Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний № 320/1699/16 Головуючий у 1 інстанції: Кучеренко Н.В.
№ провадження 22-ц778/2857/16 Суддя-доповідач: ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2016 р. м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізькій області у складі:

головуючого Стрелець Л.Г.,

суддів Гончар М.С.,

ОСОБА_2,

при секретарі: Путій Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 04 травня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Управління соціального захисту населення Мелітопольської міської ради Запорізької області про порушення строку виконання грошового зобовязання та відшкодування шкоди у вигляді інфляційних витрат та 3% річних за прострочення виконання грошового зобовязання, -

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до УПСЗН Мелітопольської міської ради Запорізької області про порушення строку виконання грошового зобовязання та відшкодування шкоди у вигляді інфляційних витрат та 3% річних за прострочення виконання грошового зобовязання.

В обґрунтування позову зазначав, що постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 20 грудня 2011 року зобовязано відповідача здійснити перерахунок та виплати йому недоотриману суму одноразової грошової допомоги до 5 травня за 2009 рік у відповідності до ч. 5 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантіях їх соціального захисту» в розмірі пяти мінімальних пенсій за віком, з урахуванням виплаченої суми.

Відповідачем був проведений перерахунок, відповідно до якого недоотримана сума складає 2 150 грн. 00 коп., проте вказана виплата до теперішнього часу йому не сплачена.

Вважає, що на підставі ст.625 ЦК України відповідач повинен сплатити йому за час прострочення з 01 січня 2012 року по 31 лютого 2016 року суму боргу: 1 728 грн. 60 коп. відповідно до індексу інфляції та 3 % річних у розмірі 504 грн. 18 коп..

Посилаючись на зазначені обставини просив суд стягнути з відповідача суму боргу 1 728 грн. 60 коп. відповідно до індексу інфляції та 3% річних у розмірі 504 грн. 18 коп., а також повідомити прокурора про скоєння посадовою особо відповідача кримінального правопорушення, передбаченого ст.382 КК України «Невиконання судового рішення».

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 04 травня 2016 року у задоволені позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3. зазначає, що рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, тому просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

В судове засідання апеляційного суду сторони, які належним чином повідомлені про час та місце судового розгляду, не зявились, клопотань про відкладення розгляду справи суду не направляли, тому у відповідності до ч.2 ст.305 ЦПК України така неявка сторін не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що до спірних правовідносин, які стосуються виконання постанови суду про стягнення з відповідача на користь позивача щорічної одноразової грошової допомоги у розмірі 2150грн, не підлягають застосуванню приписи ст.625 ЦК України.

З таким висновком суду погоджується колегія суддів з наступних підстав.

Відповідно до ст. 1 ЦК України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

До майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена в розділі "Загальні положення про зобов'язання" книги 5 цього Кодексу і визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов'язання та поширює свою дію на всі види зобов'язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні правовідносини з виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов'язань.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При розгляді справ із застосуванням правил ст. 625 ЦК України про відповідальність за порушення грошового зобов'язання слід з'ясувати: чи існує зобов'язання між сторонами, чи це зобов'язання є грошовим, чи доведено наявність прострочення у виконанні зобов'язання, чи існують спеціальні норми, що регулюють ці правовідносини та виключають застосування цієї статті.

Правила ст. 625 ЦК України не застосовуються до трудових правовідносин (заборгованості із заробітної плати, відшкодування шкоди працівникові внаслідок трудового каліцтва), сімейних та інших правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством.

У вказаній справі спір виник у зв»язку із невиконанням рішення суду про стягнення одноразової грошової допомоги до 5 травня за 2009 рік відповідно до ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантіях їх соціального захисту».

Правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законами України «Про виконавче провадження», «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень».

Таким чином, оскільки спірні правовідносини виникли у зв'язку з виконанням судового рішення, то до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов'язання (ст. 625 ЦК України ).

Вищевикладене узгоджується із правовою позицією викладеною у постанові Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у справі №6-2759цс15, яка відповідно до положень ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Вищевикладене спростовує доводи апеляційної скарги про неправильне застосування судом норм матеріального права.

Рішення суду першої інстанції відповідає вимогам ст. 213,214 ЦПК України.

Доводи скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Згідно ст.307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

У відповідності до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303,307,308,313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 04 травня 2016 року в цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте вона може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Стрелець Л.Г.

Судді: Гончар М.С.

ОСОБА_2