Провадження № 22-ц/783/3073/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 С. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 червня 2016 року м.Львів

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Бойко С.М.,

суддів: Берези В.І., Штефаніци Ю.Г.,

секретаря Брикайло М.В.,

з участю: представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_4 ОСОБА_3 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 16 березня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про стягнення коштів за договором позики,-

встановила:

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 16.03.2016 року позов ОСОБА_5 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_5 суму боргу в розмірі 70000 доларів США, що в еквіваленті до національної валюти за курсом НБУ станом на момент прийняття рішення становить 1881600 грн., та судовий збір у розмірі 3654 грн.

Рішення суду оскаржила представник відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_3, просить його скасувати з підстав неповного зясування обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідності висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_5 відмовити.

Свої доводи апелянт обґрунтовує тим, що, задовольняючи позов, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про встановлення факту укладення між сторонами договору позики, оскільки суд не дав належної оцінки розписці, яку подав позивач на підтвердження своїх вимог. Апелянт вважає, що боргова розписка не відповідає вимогам, установленим для правочинів, оскільки її текст надрукований, а сама розписка підписана лише однією стороною, а тому є сфальсифікованою позивачем, оскільки позивач в такий спосіб має намір заволодіти майном відповідача, знаючи, що вона перебуває за межами України. В обґрунтування своєї позиції зазначає, що, перебуваючи за кордоном, ОСОБА_4 31.01.2008 року направила позивачу чисті аркуші паперу зі своїм підписом, оскільки просила в нього завершити процес закриття фірми ТОВ «Хай-тек-Захід», і ці аркуші, на її думку, були використані позивачем для підроблення розписки та договору оренди, який він надавав у розпорядження експертів для проведення у даній справі почеркознавчої експертизи. Крім того, вважає, що суд не повинен був враховувати висновок комісійної криміналістичної експертизи з дослідження підписів №4304 від 10.02.2016 року, проведеної експертами ЛНДІСЕ, оскільки експертиза проведена з порушенням Закону України «Про експертизу» та Інструкції про проведення та призначення судових експертиз та експертних досліджень, а саме: експерт не вимагав вільних, умовно-вільних та експериментальних зразків почерку особи, яка підлягала ідентифікації; джерелом отримання зразків підпису (почерку) у даному випадку слугували лише документи, які були представлені особисто позивачем, та на підставі яких була проведена експертиза; на експертне дослідження позивач представив оригінали документів, з яких два документи (договір оренди та довіреність від 10.01.2005 року) вказують на недопустимість доказів, оскільки договір оренди датований 2007 роком, в той час, як відповідач перебувала за межами України та фізично не могла за своїм волевиявленням підписувати такий договір, а довіреність, яка посвідчена нотаріально та датована 10.01.2005 року, свідчить про те, що і спірну боргову розписку сторони могли теж засвідчити нотаріально. Апелянт також звертає увагу на те, що суд повинен був встановити джерело отримання позивачем коштів, які він надавав у позику за розпискою, та справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторони відповідача в підтримання апеляційної скарги, заперечення протилежної сторони, пояснення експертів на підтримання висновку експертизи у даній справі, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги з наступних підстав.

Судом встановлено, що предметом спору є стягнення грошових коштів у сумі, еквівалентній 70000 доларів США, за договором позики, оформленим між сторонами у виді розписки, оригінал якої міститься в справі (а.с.103 т.1).

У відповідності до ч.1 ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною другою статті 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Cудом встановлено, що в тексті розписки позичальника ОСОБА_4 від 10.01.2005 року, яку позивач надав на підтвердження своїх вимог, зазначено, що цією розпискою позичальник ОСОБА_4 засвідчує факт позики в ОСОБА_5 грошових коштів в сумі 70000 доларів США, які він їй передав особисто і які вона зобовязалась повернути до 10.01.2012 року (а.с.103 т.1)

Вказана розписка підписана ОСОБА_4 10.01.2005 року, коли вона ще була на Україні, що не заперечується стороною відповідача, а належність підпису, вчиненого на розписці, відповідачу ОСОБА_4 підтверджується висновком комісійної криміналістичної експертизи з дослідження підписів №4304 від 10.02.2016 року, проведеної експертами Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз (а.с.60-61 т.2).

Враховуючи викладене й те, що такий договір позики у встановленому законом порядку не було визнано недійсним, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення вимог позивача про стягнення з відповідача суми позики на підставі цієї розписки.

Доводи апелянта про те, що форма розписки не відповідає загальним вимогам, установленим законом до форми правочину, є безпідставними, оскільки розписка оформлена у письмовій формі за підписом позичальника, що відповідає вимогам ч.2 ст.1047 ЦК України, і законом не передбачено обовязковості написання такої розписки позичальником власноручно.

Безпідставними є також доводи апелянта щодо незаконності висновку експертизи, проведеної у даній справі для встановлення належності підпису на розписці позичальнику ОСОБА_4, оскільки в розпорядження експертів за їхнім клопотанням було надано вільні зразки підпису ОСОБА_6 у вигляді письмових документів з підписом ОСОБА_4, оформлених у період, максимально наближений до часу складання розписки, які не викликали в експертів сумніву щодо їх достовірності і яких було достатньо для категоричного висновку експертів по суті поставлених їм на вирішення питань.

Договір оренди, на який посилається апелянт в апеляційній скарзі і оригінал якого був одним з обєктів дослідження експертами вільних зразків підпису ОСОБА_4О, не визнаний в судовому порядку недійсним, а тому підстав для висновку про його недопустимість, як про це вказує апелянт, у колегії суддів немає.

Крім того, в розпорядженні експертів були й оригінали інших письмових документів, справжність підпису ОСОБА_4 на яких посвідчена нотаріально, і які були оформлені нотаріально в м.Львові до виїзду ОСОБА_4 за межі України (2003-2005 роки), а також оригінали письмових документів, справжність підпису ОСОБА_4 на яких посвідчена Генеральним консульством України в м.Торонто (Канада) після виїзду ОСОБА_4 за межі України (2007 рік).

В судовому засіданні експерти пояснили, що проведення експертизи без дослідження експериментальних зразків підпису особи при достатній кількості вільних зразків цієї особи, не є порушенням вимог закону, які ставляться до проведення такого виду експертиз.

Враховуючи викладене й те, що на підтвердження своїх заперечень сторона відповідача не надала суду належних та допустимих доказів, а також не заявляла в апеляційному суді клопотання про проведення повторної почеркознавчої експертизи, зокрема, для дослідження експериментальних зразків підпису відповідача ОСОБА_4 та/чи інших письмових документів з вільними зразками її підпису, право на проведення якої їй було розяснено в судовому засіданні, тому підстав для інших висновків по суті спору, ніж тих, яких дійшов суд першої інстанції, дослідивши усі докази, які є в матеріалах справи та давши їм належну правову оцінку, у колегії суддів немає.

Таким чином, суд першої інстанції правильно вирішив спір, під час розгляду справи не допустив порушень норм матеріального та/або процесуального права, які б були підставою для зміни чи скасування оскаржуваного рішення, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а тому апеляційну скаргу необхідно відхилити, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 16 березня 2016 рокузалишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду.

Головуючий: Бойко С.М.

Судді: Береза В.І.

ОСОБА_7