Справа № 755/4045/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" липня 2016 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

Головуючого судді ЛАСТОВКИ Н.Д.

при секретарі Фузік Г.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія Вертикаль» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа Публічне акціонерне товариство «Банк Форум» про визнання недійсним договору купівлі-продажу, угоди про переведення прав, акту приймання-передачі,

в с т а н о в и в :

Товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія Вертикаль» звертаючись з позовом до суду, просить визнання недійсним договір купівлі-продажу майнових прав № 38/Е від 05.03.2013 року укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «ЕВЕРЕСТ ПЛЮС» та ОСОБА_2, угоди про переведення прав за договором № 38/Е купівлі-продажу майнових прав від 05.03.2013 року від 18.03.2015 року укладену між Товариством з обмеженою відповідальністю «ЕВЕРЕСТ ПЛЮС», ОСОБА_2 та ОСОБА_3, акту приймання-передачі квартири № 110 від 18.03.2015 року укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «ЕВЕРЕСТ ПЛЮС» та ОСОБА_3.

Позивач позовні вимоги мотивує тим, що між ТОВ «Компанія Вертикаль» та ТОВ «ЕВЕРЕСТ ПЛЮС» було укладено дого вір пайової участі у фінансуванні будівництва житлового будинку № 42/Е від 13.01.2006 року, відповідно до якого ТОВ «Компанія Вертикаль» надає ТОВ «Еверест плюс» грошові кошти в порядку своєї пайової участі в будівництві, а ТОВ «ЕВЕРЕСТ ПЛЮС» використовує надані ТОВ «Компанія Вертикаль» грошові кошти для будівництва житлових приміщень і передає ТОВ «Компанія Вертикаль» житлові приміщення. ТОВ «Компанія Вертикаль» у встановлені строки виконало свої обов'язки та провело фінансування, однак у встановлені строки зобов'язання ТОВ «ЕВЕРЕСТ ПЛЮС» виконані не були. Постановою Господарського суду м. Києва від 06.06.2011 р. ТОВ «Компанія Вертикаль» визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру. Під час виконання повноважень ліквідатора даного підприємства було встановлено, що до складу ліквідаційної маси підприємства підлягає квартира за адресою: АДРЕСА_1. Право власності на майно повинно було бути передано, відповідно до умов договору № 42/Е від 13.01.2006 року, укладеного між ТОВ «Компанія Вертикаль» та ТОВ «Еверест плюс». В подальшому майнові права на квартиру були передані в іпотеку ПУБЛІЧНОМУ АКЦІОНЕРНОМУ ТОВАРИСТВУ «БАНК ФОРУМ». В березні 2013 року на адресу позивача надійшло повідомлення від ТОВ «ЕВЕРЕСТ ПЛЮС» щодо завершення будівництва та отримання Сертифікату, що засвідчує відповідність закінченого об'єктом будівництва. В ході здійснення повноважень арбітражного керуючого, з метою продажу майнових прав на зазначену квартиру в межах провадження у справі про банкрутство позивач дізнався, що право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1, яка повинна належить ТОВ «Компанія «Вертикаль» та на яку накладено заборону на відчуження у зв'язку з укладанням договору іпотеки з ПАТ «БАНК ФОРУМ» шляхом маніпуляції з будівельною адресою та поштовою адресою, присвоєною після завершення будівництва було відчужено та право власності оформлено на ОСОБА_3. Як стало відомо пізніше, 05 березня 2013 року, після повідомлення позивача про завершення будівництва, було здійснено відчуження того самого об'єкту вже по суті завершеного будівництва на користь іншої особи, шляхом укладання договору купівлі-продажу майнових прав №38/Е від 05.03.2013 року з відповідачем ОСОБА_2, хоча не було зареєстровано право власності на об'єкт нерухомості, який був предметом договору купівлі-продажу майнових прав, а пізніше відчужено ОСОБА_3 на підставі угоди переведення прав за договором №38/Е від 05.03.2013 року, що грубо порушує законні права позивача та норми чинного законодавства.

Представник позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія Вертикаль» в судовому засіданні просив задовольнити позов в повному обсязі з підстав викладених у позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, оскільки себе вважає добросовісним набувачем спірного майна, а про договірні відносини між Товариством з обмеженою відповідальністю «Компанія Вертикаль» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ЕВЕРЕСТ ПЛЮС» йому взагалі не відомі.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з'явився, про час та м'ясце розгляду справи повідомлявся належними чином, причини неявки суд не повідомив.

Представник третьої особи Публічного акціонерного товариства «Банк Форум» » в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомлено.

Заслухавши пояснення представника позивача, відповідача ОСОБА_3, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд приходить до наступного.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 12.07.2016 року провадження по цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія Вертикаль» до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕВЕРЕСТ ПЛЮС», ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа Публічне акціонерне товариство «Банк Форум» про визнання недійсним договору купівлі-продажу, угоди про переведення прав, акту приймання-передачі в частині позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія Вертикаль» до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕВЕРЕСТ ПЛЮС» про визнання недійсним договору купівлі-продажу, угоди про переведення прав, акту приймання-передачі закрито.

Судом встановлено, що 13.01.2006 року між ТОВ «Компанія Вертикаль» та ТОВ «ЕВЕРЕСТ ПЛЮС» було укладено договір пайової участі у фінансуванні будівництва житлового будинку № 42/Е, відповідно до умов якого ТОВ «Компанія Вертикаль» надає ТОВ «Еверест плюс» грошові кошти в порядку своєї пайової участі в будівництві житлового будинку, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_3 у встановленому договором розмірі і порядку, а ТОВ «ЕВЕРЕСТ ПЛЮС» використовує надані ТОВ «Компанія Вертикаль» грошові кошти для будівництва житлових приміщень і передає ТОВ «Компанія Вертикаль» після завершення будівництва частину об'єкту будівництва - житлове приміщення, визначене п. 1.2 договору, а саме секція 1, квартира АДРЕСА_2.

Довідкою про 100% фінансування від 19.05.2009 року згідно договору №42/Е 13.01.2006 року, ТОВ «Компанія Вертикаль» надала ТОВ «ЕВЕРЕСТ ПЛЮС» грошові зобов'язання у вигляді простих векселів у розмірі 100 % від вартості загальної площі об'єктів фінансування (квартири), 473812,63 грн. - квартира АДРЕСА_2.

В подальшому майнові права на квартиру були передані в іпотеку ПУБЛІЧНОМУ АКЦІОНЕРНОМУ ТОВАРИСТВУ «БАНК ФОРУМ», що підтверджується договором іпотеки від 22.10.2009 року, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Колєсник С.А., зареєстрованим в реєстрі за №2942.

Відповідно до частини першої ст.60 Цивільного кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

05.03.2013 року між ТОВ «ЕВЕРЕСТ ПЛЮС» та ОСОБА_2 укладено договір № 38/Е купівлі-продажу майнових прав, за яким ТОВ «ЕВЕРЕСТ ПЛЮС» продає, а ОСОБА_2 купує майнові права на об'єкти нерухомості в об'єкті капітального будівництва за будівельною адресою: АДРЕСА_4

Згідно довідки від 20.03.2013 року про сплату 100% майнових прав на об'єкт нерухомості згідно договору № 38/Е купівлі-продажу майнових прав від 05.03.2013 року встановлено, що ОСОБА_2 сплатив ТОВ «ЕВЕРЕСТ ПЛЮС» грошові кошти у розмірі 762260,20 грн., що складає 100% вартості майнових прав на об'єкт нерухомості за адресою: АДРЕСА_5, а ТОВ «ЕВЕРЕСТ ПЛЮС» прийняв їх і гарантує, після завершення будівництва передати квартиру № 110, загальною площею 100,9 кв.м., секція 1.

Судом встановлено, що 18.03.2015 року між ТОВ «ЕВЕРЕСТ ПЛЮС» (продавець), ОСОБА_2 (покупець) та ОСОБА_3 ( сторона 1) укладено угоду про переведення прав від за договором 38/Е купівлі-продажу майнових прав від 05.03.2013 року, за умовами якої продавець погоджується, покупець передає, а сторона 1 приймає на себе права і обов'язки, що належить покупцю і стає покупцем за основним договором, укладеним між продавцем та покупцем.

Також, 18.03.2015 року між ТОВ «ЕВЕРЕСТ ПЛЮС» та ОСОБА_3 складено акт приймання передачі квартири № 110 в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_6 до договору 38/Е купівлі-продажу майнових прав від 05.03.2013 року.

Також на спірну квартиру надано копію технічного паспорту на квартиру АДРЕСА_1 замовником технічної інвентаризації є ОСОБА_3.

Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 08.05.2015 року встановлено, що право власності на квартиру АДРЕСА_1, належить ОСОБА_3.

Статтями 626, 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов'язків. При цьому договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору, актів цивільного законодавства.

Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до положень ст. 204 Цивільного кодексу України правочин вважається правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або він не визнаний судом недійсним.

Згідно положень ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою-третьою, п'ятою, шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Загальними вимогами чинності правочину є такі: зміст правочину не може суперечити ЦК України та іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вичинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; не може суперечити правам та інтересам осіб.

Згідно ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Як роз'яснено у п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року за №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійними», відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Судом встановлено, що предметом пайової участі Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія Вертикаль» та Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕВЕРЕСТ ПЛЮС є квартира № 105, секція 1, кількість кімнат 2, загальною площею 90,38 кв. м, розташованої на 24 поверсі за адресою: АДРЕСА_3 предметом оскарження позивача є квартира № 110, секція 1, кількість кімнат 2, загальною площею 100,9 кв. м, розташованої на 24 поверсі за адресою: АДРЕСА_1

Стороною позивача вказувалося, що відповідачем Товариством з обмеженою відповідальністю «ЕВЕРЕСТ ПЛЮС» було повідомлено позивача про завершення будівництва та можливість отримання сертифікату, що засвідчує відповідальність закінченого будівництва, крім того повідомлено що в результаті проведення технічної інвентаризації об'єктів фінансування та отримання технічних паспортів БТІ - фактична загальна площа профінансованої квартири складає 99,6 кв. м. та присвоєно номер - 110.

Судом також встановлено, що Товариством з обмеженою відповідальністю «ЕВЕРЕСТ ПЛЮС» запропоновано позивачу з'явитися до ТОВ «Еверест плюс» для підписання додаткової угоди та доплатити різницю квадратних метрів 9,22 кв.м. за ціною 5242,45 грн/кв.м. для можливості подальшого оформлення свідоцтва на право власності на квартиру.

Право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації ( ч.1 та ч.4 ст.334 Цивільного кодексу України).

Підтвердження в суді права власності на майно здійснюється шляхом підтвердження фактів, що свідчать про володіння спірним майном на праві власності або іншого речового права.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 57 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно із ч. 1 ст. 58 Цивільного процесуального кодексу України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. (ч.1 ст. 64 Цивільного процесуального кодексу України).

Аналізуючи зібрані по справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що факт набуття квартири АДРЕСА_1, загальною площею 99,60 кв.м. на праві власності за Товариством з обмеженою відповідальністю «Компанія «Вертикаль» не підтверджено належними та допустимими доказами, які мали підтвердити наявність переходу права власності спірного майна, а також відсутні відомості про вибуття спірного майна на користь позивача, а тому виходячи з системного аналізу вказаних правових норм, суд не має підстав вважати, що спірний договір купівлі-продажу майнових прав № 38/Е від 05.03.2013 року укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «ЕВЕРЕСТ ПЛЮС» та ОСОБА_2, угода про переведення прав за договором № 38/Е купівлі-продажу майнових прав від 05.03.2013 року від 18.03.2015 року укладена між Товариством з обмеженою відповідальністю «ЕВЕРЕСТ ПЛЮС», ОСОБА_2 та ОСОБА_3, акт приймання-передачі квартири № 110 від 18.03.2015 року укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «ЕВЕРЕСТ ПЛЮС» та ОСОБА_3 укладені з недодержання в момент вчинення правочину сторонами вимог ст. 203 Цивільного кодексу України та можуть визнатися недійсними, немає також підстав вважати, що вказані правочини вчиненні під впливом помилки, обману, насильства, тощо.

Відповідно до ст.1 Цивільного процесуального кодексу України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтереси юридичних осіб, інтересів держави.

За нормою статті 4 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 1 грудня 2004 року №18-рп/2004 у справі №1-10/2004 за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статі 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес) поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України, у логічно-смисловому зв'язку з поняттям «права», треба розуміти як прагнення до користування конкретними матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законом України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам.

Згідно з частиною другою статті 150 Конституції України рішення Конституційного Суду України є обов'язковим до виконання на території України і, відповідно, до застосування судами загальної юрисдикції при вирішенні підвідомчих спорів.

Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту, при цьому визначивши такий спосіб захисту як визнання правочинів недійсними, з урахуванням положень ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України, позивач зобов'язаний довести правову та фактичну підставу недійсності кожного правочину. При цьому юридично важливою обставиною є доведення факту добросовісності чи недобросовісності набувача майна.

Як роз'яснено у пункті 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року за №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійними» відповідно до частини п'ятої статті 12 ЦК добросовісність набувача презюмується. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі й те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна.

Згідно положень ст. 334 Цивільного кодексу України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішення суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.

Відповідно до ст. 387 Цивільного кодексу України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Як передбачено положеннями ст. 400 Цивільного кодексу України недобросовісний володілець зобов'язаний негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов'язку заінтересована особа має право пред'явити позов про витребування цього майна.

Разом з тим, позивач звертаючись з позовними вимогами щодо визнання недійсними договорів та угод укладеними між Товариством з обмеженою відповідальністю «ЕВЕРЕСТ ПЛЮС», ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не надано належних доказів щодо визнання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 недобросовісними набувачами спірного майна.

Як роз'яснено у пункті 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року за №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія Вертикаль» до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕВЕРЕСТ ПЛЮС», ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа Публічне акціонерне товариство «Банк Форум» про визнання недійсним договору купівлі-продажу, угоди про переведення прав, акту приймання-передачі в частині позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія Вертикаль» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 не підлягають задоволенню, оскільки позивачем не доведено факт будь-яких порушень відповідачами набуття ними права власності спірного майна, що має причинний зв'язок до визнання недійсними оспорюваних договірних відносин.

В порядку ст.88 Цивільного процесуального кодексу України відсутні підстави для розподілу судових витрат, враховуючи, що судом винесено рішення про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.

Враховуючи наведене та керуючись Постановою Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року за № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», ст.ст. 21, 60, 61, 203, 204, 215, 228, 229, 526, 626, 629, 638 Цивільного кодексу України, ст.ст. 10, 58, 74, 84, 88, 158, 208, 212-215, 218 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

в и р і ш и в:

В задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія Вертикаль» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа Публічне акціонерне товариство «Банк Форум» про визнання недійсним договору купівлі-продажу, угоди про переведення прав, акту приймання-передачі - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

С у д д я: