У Х В А Л А

іменем україни

13 квітня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Колодійчука В.М.,

УмновоїО.В., Фаловської І.М.

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи: відділ Держземагенства у Зміївському районі Харківської області, Зміївська міська рада Харківської області, про встановлення меж земельної ділянки в натурі та поновлення прав за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Зміївського районного суду Харківської області від 27 серпня 2015 року та рішення апеляційного суду Харківської області від 18 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2013 року ОСОБА_4 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_3 та просила визнати договір оренди земельної ділянки від 02 серпня 2012 року недійсним. Ухвалою Зміївського районного суду Харківської області від 10 червня 2014 року за заявою ОСОБА_4 її позовну заяву залишено без розгляду.

У травні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до суду із зустрічним позовом, посилаючись на те, що їй належить одноповерхова нежитлова будівля по АДРЕСА_1 та перебуває у користуванні земельна ділянка для її обслуговування. Проте ОСОБА_5 самовільно захопила частину наданої їй в оренду земельної ділянки, позбавила доступу до зовнішньої стіни нежитлової будівлі та перешкоджає їй здійснювати ремонт і обслуговування будівлі.

Враховуючи викладене, позивачка просила: встановити межі переданої їй у користування земельної ділянки та довгострокові межові знаки на відстані не менше 1 м від стіни одноповерхової будівлі по АДРЕСА_1; зобов'язати відповідача повернути самовільно зайняту земельну ділянку загальною площею 8 кв. м з боку земельної ділянки АДРЕСА_2; зобов'язати відповідача привести зазначену земельну ділянку в придатний для використання стан шляхом знесення шиферного паркану з боку північно-східної сторони (земельна ділянка АДРЕСА_2) довжиною 4,93 м та з боку АДРЕСА_1 довжиною 1 м.

Рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 27 серпня 2015 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Зобов'язано ОСОБА_4 встановити межі належної їй земельної ділянки по АДРЕСА_2 згідно державного акта на право власності на землю від 14 листопада 2001 року. Зобов'язано ОСОБА_4 повернути ОСОБА_3 самовільно зайняту земельну ділянку, загальною площею 8 кв. м, розташовану за вказаною адресою по АДРЕСА_1 відповідно до схеми в додатку № 3 висновку судової земельно-технічної експертизи № 7827 від 26 січня 2015 року на лінії межування із земельною ділянкою АДРЕСА_2, позначену літерами «г»-«в»-«ж»-«б»-«е» відміченою сірим кольором. Зобов'язано ОСОБА_4 знести шиферний паркан з боку північно-східної сторони (земельна ділянка АДРЕСА_2) довжиною 4,93 м та з боку АДРЕСА_1 довжиною 1 м відповідно до схеми в додатку № 3 висновку судової земельно-технічної експертизи № 7827 від 26 січня 2015 року на лінії межування, позначену літерами «г»-«в»-«ж»-«б»-«е» відміченою синім кольором. В іншій частині позову відмовлено. Розподілено судові витрати.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 18 листопада 2015 року рішення районного суду в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_3 про поновлення прав скасовано. Зобов'язано ОСОБА_4 встановити довгострокові межові знаки на відстані не менше 1 м від стіни одноповерхової будівлі ОСОБА_3, розташованої по АДРЕСА_1. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати судові рішення, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, й направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що земельна ділянка ОСОБА_4 не відповідає площі та параметрам, визначеним в державному акті на право власності на землю від 14 листопада 2001 року. При цьому суди виходили з того, що вимога про встановлення земельних меж є належним способом судового захисту.

Проте повністю з таким висновком судів погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судами встановлено, що ОСОБА_4 на праві власності належить земельна ділянка, розташована по АДРЕСА_2.

ОСОБА_3 належить одноповерхова нежитлова будівля по АДРЕСА_1, а також у її користуванні перебуває земельна ділянка для обслуговування зазначеної будівлі.

Пред'являючи позов, ОСОБА_3 посилалась на те, що ОСОБА_5 самовільно захопила частину наданої їй в оренду земельної ділянки, позбавила доступу до зовнішньої стіни нежитлової будівлі та перешкоджає їй здійснювати ремонт і обслуговування будівлі.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з чч. 2, 3, 5 ст. 158 ЗК України виключно судом вирішуються: земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. Органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах. У разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів спір вирішується судом.

Статтею 106 ЗК України передбачено, що власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними. Порядок відновлення меж визначаються центральним органом виконавчої влади з питань земельних ресурсів.

На виконання вказаної статті наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18 травня 2010 року № 376, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 16 червня 2010 року за N 391/17686, затверджено Інструкцію про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, якою визначено механізм відновлення меж земельних ділянок на місцевості, який здійснюють: виконавець - юридична або фізична особа, яка отримала ліцензії на проведення робіт із землеустрою та топографо-геодезичних робіт; замовник - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, власник (користувач) земельної ділянки, який замовляє роботи із встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

На наведені положення земельного законодавства суди уваги не звернули та не з'ясували, чи належить з урахуванням положень ст. 158 ЗК України спір про встановлення чи відновлення меж земельних ділянок до юрисдикції суду, не перевірили посилань ОСОБА_4 на те, що вона вже встановлювала довгострокові межові знаки перед отриманням державного акта на право власності на землю.

Відповідно до п. 1 ч. 6 ст. 130 ЦПК України, якщо спір не врегульовано у порядку, визначеному частиною третьою цієї статті, суд уточнює позовні вимоги або заперечення проти позову.

Суд першої інстанції у порушення наведених норм процесуального права не уточнив у ОСОБА_3 позовних вимог, не з'ясував того, чи не зводяться її вимоги до усунення перешкоди у користуванні земельною ділянкою.

Крім того, суди дійшли передчасного висновку про те, що ОСОБА_5 самовільно захопила частину наданої ОСОБА_3 в оренду земельної ділянки, оскільки у порушення ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України належним чином не перевірили тверджень відповідачки про те, що відповідно до плану земельної ділянки під будівництво павільйону (який в подальшому перебудовано під магазин), який складено у 1978 році, площа земельної ділянки, виділеної під його будівництво складала 340 кв. м, а відстань від павільйону до межі земельної ділянки, яка в подальшому була передана у власність відповідачки, повинна становити 4 м.

Суди першої та апеляційної інстанцій не перевірили посилань відповідачки на те, що на теперішній час стіна магазину розміщена на межі земельних ділянок та частково на її земельній ділянці, право власності на яку вона отримувала у 2001 році.

Також суди не дали оцінки договору дарування нежитлової будівлі, укладеному 26 серпня 2003 року між КП «Зміївське БТІ» та ОСОБА_3, та договору оренди земельної ділянки, укладеному 02 серпня 2012 року між Зміївською міською радою Харківської області та ОСОБА_3, в яких вказано різну площу нежитлової будівлі, тобто вбачається протиріччя у розмірі забудованої земельної ділянки, яка надана у користування позивачці (т. 1 а.с. 8-11).

Крім того, суди не перевірили посилань ОСОБА_4 на те, що позивачка 27 серпня 2012 року прийняла земельну ділянку в оренду без перешкод та у розмірі, визначеному договором оренди землі, а суди не навели будь-яких належних та допустимих доказів самовільного зайняття відповідачкою земельної ділянки, що передана в оренду ОСОБА_3

Отже, частково задовольняючи позов, суди у порушення вимог ст. ст. 212-214, 303, 316 ЦПК України доводів сторін по суті позовних вимог не перевірили; фактичні обставини справи, від яких залежить правильне вирішення спору, належним чином не встановили; не визначились які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами не встановлені, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Зміївського районного суду Харківської області від 27 серпня 2015 року та рішення апеляційного суду Харківської області від 18 листопада 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

В.М. Колодійчук

О.В. Умнова

І.М. Фаловська