Справа № 380/346/16-ц Головуючий у І інстанції Лісовенко П. І.
Провадження № 22-ц/780/4026/16 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 26 07.07.2016
РІШЕННЯ

Іменем України

07 липня 2016 року м.Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Даценко Л.М., Білоконь О.В.,

при секретарі Воробей В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Тетіївського районного суду Київської області від 24 травня 2016 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення боргу за кредитним договором, -

в с т а н о в и л а:

У березні 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувсядо суду із вказаним вище позовом,який мотивував тим, що 25 липня 2012 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» і відповідачем ОСОБА_3 було укладено додаткову угоду № 1 до договору про надання банківських послуг від 09 листопада 2006 року. Відповідно до вказаної додаткової угоди з метою створення сприятливих умов для виконання позичальником зобовязань за раніше укладеним договором сторонами була встановлена заборгованість у розмірі 25996,95 грн. зі сплатою процентів за користування грошовими коштами у розмірі 18 % річних на суму залишку заборогованості за кредитом, за умови зобовязання відповідача повернути кредит у відповідності до умов додаткової угоди

Договір про надання банківських послуг від 9 листопада 2006 року був укладений між сторонами шляхом отримання банком підписаної та заповненої відповідачем заяви, відповідно до якої відповідач погодився, що його заява разом із Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, складає договір про надання банківських послуг.

Вказував, що за умовами кредитного договору та додаткової угоди позичальник мав повертати кредит щомісячними платежами згідно графіку, однак не виконує цих обовязків, у звязку з чим після закінчення терміну повернення кредиту станом на 22 січня 2016 року має заборгованість в розмірі 73394,66 грн., з яких тіло кредиту 22205,69 грн., проценти 465,68 грн., пеня за несвоєчасне повернення кредиту 42910,24 грн., комісія 7813,05 грн. У зв'язку з чим просив стягнути з відповідача борг за кредитним договором в розмірі 73394,66 грн. та судові витрати.

Рішенням Тетіївського районного суду Київської області від 24 травня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням ПАТ КБ «ПриватБанк» подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення, яким його вимоги задоволити в повному обсязі, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Скаргу мотивує тим, що суд прийшов до хибних висновків про недоведеність розміру пені, поскільки при подачі позову до нього був доданий розрахунок боргу, в тому числі пені станом на 22 січня 2016 року. Якщо суд вважав, за необхідне застосувати річний строк позовної давності, то слід було відповідно зменшити пеню, яка в межах річного строку подачі позову до суду становить 12024,84 грн.

Учасники справи - ПАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_2 належним чином повідомлені про час розгляду справи, що стверджується рекомендованими повідомленнями про вручення судових повісток, до суду не зявилися, причин неявки не повідомили, їх неявка відповідно до ст.305 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Відповідач ОСОБА_2 в особі свого представника направив до суду письмові заперечення на апеляційну скаргу.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 3) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення відповідає не в повному обсязі.

Судом першої інстанції встановлено і підтверджується матеріалами справи, що 9 листопада 2006 року між ЗАТ КБ «Приват Банк» і відповідачем ОСОБА_2 було укладено договір про надання банківських послуг. Вказаний договір включав у себе заяву позичальника, Умови та Правила надання банківських послуг, а також Тарифи банку.

25 липня 2012 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем було укладено додаткову угоду № 1 до договору про надання банківських послуг від 09 листопада 2006 року, відповідно до якої сторони зменшили заборгованість за вказаним договором, встановивши її у розмірі 25996,95 грн. із строком повернення до 30 червня 2015 року та сплатою процентів за користування грошовими коштами у розмірі 18 % річних на суму залишку заборогованості за кредитом. Повернення кредиту передбачено шляхом здійснення позичальником ОСОБА_2 щомісячних платежів у розмірі 943,12 грн.

Також, судом встановлено, що на початку 2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом про дострокове стягнення з відповідача всієї суми заборгованості за кредитним договором, у звязку з неналежним виконанням відповідачем ОСОБА_2 своїх зобовязань. Рішенням Тетіївського районного суду Київської області від 30 квітня 2014 року, яке набрало законної сили, стягнуто із ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість станом на 29 січня 2014 року в розмірі 43598,11грн., з яких з яких тіло кредиту - 22205,69 грн., проценти 465,68 грн., пеня за несвоєчасне повернення кредиту 18374,45 грн. та штраф 2552 грн.

На даний час це рішення суду не виконано, зазначена заборгованість не погашена. Відповідачем сплачено лише два платежі 28 жовтня 2014 року 51,31 грн. та 23 лютого 2016 року 421,74 грн., які відображені у розрахунку пені (а.с.75-78).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Відмовляючи у задоволенні позову банку, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що судом вже вирішено спір за позовом банку щодо стягнення із відповідача на користь банку боргу за договором про надання банківських послуг від 09 листопада 2006 рокуі повторне стягнення такого боргу буде суперечити вимогам закону.

Відмовляючи у стягненні пені та штрафу за період після ухвалення судового рішення, суд виходив з того, що пеня і штраф є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування не грунтується на законі.

Крім того, суд керувався тим, що банк не надав обгрунтованого розрахунку пені за період після ухвалення судового рішення.

Проте, колегія суддів не може погодитися з такими висновками, оскільки вони не грунтуються на матеріалах справи та вимогах закону, зроблені з порушенням норм процесуального права.

Прийшовши до висновку, що позов задоволенню не підлягає, бо судом вже розглянуто позов банку до відповідача про стягнення боргу, суд не звернув уваги на приписи п.2 ч.1 ст.205 ЦПК України щодо наявності підстав для закриття провадження у справі за позовом про стягнення тіла кредиту, процентів та пені станом на 29 січня 2014 року у зв'язку із тим, що спір між цими ж сторонами про той же предмет і з тих же підстав вже вирішено судом і повторний розгляд таких вимог цивільне процесуальне законодавство не передбачає.

Зокрема, як вище вказувалося, рішенням Тетіївського районного суду Київської області від 30 квітня 2014 року стягнуто із ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість станом на 29 січня 2014 року в розмірі 43598,11грн., з яких з яких тіло кредиту - 22205,69 грн., проценти 465,68 грн., пеня за несвоєчасне повернення кредиту 18374,45 грн. та штраф 2552 грн.

Отже повторний розгляд судом таких же вимог банку про стягнення цих же сум, в тому числі тіла кредиту - 22205,69 грн., процентів 465,68 грн., пені за несвоєчасне повернення кредиту 18374,45 грн. між тими ж сторонами законом не передбачений, а тому провадження в цій частині підлягає закриттю згідно приписів п.2 ч.1 ст.205 ЦПК України.

Крім того, вирішуючи спір в частині вимог банку про стягнення із відповідача пені за період після 29 січня 2014 року, суд не врахував, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання, що у свою чергу свідчить про наявність передбачених законом підстав для стягнення пені. Такі висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1206цс15, де Верховний Суд України зробив правовий висновок про те, що виходячи із системного аналізу ст.ст.525,526,599,611 ЦК України, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору та не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобовязання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України. Зазначена правова позиція згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Посилання суду на те, що банк не надав обгрунтованого розрахунку пені за період після ухвалення судового рішення, що унеможливлює обрахування її розміру, спростовуються матеріалами справи, з яких вбачається, що при подачі позову відповідно до позовних вимог банк додав розрахунок боргу станом на 22 січня 2016 року, який в тому числі включає розрахунок пені станом на 22 січня 2016 року. Якщо суд прийшов до висновку про необхідність стягнення пені у межах строку позовної давності, то обрахування пені згідно цього розрахунку в межах позовної давності не являло складності.

Також, відмовляючи у стягненні 7813,05 грн., суд керувався тим, що дана сума є штрафом, не звернувши увагу, що як у позовній заяві, так і в розрахунку правова природа даної суми визначена банком як комісія за договором, а не штраф. Наведене у свою чергу свідчить про невідповідність висновків суду обставинам.

Зазначені вище порушення, які допустив суд першої інстанції, призвели до неправильного вирішення спору.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права. Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

З викладених вище підстав колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні тіла кредиту - 22205,69 грн., процентів 465,68 грн. та пені 18374,45 грн. за період до 29 січня 2014 року, які вже стягнуті (суми аналогічні)за рішенням Тетіївського районного суду Київської області від 30 квітня 2014 року підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі з огляду на те, що набрало законної сили рішення по спору між тими ж сторонами про той же предмет і з тих же підстав.

Рішення суду в частині відмови у стягненні пені та комісії за період після 29 січня 2014 року підлягає до скасування із ухваленням нового рішення про часткове задоволення вимог в цій частині з таких підстав. Як вище вказувалося наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору та не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання.

Згідно п.1.6.3 додаткової угоди № 1 до договору узв'язку за прострочення погашення платежів позичальник сплачує пеню в розмірі 0,15 % від суми залишку за кожен день прострочення (а.с.7).

З матеріалів справи вбачається, що в суді першої інстанції представник відповідача адвокат ОСОБА_4 відповідно до положень ч.3 ст.267 ЦК України просив застосувати строк позовної давності.

З огляду на те, що банк звернувся до суду з позовом 21 березня 2016 року, то колегія суддів вважає, що пеня підлягає стягненню в межах строку позовної давності за період із 21 березня 2015 року по 22 січня 2016 року (згідно заявлених банком вимог) в розмірі 10440,17 грн. відповідно до наданого банком розрахунку, який є обгрунтованим.

До апеляційної скарги банком додано розрахунок пені за період із 21 березня 2015 року по 21 березня 2016 року, однак колегія суддів стягує пеню за період із 21 березня 2015 року по 22 січня 2016 року, поскільки саме в межах цього переіоду банком заявлені вимоги, доповнень позовних вимог банк до суду не подавав.

Колегія суддів вважає, що вимоги щодо стягнення комісії в розмірі 7813,05 грн. задоволенню не підлягають, поскільки згідно п.1.5.3 додаткової угоди № 1 до договору з моменту її підписання всі комісії та винагороди за договором не нараховуються (а.с.7).

При цьому колегія суддів виходить з того, що банк скористався своїм правом на дострокове повернення кредитних коштів і рішенням Тетіївського районного суду Київської області від 30 квітня 2014 рокудостроково стягнуто із відповідача борг за кредитом, в тому числі стягнуто в повному обсязі тіло кредиту в розмірі 22205,69 грн.

Отже у зв'язку із достроковим стягненням кредитних коштів, банк припинив зобов'язання щодо надання кредитних ресурсів, а відтак обов'язок сплачувати комісійну винагороду у позичальника відсутній.

Посилання відповідача ОСОБА_2 в особі свого представника у письмових заперечення на апеляційну скаргу про те, що банк не надав обгрунтованого розрахунку пені, а доданий до апеляційної скарги банком розрахунок пені не повинен прийматися до уваги як такий, що не надавався до суду першої інстанції безпідставні. Як вище вказувалося при подачі позову банк додав до позову розрахунок боргу станом на 22 січня 2016 року, який в тому числі включає розрахунок пені станом на 22 січня 2016 року, який дає можливість провести розрахунок пені за відповідні періоди.

Відповідно до ст.88 ЦПК України суд покладає на відповідача судові витрати пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія судів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задоволити частково.

Рішення Тетіївського районного суду Київської області від 24 травня 2016 року в частині відмови у стягненні тіла кредиту в розмірі 22205,69 грн., процентів в розмірі 465,68 грн. та пені в розмірі 18374,45 грн. за період до 29 січня 2014 року за кредитним договором, укладеним 09 листопада 2006 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2, скасувати, провадження у справі закрити.

Рішення Тетіївського районного суду Київської області від 24 травня 2016 року в частині відмови у стягненні пені та комісії за період після 29 січня 2014 року скасувати і ухвалити в цій частині нове.

Позов задоволити частково. Стягнути із ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» пеню в розмірі 10440 гривень 17 коп. та судові витрати в розмірі 237 гривень.

В решті позову відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді: