У Х В А Л А

17 жовтня 2016 року м. Київ
Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Сімоненко В.М., Гуменюка В.І., Лященко Н.П.,

розглянувши заяву публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 травня 2016 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

встановила:

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 2 жовтня 2015 року позов задоволено частково: стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ «УкрСиббанк» 45524,92 доларів США, що за курсом Національного банку України станом на 2 жовтня 2015 року становить 962852,06 грн., а також пеню за несвоєчасне погашення заборгованості в розмірі 51375,11 грн. У задоволенні позовних вимог до ОСОБА_5 відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 2 лютого 2016 року рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 2 жовтня 2015 року змінено: виключено із абзацу другого резолютивної частини рішення слова «що за курсом Національного банку України станом на 2 жовтня 2015 року становить 962852,06 грн.». В іншій частині рішення залишене без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 травня 2016 року касаційну скаргу ПАТ «УкрСиббанк» відхилено, рішення Апеляційного суду м. Києва від 2 лютого 2016 року та рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 2 жовтня 2015 року у незміненій частині залишено без змін.

У поданій до Верховного Суду України заяві про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 травня 2016 року, заявник порушує питання про скасування судових рішень в частині відмови у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_5 та направлення в цій частині справи на новий розгляд до суду першої інстанції з передбаченої пунктом 1 частини 1 статті 355 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підстави, - неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, а саме частини першої статті 559 Цивільного Кодексу України (надалі - ЦК України).

На підтвердження зазначеної підстави заявником надано ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 січня, 30 червня, 6 липня 2016 року, 29 січня, 25 грудня 2015 року та постанову Вищого господарського суду України від 22 грудня 2014 року, в яких, на його думку, зазначена норма матеріального права застосована по-іншому.

Перевіривши наведені в заяві доводи, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що у допуску справи до провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

За положеннями пункту 1 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

При цьому під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.

У судовому рішенні про перегляд якого подано заяву, суд касаційної інстанції, погодився з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про відмову в задоволенні позовних вимог до поручителя відповідно до частини 1 статті 559 ЦК України з огляду на те, що додаткова угода до кредитного договору щодо збільшення процентної ставки за користування кредитними коштами, якою фактично була збільшена відповідальність як позичальника, так і поручителя, була укладена без відома і згоди останнього.

Разом з тим у наданих для порівняння ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 6 липня, 30 червня 2016 року, 29 січня 2014 року та у постанові Вищого господарського суду України від 22 грудня 2014 року суди касаційних інстанцій погодилися з висновками судів про задоволення вимог банку до поручителя, оскільки матеріалами справи було підтверджено, що поручитель був повідомлений про підвищення процентної ставки за кредитним договором та підписавши відповідні додаткові угоди до кредитного договору (договору поруки) надав фактично згоду на забезпечення виконання зміненого основного зобов'язання, а відтак і на зміну обсягу своєї відповідальності.

В ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 грудня 2014 року суди касаційних інстанцій дійшли висновку про відсутність підстав для припинення поруки, оскільки за умовами укладеного договору поруки поручитель відразу взяв на себе зобов'язання відповідати солідарно з позичальником за всіма його зобов'язаннями за кредитним договором в повному обсязі, як існуючими, так і такими, що можуть виникнути в майбутньому. Однак в майбутньому додаткові угоди ні між банком та позичальником, ні між банком та поручителем не укладались і умови первісних договорів не змінювались.

В ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 січня 2016 року, суд касаційної інстанції погодився з висновками суду апеляційної інстанції з відсутністю підстав для визнання поруки припиненою, оскільки додатковою угодою не було збільшено обсяг відповідальності поручителя.

Отже, зміст доданих до заяви судових рішень, його порівняння із судовим рішенням, яке переглядається, не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції під час розгляду двох чи більше справ за тотожних предмета спору, підстав позову та за аналогічних обставин і однакового регулювання нормами матеріального права спірних правовідносин дійшов протилежних висновків щодо застосування частини першої статті 559 ЦК України.

За таких обставин вважати заяву ПАТ «УкрСиббанк» обґрунтованою немає підстав.

Відповідно до статті 360 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в допуску справи до провадження, якщо подана заява є необґрунтованою.

Керуючись статтями 355, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

ухвалила:

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.М. Сімоненко

В.І. Гуменюк

Н.П. Лященко