєстрованому шлюбі, від якого мають дочку - ОСОБА_5 19 січня 1998 року публічним акціонерним товариством «Сумське машинобудівне науково-виробниче об'єднання ім. М.В. Фрунзе» (далі - ПАТ «Сумське МНВО ім. М.В. Фрунзе») їм було видано свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1. 17 грудня 2003 року між ними була укладена угода про визначення ідеальних часток у спільній сумісній власності на квартиру. Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 06 квітня 2004 року, що набрало законної сили, встановлено порядок користування зазначеною квартирою. Після розірвання їхнього шлюбу відповідачі переїхали проживати в інше місце, а він залишився проживати у вказаній квартирі.

Посилаючись на те, що його примірник правовстановлюючих документів на частину квартири втрачено, позивач просив визнати за ним право власності на 1/3 частину цієї квартири.

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 19 серпня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Сумської області від 09 грудня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано. Позов ОСОБА_3 задоволено. Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1, яка складається із двох житлових кімнат жилою площею 25,6 кв. м, загальною площею 47,6 кв. м, яке зареєстровано за ним в Єдиному державному реєстрі прав на нерухоме майно під № 3270218, 18 березня 2004 року на підставі свідоцтва про права власності на житло від 19 січня 1998 року, виданого АТ «Сумське машинобудівне науково-виробниче об'єднання ім. М.В. Фрунзе», та засвідченої 17 грудня 2003 року приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу АнуфрієвимО.В. угоди про визначення ідеальних часток, належних власникам у спільній власності на квартиру.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, ОСОБА_5 просять скасувати рішення апеляційного суду, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, й залишити рішення суду першої інстанції в силі.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_3 звернувся до неналежних відповідачів, оскільки вони не оспорювали його права власності на частину квартири, яка є їхньою спільною частковою власністю.

Скасовуючи рішення районного суду та задовольняючи позов, апеляційний суд виходив із того, що відповідачі чинять позивачеві перешкоди в отриманні дублікату правовстановлюючого документу на право власності на квартиру, а реалізувати свої права власності в інший спосіб він не може.

Проте з таким висновком апеляційного суду погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають дочку - ОСОБА_5

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ПАТ «Сумське МНВО ім. М.В. Фрунзе» видало їм свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1.

17 грудня 2003 року між ними була укладена угода про визначення ідеальних часток у спільній сумісній власності на квартиру по 1/3 частині кожному. Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 06 квітня 2004 року встановлено порядок користування зазначеною квартирою.

Після розірвання шлюбу ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відповідачі змінили місце проживання, а він залишився проживати у вказаній квартирі.

Пред'являючи позов, ОСОБА_3 посилався на те, що його примірник правовстановлюючих документів на частину квартири втрачено, а відповідачі відмовляються сприяти йому у відновленні таких документів.

Згідно зі. ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до п. 48 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 року № 868, для проведення державної реєстрації права власності на нерухоме майно, реєстрація якого проведена до 01 січня 2013 року відповідно до законодавства, що діяло на момент його виникнення, у зв'язку із втратою, пошкодженням чи зіпсуванням свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого органом місцевого самоврядування або місцевою держадміністрацією, державного акта на право приватної власності на землю, державного акта на право власності на землю, державного акта на право власності на земельну ділянку заявник подає органові державної реєстрації прав: завірену в установленому порядку органом, що видавав документ, копію примірника втраченого, пошкодженого чи зіпсованого документа; оголошення про втрату документа у регіональних друкованих засобах масової інформації за місцем розташування нерухомого майна, в якому повинні бути зазначені назва документа, його номер і дата видачі, на чиє ім'я виданий, яким органом (крім випадків пошкодження чи зіпсування документа).

Діючим законодавством передбачено видачу дубліката свідоцтва про право власності лише у разі крадіжки, втрати, чи пошкодження оригіналу свідоцтва про право власності з обов'язковим дотриманням встановленої процедури, яка передує видачі, та визнанням у зв'язку з цим недійсним втраченого свідоцтва.

Указаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 20 червня 2012 року № 6-62цс12 і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів України.

Наведеного апеляційний суд не врахував та у порушення ст. ст. 212-214, 303, 316 ЦПК України не перевірив, чи давав ОСОБА_3 оголошення у засобах масової інформації за місцем розташування майна про втрату правовстановлюючого документа на частину квартири, тобто чи дотримана позивачем процедура, яка передує видачі дубліката свідоцтва про право власності на майно, та визнанням у зв'язку з цим недійсним втраченого свідоцтва.

Крім того, суд апеляційної інстанції належним чином не обгрунтував свого висновку про те, що відповідачі чинять ОСОБА_3 перешкоди в отриманні ним дубліката правовстановлюючого документа, оскільки не навів доказів того, що він звертався до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 із проханням подати заяви реєстратору для отримання ним такого дубліката, тобто висновок суду про порушення відповідачами прав позивача обґрунтовані на припущеннях, що заборонено ч. 4 ст. 60 ЦПК України.

Отже, суд апеляційної інстанції у порушення ст. ст. 212-214, 303, 316 ЦПК України не встановив фактичних обставин, від яких залежить правильне вирішення справи, та норми права, які регулюють ці правовідносини, не перевірив доводів та наданих сторонами доказів, належним чином не перевірив правильності й справедливості рішення суду першої інстанції.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом апеляційної інстанції не встановлені, рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий апеляційний розгляд.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4, ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Сумської області від 09 грудня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

О.В. Кафідова

В.М. Колодійчук

І.М. Фаловська