У х в а л а

іменем україни

8 червня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Наумчука М.І.,

суддів: Ізмайлової Т.Л., Мостової Г.І.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про виселення, за касаційною скаргою ГриняКостянтина Андрійовича, який діє від імені публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2015 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з указаним позовом. Зазначало, що 8 грудня 2006 року між ЗАТ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, згідно умов якого останньому було надано грошові кошти у розмірі 54030 грн, строком до 9 грудня 2010 року. На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором того ж дня між позивачем та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки, згідно умов якого в іпотеку було передано 54/100 частини домоволодіння № 35, з відповідними господарськими будівлями та спорудами, що розташовані у АДРЕСА_1. У зв'язку з тим, що відповідач свої зобов'язання за кредитним договором не виконував, рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 25 грудня 2013 року звернуто стягнення на предмет іпотеки. Посилаючись на наведене, просив виселити відповідачів із вказаного житлового будинку.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 вересня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 грудня 2015 року, у задоволенні позову відмовлено.

Гринь К.А., який діє від імені публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційною скаргою, в якій просить судові рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Статтею 337 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що 8 грудня 2006 року між ЗАТ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, згідно умов якого останньому було надано грошові кошти у розмірі 54030 грн, строком до 9 грудня 2010 року.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором того ж дня між позивачем та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки, згідно умов якого в іпотеку було передано 54/100 частини домоволодіння № 35, з відповідними господарськими будівлями та спорудами, що розташовані у АДРЕСА_1.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 25 грудня 2013 року звернуто стягнення на 54/100 частини вказаного домоволодіння.

Частиною першою статті 40 Закону України "Про іпотеку" передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК Української РСР, частиною першою якої передбачені підстави виселення.

За змістом частини другої статті 40 Закону України "Про іпотеку" та частини третьої статті 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Серед винятків із цього правила законодавцем допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України "Про іпотеку"підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК Української РСР.

За змістом цих норм особам, які виселяються з жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на нього, інше постійне житло надається в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

При виселенні в судовому порядку з іпотечного майна, яке є житлом, придбаного не за рахунок кредиту, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

Оскільки у справі, яка є предметом розгляду, встановлено, що в іпотеку передано житловий будинок, який належить ОСОБА_1 на підставі договору дарування, тобто вказане житло було придбане не за рахунок отриманих ним кредитних коштів, суди дійшли обґрунтованого висновку про відсутність передбачених законом підстав для виселення відповідачів із зазначеного будинку без надання їм іншого постійного житла.

Доводи касаційної скарги таких висновків, які відповідають фактичним обставинам, встановленим на підставі поданих сторонами доказів, і ґрунтуються на нормах матеріального права, не спростовують.

Порушення норм процесуального законодавства при проведенні оцінки доказів не встановлено.

При цьому суд касаційної інстанції виходить також із аналогічних правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду України, прийнятих за наслідками розгляду заяв про перегляд судових рішень в порядку Глави 3 Розділу V ЦПК України у справах № 6-39цс15 від 18 березня 2015 року, 6-447цс15 від 24 червня 2015 року.

Вказані висновки щодо застосування норм права, відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, мають враховуватись іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Враховуючи наведене та положення ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відхилення касаційної скарги і залишення судових рішень без змін.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Гриня Костянтина Андрійовича, який діє від імені публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ.І. Наумчук
Судді:Т.Л. Ізмайлова Г.І. Мостова