Ухвала

іменем україни

06 липня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Євтушенко О.І.,

суддів: Завгородньої І.М., Кадєтової О.В.,

ПаріновоїІ.К., Ситнік О.М.,

за участю

представників ОСОБА_3 - ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_6 про припинення права власності, стягнення компенсації вартості Ѕ частини, стягнення коштів за відсутності присудженої речі, визнання права власності,

за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 21 травня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 13 січня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2014 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_6, в якому просила припинити її право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 та стягнути з відповідача ОСОБА_6 на користь позивача грошові кошти у розмірі 2 045 837,00 грн як компенсацію вартості 1/2 частини спірної квартири та визнати за відповідачем право власності на спірну квартиру в цілому. Також позивач просить стягнути з відповідача на користь позивача 111 100,00 грн як компенсацію за відсутності присудженого позивачу автомобіля Хонда Стреам, 2003 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1.

Посилалася на те, що рішенням Печерського районного суду м. Києва від 17 січня 2011 року було поділено спірне майно подружжя ОСОБА_6 та визнано за позивачем право власності на вказаний автомобіль. Рішенням апеляційного суду м. Києва від 17 жовтня 2012 року також в порядку поділу майна подружжя за позивачем та відповідачем було визнано право власності кожного на 1/2 частини спірної квартири. В подальшому між сторонами виник спір щодо спільного користування спірною квартирою, рішенням Печерського районного суду м. Києва відповідача ОСОБА_6 зобов'язано не чинити перешкод позивачу у здійсненні права власності спірною квартирою та відповідно вселено позивача. Разом з тим позивач посилається на те, що спільне користування сторін спірною квартирою, у якій проживає відповідач, є неможливим у зв'язку з поведінкою відповідача та неподільністю квартири. За вказаних обставин, позивач просить суд на підставі ст. 364 ЦК України припинити її право власності на 1/2 спірної квартири з грошовою компенсацією вартості її частки. Також позивач посилається на перешкоджання з боку відповідача у здійсненні права власності на присуджений їй автомобіль, оскільки відповідач не передає на вимогу позивача їй автомобіль та документи на нього, у зв'язку із чим позивач не може здійснити перереєстрацію автомобіля, а тому просить суд стягнути з відповідача його вартість.

У процесі розгляду справи позивач збільшила розмір позовних вимог в частині суми грошової компенсації її частки у спірній квартирі, просить стягнути 3 731 828,50 грн (а. с. 174 - 177).

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 21 травня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 13 січня 2016 року, позов задоволено частково.

Припинено право власності ОСОБА_3 на Ѕ частини квартири АДРЕСА_1.

Стягнуто із ОСОБА_6 на користь ОСОБА_3 3 731 828 грн 50 коп. компенсації вартості Ѕ частини квартири АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_6 право власності на квартиру АДРЕСА_1.

У решті позову відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_6 просить зазначені судові рішення в частині стягнення компенсації за Ѕ частини квартири скасувати, посилаючись на порушення судами норм матеріального і процесуального права, та ухвалити нове рішення про відмову в позові в цій частині. У решті рішення суду першої інстанції просить залишити без змін.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Задовольняючи частково позовні вимогипро стягнення з відповідача як співвласника на користь позивача грошової компенсації належної їй Ѕ частини спірної квартири у розмірі Ѕ її ринкової вартості, припинення права спільної часткової власності на позивача на Ѕ частини спірної квартири та визнання за відповідачем права власності на спірну квартиру в цілому, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, керуючись ст. 364 ЦК України, виходив з того, що виділ в натурі частки позивача зі спірної квартири неможливий унаслідок її неподільності.

Проте погодитись із таким висновком не можна, тому що суд дійшов його з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Ухвалені у справі судові рішення зазначеним вимогам закону не відповідають.

Судом установлено, що рішенням Печерського районного суду м. Києва від 17 січня 2011 року було поділено спірне майно подружжя ОСОБА_6 , у тому числі визнано за позивачем право власності на автомобіль Хонда Стреам, 2003 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, вартістю 111 100,00 грн., в цій частині рішення набрало законної сили і є чинним (а. с. 136-141, 117-121, 171-172).

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 17 жовтня 2012 року з виправленнями, внесеними згідно з ухвалою апеляційного суду від 15 січня 2014 року, яке набрало законної сили і є чинним, за позивачем та відповідачем було визнано право власності кожного на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1. При цьому апеляційний суд виходив з того, що спірна квартира є неподільною річчю і не може бути поділена між подружжям у натурі (а. с. 117-121, 135, 171-172).

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 07 листопада 2013 року, яке набрало законної сили і є чинним, відповідача ОСОБА_6 зобов'язано не чинити перешкод позивачу ОСОБА_3 у здійсненні права власності на спірну квартиру та відповідно вселено позивача у спірну квартиру (а. с.17-18, 19-21).

Згідно зі звітом про оцінку майна ідентифікатор за базою ФДМ України № 359062_20012015_59 зі строком дії протягом 6 місяців з дати оцінки, ринкова вартість спірної квартири станом на дату оцінки 20 січня 2015 року становить 7 463 657,00 грн (а. с. 97-116).

Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого права.

У силу положень ст. ст. 21, 24, 41 Конституції України, ст. ст. 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності.

Виходячи із цих положень, правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 364 ЦК України кожен із співвласників спільної часткової власності має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч. 2 ст. 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

З урахуванням закріплених у п. 6 ст. 3 ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, що спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін, при розгляді справ, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, суди мають встановити наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники - відповідачі у справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар.

Зазначена правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 13 січня 2016 року у справі № 6-2925цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Статтями 363, 367 ЦК України передбачено, що поділ (виділ частки) майна, що є об'єктом спільної часткової власності, в натурі між співвласниками припиняє право спільної часткової власності щодо цих співвласників.

Виходячи зі змісту цих норм, поділ (виділ частки) є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом, що виключає можливість залишення у спільному користуванні співвласників будь-яких приміщень будинку.

Під час вирішення зазначених спорів суди повинні враховувати роз'яснення, викладені в постанові Пленуму Верховного Суду України від 4 жовтня 1991 року № 7«Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності на житловий будинок».

Зокрема, виходячи з положень ст. ст. 183, 367 ЦК України та роз'яснень, що містяться в п. 6 зазначеної вище постанови Пленуму Верховного Суду України, при вирішенні справ про виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, судам належить мати на увазі те, якщо при цьому можливо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом (квартиру). Виділ також може мати місце при наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири.

Якщо виділ частки будинку в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленими приміщеннями (квартирами, кімнатами) такого будинку. У цьому разі окремі підсобні приміщення (кухня, коридор тощо) можуть бути залишені в загальному користуванні учасників спільної часткової власності. Порядок користування жилим будинком може бути встановлено також і між учасниками спільної сумісної власності.

Відповідно до положень ст. ст. 10, 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин, а апеляційний суд за правилами ст. 303 ЦПК України перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вирішуючи спір, суд усупереч вимогам ст. ст. 212-214 ЦПК Українизалишив поза увагою та не надав оцінки доводам сторін про те, що відповідно до ст. 364 ЦК України компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Крім того, не з'ясовано, чи має відповідач реальну можливість сплатити позивачу грошову компенсацію у сумі 3 млн 731 тис 828 грн 50 коп., та чи не призведе покладення на нього такого обов'язку до звернення стягнення на квартиру і примусового її продажу.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку та залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, апеляційний суд на зазначені порушення норм матеріального і процесуального права уваги не звернув, доводів апеляційної скарги належним чином не перевірив і помилково залишив рішення суду першої інстанції без змін.

За таких обставин, коли фактичні обставини належним чином не встановлені, ухвалені у справі судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК Українищодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованогосуду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 21 травня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 13 січня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.І. Євтушенко

Судді: І.М. Завгородня

О.В.Кадєтова

І.К. Парінова

О.М.Ситнік