АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 жовтня 2016 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Кулянди М. І.

суддів: Литвинюк І.М., Одинак О.О.

секретар: Герман Я.І.

за участю представника позивача ОСОБА_1, представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_3, в інтересах якої діє ОСОБА_4, на рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 30 серпня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Комунальної установи «Кіцманська центральна районна лікарня» про поновлення на роботі та виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до Комунальної установи «Кіцманська центральна районна лікарня» про поновлення на роботі та виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що 17 листопада 1975 року перебувала у трудових відносинах з Нижньо-Станівецькою дільничною лікарнею, працюючи на посаді медсестри, відповідно до наказу № 99 від 10 листопада 1975 року.

Зазначала, що з 02 січня 2002 року працювала на посаді медсестри поліклініки на 0,5 ставки та медсестри денного стаціонару Нижньо-Станівецької амбулаторії на 0,5 ставки, згідно наказу № 61-ПЗК від 28 грудня 2001 року. Наказом № 1-пв від 02 січня 2009 року переведена на посаду медсестри денного стаціонару на 0,5 ставки та медсестри фізкабінету Нижньо-Станівецької амбулаторії загальної практики сімейної медицини на 0,5 ставки.

Наказом № 18 пв від 31 жовтня 2013 року була переведена з 01 листопада 2013 року на посаду медсестри фізкабінету Кіцманської центральної районної лікарні на повну

22ц-1312/16 головуючий по 1 інстанції Олексюк Т.І.

Категорія: 54 доповідач Кулянда М.І.

ставку. Наказом № 131б від 25 вересня 2014 року Кіцманська центральна районна лікарня перейменована в Комунальну установу «Кіцманська центральна районна лікарня».

Наказом № 8 зв/1 від 26 лютого 2016 року звільнена з 01 березня 2016 року із займаної посади, на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України у звязку із скороченням штату працівників лікарні, оскільки наказом № 164 від 10 грудня 2015 року скорочено 2,0 ставки медсестри фізіотерапевтичного відділення КУ «Кіцманська ЦРЛ».

Вказувала, що до скорочення у відділенні працювало 11 медсестер, в тому числі і вона, однак скоротили лише її, оскільки, на думку адміністрації лікарні, відповідно до ст. 42 КЗпП України вона не мала переважного права залишитися на роботі.

Зазначала, що з 28 жовтня 2000 року має вищу категорію медсестри стаціонару, в останнє проходила навчання з 25 травня 2015 року по 10 червня 2015 року, систематично проходила атестацію, 09 вересня 2015 року атестаційною комісією підтверджено присвоєну їй вищу категорію за спеціальністю «медична сестра», вона працює безперервно і має 42-річний стаж роботи.

Крім того, згідно штатного розпису, медичні сестри ОСОБА_5 та ОСОБА_6 мали першу кваліфікаційну категорію, а ОСОБА_7 була переведена на посаду старшої медичної сестри фізіотерапевтичного відділення і в грудні 2014 року при проходженні курсів підвищення кваліфікації категорія їй присвоєна не була і працює ОСОБА_7 у вказаному відділенні лише з 26 лютого 2015 року. Адміністрацією лікарні їй було запропоновано роботу в іншому населеному пункті в с. Брусниця, але на тимчасово вакантне місце, у звязку з перебуванням основного працівника у відпустці по догляду за дитиною до досягнення трьохрічного віку, тому вона не погодилась.

У звязку з наведеним, просила суд поновити її на роботі та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01 березня 2016 року по день ухвалення рішення.

Рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області від 30 серпня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

На вказане рішення суду ОСОБА_3, в інтересах якої діє ОСОБА_4, подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги.

Апелянт вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права, а тому підлягає скасуванню.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, осіб, які беруть участь у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи в межах заявлених в суді першої інстанції вимог, вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_3, в інтересах якої діє ОСОБА_4, підлягає задоволенню частково, виходячи з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем - Комунальною установою «Кіцманська центральна районна лікарня» не допущено порушень трудового законодавства, а позов є безпідставним.

Крім того, відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції прийшов до висновку, що позивач без поважних причин пропустив строк на звернення до суду для вирішення трудового спору.

З таким висновком суду повністю погодитись не можна із наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до ч.1 та ч.8 ст.43 КЗпПУ розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2 - 5, 7 статті 40 пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Власник або уповноважений ним орган має право розірвати трудовий договір не пізніш як через місяць з дня одержання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника).

Судом встановлено, що 17 листопада 1975 року ОСОБА_3 прийнята на посаду медсестри Нижньо-Становецької дільничної лікарні, відповідно до наказу № 99 від 10 листопада 1975 року.

02 січня 2002 року її переведено на посаду медсестри поліклініки на 0,5 ставки та медсестри денного стаціонару Нижньо-Становецької амбулаторії на 0,5 ставки, згідно наказу № 61-ПЗК від 28 грудня 2001 року.

В подальшому, наказом № 1-пв від 02 січня 2009 року, її переведено на посаду медсестри денного стаціонару на 0,5 ставки та медсестри фізкабінету Нижньо-Становецької амбулаторії загальної практики сімейної медицини на 0,5 ставки.

Наказом № 18пв від 31жовтня 2013 року ОСОБА_3 була переведена на повну ставку, з 01 листопада 2013 року, на посаду медичної сестри фізкабінету Кіцманської центральної районної лікарні, яку було перейменовано в Комунальну установу «Кіцманська центральна районна лікарня».

Наказом № 164 від 10 грудня 2015 року скорочено 2,0 ставки медсестри фізіотерапевтичного відділення Комунальної установи «Кіцманська центральна районна лікарня».

Згідно протоколу засідання профспілкового комітету Комунальної установи «Кіцманська центральна районна лікарня» від 24 лютого 2016 року за результатами розгляду подання головного лікаря від 16 лютого 2016 року за № 136/а надано згоду на звільнення медичної сестри фізіотерапевтичного відділення ОСОБА_3, на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України.

Наказом №8зв/1 від 26 лютого 2016 року ОСОБА_3 з 01 березня 2016 року була звільнена із займаної посади на підставі п.1 ст.40 КЗпП України, у звязку із скороченням штату працівників лікарні.

Згідно ч.1 ст.42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Як розяснив Пленум Верховного суду України у п. 19 постанови №9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП України, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації і праці щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник чи уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника за його згодою на іншу роботу на тому підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнений працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення.

Судом встановлено, що у відповідача дійсно мало місце скорочення штату працівників.

Згідно додатку до наказу №164 від 10 грудня 2015 року «Про скорочення чисельності працівників Комунальної установи «Кіцманська центральна районна лікарня» та списку медичних працівників, які підлягають вивільненню, зокрема по фізіотерапевтичному відділенні, у вказаному відділенні станом на 10 грудня 2015 року працювало 11 медичних сестер, 9 з яких- мають вищу категорію (в тому числі ОСОБА_3І.), а ОСОБА_6 та ОСОБА_5 мають першу категорію.

Крім того, наказом №8-ПВ від 26 лютого 2015 року, тобто за 1 рік до звільнення ОСОБА_3, на посаду старшої медичної сестри фізіотерапевтичного відділення було переведено ОСОБА_7, яка в грудні 2014 року пройшла курси підвищення кваліфікації, проте, кваліфікаційна категорія їй ще не присвоєна.

ОСОБА_3 в 2000 році була присвоєна вища категорія медсестри стаціонару, що неодноразово підтверджувалося під час проходження атестації, вона має високий рівень професіоналізму, володіє практичною підготовкою та сумлінно виконувала свої обовязки, до дисциплінарної відповідальності не притягувалася, з 25 травня 2015 року по 10 червня 2015 року проходила навчання, 09 вересня 2015 року атестаційною комісією підтверджено їй вищу категорію за спеціальністю «медична сестра». Загальний стаж роботи ОСОБА_3 за спеціальністю сестринська справа складає 42 роки.

Таким чином, приймаючи рішення про звільнення ОСОБА_3, адміністрацією Комунальної установи «Кіцманська центральна районна лікарня» не було взято до уваги стаж роботи, кваліфікаційний рівень як старшої медсестри фізіотерапевтичного відділення ОСОБА_7, яка працює з 26 лютого 2015 року, так і 2 медичних сестер: ОСОБА_6, ОСОБА_5, тобто, наявність працівників з нижчою кваліфікаційною категорією та працівників, які взагалі не мають категорії.

А тому, ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції не правильно застосував положення ст. 42 КЗпП України і помилково дійшов висновку, що працівники з нижчою категорією та без категорії мають переважне право на залишення на роботі, оскільки врахування переваг в залишенні на роботі працівників можливе лише при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації.

Згідно з ч. ч.2,3 ст. 49-2 КЗпП України при вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, і одночасно з попередженням про звільнення власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Адміністрацією Комунальної установи «Кіцманська центральна районна лікарня» ОСОБА_3 було запропоновано посаду медичної сестри Брусницької амбулаторії з 09 листопада 2015 року, у звязку з відпусткою по догляду за дитиною до досягнення трьохрічного віку основного працівника ОСОБА_8, однак вона відмовилася прийняти вказану пропозицію, оскільки посада, яка була запропонована ОСОБА_3 знаходилася в іншому населеному пункті, що не є належним виконанням Комунальною установою «Кіцманська центральна районна лікарня».

Отже, звільнення з роботи позивача є незаконним, оскільки проведено з порушенням норм трудового законодавства, що регулюють цей порядок, а тому рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 30 серпня 2016 року підлягає зміні із виключенням з мотивувальної частини рішення висновок суду про те, що в позові ОСОБА_3 до Комунальної установи «Кіцманська центральна районна лікарня» про поновлення на роботі, виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу слід відмовити за безпідставністю.

В решті, рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Доводи апелянта про те, що судом не було надано належної оцінки доказу поважності причини пропуску строку є помилковими, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Для встановлення початку перебігу строку у справах про звільнення визначальними є таку юридично значимі обставини, як вручення наказу про звільнення або день видачі трудової книжки.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 отримано трудову книжку 03 травня 2016 року, тобто, перебіг строку звернення до суду розпочався з 04 травня 2016 року і закінчився 04 червня 2016 року, а з позовом звернулася до суду 29 липня 2016 року.

На докази поважності причини пропущення строку на звернення до суду з позовом позивач посилається на те, що вона лікувалась у лікаря-стоматолога, у звязку із загостренням стоматологічного захворювання.

Однак, як вбачається із змісту довідки лікаря - стоматолога від 15 червня 2016 року, ОСОБА_3 09 травня 2016 року була усунена клінічна сиптоматика; через 10-14 днів було знято шви, повторний огляд призначено через 30 днів; 15 червня 2016 року їй встановлений протез.

Крім того, як вбачається з матеріалів справа ОСОБА_3 03 червня 2016 року уклала договір про надання юридичної (правової) допомоги з адвокатським обєднанням (а. с.39).

Отже, з наведених обставин вбачається, що позивачка протягом встановленого законом місячного строку для звернення до суду з позовом хворіла нетривалий час, не перебувала на стаціонарному лікуванні, а тому за станом свого здоровя мала можливість вчасно звернутися до суду з позовом.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дав належну оцінку доказам апелянта і прийшов до правильного висновку, що позивачкою пропущено строк для звернення до суду без поважних причин.

Керуючись ст. ст. 307, 309 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, в інтересах якої діє ОСОБА_4, задовольнити частково.

Рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 30 серпня 2016 року змінити.

Виключити з мотивувальної частини рішення висновок суду про те, що в позові ОСОБА_3 до Комунальної установи «Кіцманська центральна районна лікарня» про поновлення на роботі, виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу слід відмовити за безпідставністю.

В решті, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді: