Провадження № 2/520/1198/16
Рішення

іменем України

23 червня 2016 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого судді Прохорова П.А.,

при секретарі Цвігун А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа з самостійними вимогами ОСОБА_3 про поділ майна подружжя,

за позовом третьої особи з самостійними вимогами ОСОБА_3 до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення боргу,

встановив:

ОСОБА_1 звернулась до суду з наведеним позовом, у якому посилаючись на факти набуття у власність сторонами майна та грошових цінностей, а також на те, що відповідач розпорядився значним обсягом грошових коштів на власний розсуд та не у інтересах подружжя, додатково вказуючи на те, що на утриманні позивача знаходиться спільна дитина сторін, яка до того ж потребує додаткової медичної допомоги, та на те, що відповідач участі в утриманні дитини не приймає, у останній редакції заявлених вимог просила суд:

-виділити в натурі та визнати за ОСОБА_1 право приватної власності на автомобіль марки Ford Focus 2004 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1.

-виділити в натурі та визнати за ОСОБА_1 право приватної власності на грошові кошти, розміщені на депозитному рахунку №9864, відкритому на імя ОСОБА_2, в Публічному акціонерному товаристві Комерційний банк «Приватбанк» на підставі договору від 22 серпня 2014 року, у розмірі 10401,60 доларів США.

-стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти на суму 42995,96 доларів США що станом на дату подачі позову за курсом Національного Банку України еквівалентно 1079198,60 гривень та додатково 18467,85 гривень.

ОСОБА_3, третя особа у справі, заявила самостійні вимоги до ОСОБА_1, та вказуючи на укладений між ними договір позики грошових коштів у загальному розмірі 12000,00 дол. США, настання строку виконання позичальником такого зобовязання (за вимогою ОСОБА_3В.) та невиконання позичальником своїх обовязків з повернення коштів, просила суд ухвалити рішення, яким стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 301164,00 грн. що є еквівалентом 12000,00 дол. США.

Крім того ОСОБА_3, третя особа у справі, заявила самостійні вимоги до ОСОБА_2 про стягнення з нього грошових коштів у розмірі 150582,00 грн., що є еквівалентом 6000,00 дол. США. та вказала, що така сума заборгованості випливає з укладеного між вказаними особами договору позики, строк повернення якої вже настав, та не зважаючи на це позичальник свої зобовязання не виконує.

У судовому засіданні та наданих до суду письмових поясненнях позивач та її представник вказали, що сторони у справі перебували у шлюбі з 19 вересня 2003 року, та до моменту припинення ведення спільного господарства між сторонами, ними було набуто майна на загальну суму 119658,13 дол. США та 37000,00 гривень,з яких у тому числі автомобіль Ford Focus, вартістю 6431,50 дол. США та грошові кошти, розміщені на банківських рахунках у ПАТ «ОСОБА_4 Дніпро» та ПАТ «КБ «ПриватБанк».

При цьому за поясненнями що були надані зі сторони позивача, відповідач, після фактичного припинення ведення сторонами подружніх відносин привласнив грошові кошти в розмірі 102825,03 дол. США та 36935,69 гривень, знявши їх з банківських рахунків та розпорядившись на власний розсуд в особистих інтересах, оскільки іншого відповідач не довів, а тому позивач та її представник вважають, що зазначені грошові кошти мають бути враховані при поділі майна подружжя.

З такого, за переконанням вказаних осіб слідує право позивача на судовий захист її майнових прав шляхом визнання за позивачем права власності на спірний автомобіль, ринкова вартість якого за висновком експерта складає 161430,00 грн., що за розрахунком позивача еквівалентно до 6431,50 дол. США , визнання за позивачем права власності на зараховані на банківський рахунок у ПАТ «КБ «ПриватБанк» №9864 грошові кошти в розмірі 10401,60 дол. США. та на стягнення з відповідача додаткової компенсації 1/2 частини витрачених ним коштів у розмірі 1079198,60 грн., що за розрахунком позивача еквівалентні до 42995,96 дол. США що були розміщені в та додатково 18467,85 грн.

Вказану суму компенсації позивач та її представник обґрунтували наступними доводами виходячи з загальної вартості набутого у період ведення спільного господарства майна, 119658,13 дол. США та 37000,00 гривень, визначивши його ? частину на рівні 59829,06 дол. США та 18500,00 грн., та вирахувавши з такої суми вартість автомобіля 161430,00 грн. (6431,50 дол. США), та розмір зарахованих на зазначений рахунок №9864 у ПАТ «КБ «ПриватБанк» грошових коштів.

При цьому підстави для визнання за позивачем права власності на майно, що наявне у відповідача - автомобіль та грошові кошти на банківському рахунку, що відкрито на його імя, позивач мотивує тим, що на її утриманні перебуває дитина,що потребує у тому числі додаткової медичної допомоги та тим, що відповідач по справі жодної матеріальної допомоги на утримання дитини не надає.

Щодо вимог третьої особи, то позивач та її представник вказували, що таку позику дійсно було отримано, та отримані з неї кошти були використані в інтересах сімї ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - на придбання квартири за адресою АДРЕСА_1, де подружжя проживало у період з дати її придбання до вересня 2012 року (до продажу квартири), а з такого, за її переконанням, відповідальність за вказаним борговим зобовязанням мають нести обидва з подружжя, в рівних частинах, а тому за переконанням сторони позивача вимоги третьої особи, що випливають з неповернення позики за розпискою від 23.12.2014 року мають бути предявлені як до позивача, так і до відповідача по справі в рівних частинах.

Разом з тим представник позивача зазначав, що отримані у позику грошові кошти були повернуті третій особі, для чого позивачем було укладено іпотечний кредит в розмірі 20000,00 дол. США, однак через правову необізнаність позивач не витребувала від позикодавця оригіналу розписки, та таким чином просила суд відмовити у задоволенні вимог третьої особи про стягнення з неї боргу в розмірі 12000,00 дол. США, що за розрахунками третьої особи еквівалентно до 301164,00 грн.

Щодо вимог третьої особи, які заявлені до відповідача у справі, ОСОБА_5 про стягнення з нього заборгованості за розпискою від 26.04.2010 року у розмірі 150582,00 грн., що є еквівалентом 6000,00 дол. США, то представник позивача заперечував сам факт отримання такої позики в інтересах подружжя, зауважував, що жодних належних доказів такого до суду не надано. Підкреслював, що за викладом тексту у зазначеній розпискі, її складено про отримання саме 47520,00 грн., а отже саме таку суму позики вона і підтверджує, натомість посилання на те, що на час укладення розписки така сума еквівалентна до 6000,00 дол. США не є визначенням еквіваленту зобовязання у іноземній валюті та не тягне за собою передбачених законом наслідків про необхідність визначення розміру заборгованості за таким зобовязанням відповідно до офіційного курсу такої валюти на день виконання зобовязання (чи розгляду справи).

Додатково сторона позивача наголошувала на тому, що у вказаний період родина ОСОБА_5 не мала потреби у отриманні позики, та зауважувала, що за її переконанням заявлення ОСОБА_3 відповідних вимог за розписками переслідує мету зменшення долі позивача у обсязі майна, що підлягає поділу та ухилення від виконання можливого рішення суду про поділ майна подружжя.

Представник відповідача у судових засіданнях щодо поділу автомобіля Ford Focus (вартість якого згідно висновку експерта складає 161430,00 грн., що еквівалентно до 6431,50 дол. США) та грошових коштів, що зараховані на рахунок у ПАТ «КБ «Приватбанк» №9864 в розмірі 10401,60 дол. США, не заперечував, та зауважував, що вимоги позову в іншій частині є безпідставними, оскільки інші грошові кошти зазначені позивачем, після їх зняття з банківських рахунків було витрачено на потреби сімї сторін та у інтересах сім'ї.

При цьому, посилання позивача на те, що знятими з банківських рахунків коштами відповідач розпорядився в супереч інтересам сімї, на власний розсуд та за власними потребами відповідач вважає необґрунтованими, та вказує на те, що відповідно до системного аналізу норм сімейного та цивільно-процесуального законодавства дії одного з подружжя вважаються такими, що вчинені в інтересах сімї доти, доки не доведено іншого, а тому сторона відповідача наголошувала на тому, що саме на позивача покладено обовязок з спростування наведеної презумпції, та тому доводи сторони позивача про відсутність доказів щодо розпорядження відповідачем зазначеними коштами в інтересах сімї та тлумачення такої обставини провадження у справі як підтвердження протилежних обставин є неспроможними.

Додатково щодо вимог позивача та обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, відповідач зазначав, що обставини утримання позивачем дитини не стосуються предмету доказування у справі про поділ майна подружжя, та разом з тим зазначав, що факт припинення сторонами ведення спільного господарства з будь-кого періоду жодними долученими до матеріалів справи доказами не підтверджено, а отже вимоги позивача про поділ визначеного нею майна, що було нажито подружжям на певному етапі їх подружнього життя, а у наступному вибуло з власності сторін поза їх спільною згодою є такими, що не ґрунтуються на нормах права та відповідно не можуть бути задоволені.

Щодо обставин та підстав вимог третьої особи, ОСОБА_3, до ОСОБА_1 про стягнення боргу за розпискою від 05.02.2006 року в розмірі, еквівалентному до 12000,00 дол. США, то відповідач у справі такі вимоги не заперечував, а надані третьою особою та позивачем за первинним позовом пояснення підтримав. Вказав, що таку позику ОСОБА_1 отримала для придбання квартири за адресою: АДРЕСА_1, де у наступному проживали сторони по справі, та з такого не заперечував отримання зазначеної позики у інтересах сімї.

Отримання від ОСОБА_3 позики в розмірі, еквівалентному до 6000,00 дол. США та складання відповідної розписки від 26.04.2010 року ОСОБА_2 підтвердив, заявлені ОСОБА_3 вимоги про стягнення зазначених коштів визнав, та пояснив, що наведені кошти були витрачені на придбання спірного автомобіля Ford Focus, тобто в інтересах родини.

Представник ОСОБА_3 у судових засіданнях заявлені вимоги підтримав, та вказав, що ОСОБА_1 отримані у позику кошти витратила на придбання вищевказаної квартири, де певний час проживало зазначене подружжя, а ОСОБА_2 позичав кошти для придбання спірного автомобіля Ford Focus, при цьому на підтвердження укладення зазначених договорів та їх дійсності позичальниками на імя позикодавця було видано розписки.

Позичальники своїх зобовязань з повернення коштів не виконали так ОСОБА_2 мав повернути позику в розмірі, еквівалентному до 6000,00 дол. США у строк до 01.08.2014 року, однак до часу розгляду справи судом таких зобовязань по при їх визнання у судовому засіданні - не виконав.

В свою чергу укладаючи договір позики з ОСОБА_1, ОСОБА_3 дату повернення грошових коштів не оговорювала що випливає у тому числі зі змісту розписки від 05.02.2006 року, а отже щодо строків повернення таких коштів сторонам договору займу слід керуватися загальними засадами законодавства. Так, 12 листопада 2014 року ОСОБА_1 було отримано вимогу позикодавця про повернення позики протягом 30 днів, однак за сплином такого строку позичальник грошові кошти на користь ОСОБА_3 не сплатила, а тому зазначена третя особа вимушена просити суд про захист її майнових прав шляхом стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вищевказаних коштів.

Додатково суд зауважує, що учасники судових засідань надавали суперечливі пояснення з приводу факту розірвання укладеного між сторонами шлюбу за рішенням суду та обставин, які були встановлені таким рішенням.

Зокрема сторони не знайшли згоди щодо обставин та часу припинення ведення сторонами спільного господарства. Так, сторона позивача, звертаючись до суду з наведеними вище вимогами виходила з того, що ведення спільного господарства сторонами було припинено з лютого місяця 2014 року, та у наступному представники сторін зауважували, що шлюб між сторонами розірвано за рішенням суду, у мотивувальній частині якої суд дійшов висновку про роздільне проживання та ведення господарства сторонами з вказаного часу однак ці ж представники по різному тлумачили встановлення тим судом такої обставини, та в решті, не зважаючи на розяснення, що були надані в рамках провадження у цій справі ніякої копії зазначеного рішення про розірвання шлюбу до суду надано не було.

При цьому суд окремо звертає увагу, що неодноразово у судовому засіданні рекомендував сторонам надати копії цього рішення, та для такого у засіданні оголошувалась перева, однак жодна зі сторін зазначене рішення не надала.

У наступному, у судових засіданнях, сторона відповідача, обґрунтовуючи свої пояснення щодо обставин ведення сторонами спільного господарства посилались на факт спільного укладення 11.07.2014 року позивачем та відповідачем (як покупцями) з іншою особою, що не є учасником справи, попереднього договору купівлі-продажу квартири із наміром на укладення основного договору у строк до 12.09.2014 року, що на його думку свідчить про те, що сторони до 12.07.2014 року мали спільний бюджет та розпоряджались грошовими коштами за взаємною згодою, спільно укладали правочини майнового характеру.

Представник позивача не заперечував наявність такого договору, однак заперечував посилання сторони відповідача на те, що подружжя припинило ведення спільного господарства саме з 12.07.2014 року та вважав таку обставину надуманою, вказував, що відповідно до правочину, яким відповідач обґрунтовує такі посилання, сторони мали намір придбати квартиру у строк до 12.09.2014 року, та хоча основний договір купівлі-продажу квартири укладено так і не було, однозначно стверджувати про припинення ведення спільного господарства саме 12.07.2014 року не можна. Крім того з зазначеними обставинами представник відповідача вказував і на те, що встановлення дати припинення спільного проживання (ведення спільного господарства) подружжям є встановленням факту, що має юридичне значення, та на його думку такий факт може бути встановлений лише окремим судовим рішенням, доказів існування якого до суду взагалі не надано. При цьому у вказаних поясненнях представник позивача зауважував про те, що надання до суду копії такого рішення є обовязком відповідача у справі.

В останнє судове засідання учасники справи не зявились, про час та місце його проведення повідомлені належним чином, надали до суду заяви про долучення до матеріалів справи письмового викладу промови у дебатах, та просили суд розглянути справу за їх відсутності на підставі наданих раніше доказів та пояснень.

У звязку з викладеним справу розглянуто за відсутності сторін.

Дослідивши надані суду докази та пояснення, зясувавши обставини провадження у справі суд зазначає наступне.

Первинний позов було заявлено ОСОБА_1 за вимогами до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

Правовий режим майна, що перебуває у спільній сумісній власності врегульовано положеннями ст. 368 ЦК України: так, майно, набуте подружжями за час шлюбу є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Кореспондуючою є спеціальна норма закону, встановлена ст. 60 СК України, за якою майно, набуте подружжям за час шлюбу належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності.

Згідно ч.1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Положеннями ст. 372 ЦК України визначено, що майно, яке перебуває у спільній сумісній власності може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними.

Згідно ч.1 ст. 71 СК України, майно, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя ділиться між ними в натурі.

Абзацом 2 ч.1 ст. 71 СК України передбачено, що якщо чоловік та дружина не домовилися про прядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.

Засади ст.ст. 3,11 ЦПК України, ст. 15 ЦК України, а також положення ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року гарантують кожній особі право на захист судом її порушених, оспорюваних чи невизнаних прав а також охоронюваних законом інтересів.

Звертаючись до суду за захистом свого права позивач визначає предмет та підстави позову.

Згідно п. 26 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Згідно з розясненнями наданими у п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання.

Так, з наданих Пленумами Верховного суду України розяснень вбачається, що при вирішення спорів щодо поділу майна подружжя, істотними для правильного вирішення справи та такими що потребують встановлення судом є факти щодо:

1.Обсягу спільно нажитого сторонами майна;

2.Часу припинення спільного ведення господарства сторонами (період його ведення);

3.Джерела і часу придбання спірного майна;

Наведені факти потребують встановлення періоду перебування подружжя у подружніх (шлюбних) відносинах, підстав та часу набуття у власність спірного майна, обсягу майна, що підлягає поділу, виявлення та встановлення наявності чи відсутності підстав для відступлення від рівності часток подружжя у праві спільної сумісної власності.

При цьому відповідно до системного аналізу положень ст.ст. 10, 11, 27, 57-60 ЦПК України, доказування у цивільному судочинстві ґрунтується на засадах змагальності та диспозитивності: - сторони при вирішенні спору зобовязані довести перед судом ті обставини, на які вони посилаються як на підстави їх вимог та при цьому вони вільні у наданні чи утриманні від надання до суду доказів та пояснень щодо доказового значення таких доказів.

Згідно ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Щодо шлюбних відносин сторін.

Набуття фізичними особами права спільної сумісної власності подружжя на майно Закон повязує із перебуванням таких осіб у зареєстрованому шлюбі на час набуття ними відповідних прав власності.

Факти укладення шлюбу та його розірвання є такими що відповідно до законодавства мають пройти державну реєстрацію - зареєстровані компетентними органами, про такі факти має бути вчинено відповідні актові записи цивільного стану громадян.

Таким чином належними доказами таких фактів вбачаються:

- відповіді державні свідоцтва що видаються державним реєстратором про їх реєстрацію;

-витяг з державного реєстру про реєстрацію такого факту;

-копія судового рішення, яким такий факт встановлено, з відміткою про набрання таким рішенням законної сили.

Так, до матеріалів справи долучено копію свідоцтва про одруження на бланку сері І-ГЮ №066000, що було видано 19 вересня 2003 року Відділом РАЦС Ленінського районного управління юстиції м. Севастополя, з якого вбачається, що 19 вересня 2003 року ОСОБА_2 та ОСОБА_2 (прізвище до реєстрації шлюбу - Ніколенко) ОСОБА_6 уклали шлюб, про що було зроблено актовий запис №930.

Крім того вказана обставина була визнана сторонами по справі, а отже відповідно до положень ч. 2 ст. 59, ч. 1 ст.61 ЦПК України є доведеною

Належних доказів (із наведеного вище переліку) щодо розірвання шлюбу між сторонами до суду не надано.

При цьому суд вказує на те, що сторони у своїх усних та письмових поясненнях зазначали про існування певного рішення суду про розірвання вказаного шлюбу, та про встановлення таким рішенням дати фактичного припинення шлюбних відносин.

При цьому суд окремо наголошує на тому, що сторонам у судовому засіданні було розяснено їх обовязки, передбачені ч.2, 3 ст. 27.ст. 131 ЦПК України, за якими на осіб , які беруть участь у справі позовного провадження, покладено обовязок подати усі наявні у них докази для підтвердження їх вимог або заперечень та повідомити суд про всі відомі їм рішення судів, що стосуються предмету спору, а також про всі відомі їм незавершені судові провадження, що стосуються предмету спору - до або під час попереднього судового засідання, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться - до початку розгляду справи по суті.

Так, на осіб, які беруть участь у справі, покладається загальний обов'язок - добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки. При цьому під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов'язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов'язків в межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборона зловживати наданими правами.

При цьому суд наголошував на доцільності дослідження зазначеного рішення суду про розірвання шлюбу, якщо воно є, однак жодна з сторін справи, всупереч зазначеним обовязкам та розясненням суду копії відповідного рішення не надала.

Так само до матеріалів справи сторонами не було надано будь-які інші належні докази щодо розірвання укладеного між сторонами шлюбу, а з такого, зважаючи на не підтвердження належними доказами та неможливість встановлення факту або часу розірвання шлюбу, зважаючи на те, що така обставина потребує доказування перед судом та має істотне значення для правильного вирішення справи суд виходить з того, що конкретна дата припинення шлюбних відносин та ведення спільного господарства перед судом не доведена, а тому виходить із наявних серед матеріалів справи доказів.

Щодо правил поділу майна подружжя.

Абзацом 2 ч.1 ст. 71 СК України передбачено, що якщо чоловік та дружина не домовилися про прядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.

Суд звертає увагу на те, що відповідно до п.22, 24 Постанови Пленуму Верховного суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», судам було розяснено, що до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

При цьому поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Так ст. 70 СК України передбачає, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Статтею 71 СК України визначено, що майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Неподільні речі, які Законом, ст. 183 ЦК України, визначені як такі, які не можна поділити без втрати її цільового призначення, присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

При цьому суд зазначає, що відповідно до системного аналізу норм сімейного законодавства (ст. ст. 63, 65 СК України) Дружина та чоловік у період подружніх відносин мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, вони розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою та при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

Кореспондуючі розяснення містить абз. 1 п. 30 зазначеної Постанови Пленуму Верховного Суду України розяснено, що рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України.

При цьому абз. 2 п. 30 вказує на те, що у випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Виходячи з наведеного суд вказує на те, що обставина здійснення відчуження майна чи використання його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сімї чи не на її потреби, чи приховання його одним з подружжя є обставиною що потребує додаткового доведення, натомість здійснення подружжям їх права володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності вважається таким, що здійснюється у інтересах сімї, поки не буде доведено іншого.

Щодо майна, про поділ якого розглядається спір.

Так суд вказує на наступні фактичні обставини справи.

Судом, встановлено, що у період подружніх відносин (починаючи з 19 вересня 2003 року) сторони набули права власності на наступне майно, що на час вирішення справи судом перебуває у їх власності:

- автомобіль марки Ford Focus, 2004 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, право власності на який зареєстровано за ОСОБА_2 на підставі біржової угоди купівлі-продажу (р.№001004, укладений на товарній біржі «Столична» 29.04.201 року), про що видано свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу. серії САЕ №212815. Середня ринкова вартість такого автомобіля, згідно висновку автотоварознавчої експертизи №846 від 11.04.2016 року що було надано експертом Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз міністерства юстиції України на виконання ухвали суду від 24.02.2016 року, складає 161430,00 гривень, та за погодженням сторін визначено, що вартість такого автомобіля при проведенні поділу майна складає 161430,00 грн. що є еквівалентом до 6431,50 дол. США.

- грошові кошти, розміщені на депозитному рахунку №9864, відкритий на імя ОСОБА_2, в Публічному акціонерному товаристві Комерційний банк «Приватбанк» на підставі договору від 22 серпня 2014 року, у розмірі 10401,60 доларів США, що вбачається з довідки ПАТ «КБ «ПриватБанк» (т.2, а.с. 12).

Крім того на вирішенні суду перебуває вимога позивача про стягнення з відповідача на її користь приналежної їй частини грошових коштів, які були внесені на банківські рахунки:

- рахунок №6202, відкритий на імя ОСОБА_2, в Публічному акціонерному товаристві «ОСОБА_4 Дніпро» на виконання договору банківського строкового вкладу від 07 грудня 2012 року - вклад у розмірі 8000 доларів США;

- рахунок №6203, відкритий на імя ОСОБА_2, в Публічному акціонерному товаристві «ОСОБА_4 Дніпро» на виконання договору банківського строкового вкладу від 7 грудня 2012 року у розмірі 40000 доларів США;

- рахунок №1528, відкритий на імя ОСОБА_2, в Публічному акціонерному товаристві Комерційний банк «Приватбанк» на виконання договору SAMDN7754 від 01 липня 2013 року - 54825,03 доларів США;

- рахунок №7423, відкритий на імя ОСОБА_2, в Публічному акціонерному товаристві Комерційний банк «Приватбанк» на виконання договору SAMDNWFD400 від 23 грудня 2013 року, рахунок - у розмірі 36935,69 гривень;

При цьому матеріали справи містять відомості про списання вказаних грошових коштів з наведених рахунків на користь вкладника, ОСОБА_2:

-01.07.2015 року з рахунків №6202 та №6203, що підтверджується виписками по рахунках ПАТ «ОСОБА_4 Дніпро» (т. 1 а.с. 223).

-04.07.2014 року з рахунків №1528 що підтверджується довідкою ПАТ «КБ «ПриватБанк» (т.2, а.с. 12).

-у період з 28.12.2013 року по 24.02.2015 року з разунку №7423, відкритому у ПАТ «КБ «ПриватБанк», що підтверджується випискою руху коштів по такому рахунку (т.2, а.с.47 ).

Загальна сума коштів, що була списана з зазначених рахунків за період з 28.12.2013 року по 01.07.2015 року складає 102825,03 дол. США та 36935,69 гривень.

Позивач вважає зазначені кошти такими, що були витрачені відповідачем без її згоди та на його власні потреби, та з такого просить суд врахувати належну їй 1/2 частку таких коштів при поділі майна (51412,52 дол. США та 18467,85 грн.), та стягнути з відповідача відповідну компенсацію.

Щодо інших обставин спору про поділ майна подружжя, з приводу яких сторони надавали докази та пояснення.

Додатково позивач, посилаючись на утримання нею спільної з відповідачем дитини, що має певні вади здоровя та потребує на своє утримання значних коштів, та зазначаючи про несплату відповідачем аліментів, вказувала на положення ч.2, ч.3 ст. 70 СК України, просила суд врахувати зазначені обставини при ухваленні рішення про поділ майна подружжя та додатково представник позивача у письмовій промові у судових дебатах наголошував на пріоритетності для позивача у отриманні наявних у сторін грошових коштів.

Так, суд зазначає про те, що положення ч.2, ч.3 ст. 70 СК України визначають право суду відступити від презумпції, визначеної ч.1 цієї статті щодо рівності часток подружжя у праві спільної сумісної власності, та встановлення судом передбачених зазначеними положеннями обставин не породжує наслідків, повязаних з розподілом майна подружжя в рамках їх рівних часток.

Разом з тим аналіз діючого законодавства вказує на те, що суд не позбавлений, у разі встановлення ним підстав передбачених ч.2 ч.3 ст. 70 СК України, права відступити від положень ч.1 ст. 70 СК України, та провести поділ майна подружжя зі відступом від ідеальних часток.

У звязку з таким суд вказує на наступне.

Виходячи з розяснень, наданих у пункті 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що при вирішенні спору про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування).

Таким чином, збільшення частки майна на користь того з подружжя, з ким проживає дитина, можливе при наявності певної умови - якщо розмір аліментів, які така особа одержує, недостатній для забезпечення фізичного, духовного розвитку дитини та її лікування.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України позивач повинна була довести за допомогою належних та допустимих доказів, з урахуванням положень ст. ст. 57-59 цього ж Кодексу, зазначені нею обставини.

Проте, не зважаючи на те, що у судовому засіданні сторона позивача надавала пояснення з приводу наявності певного рішення суду про стягнення аліментів, а сторона відповідача не заперечувала проти факту стягнення з відповідача на користь позивача аліментів у певному розмірі, зауважуючи при цьому, що спір між сторонами з приводу сплати аліментів не стосується спору про поділ майна подружжя, стороною позивача не було надано до суду будь-яких належних, допустимих та вичерпних доказів, які б підтверджували, що у відносинах між сторонами було встановлено аліменти у певному розмірі, що їх розмір недостатній для забезпечення фізичного, духовного розвитку дитини та лікування, та що вони не сплачуються відповідачем (відповідного рішення суду, що набрало законної сили, відомостей виконавчого провадження з приводу такого рішення).

При цьому суд звертає увагу, на вказані вище обставини щодо розяснення учасникам справи обовязку подати до суду докази та повідомити суд про всі відомі їм судові рішення, які стосуються суті спору про поділ майна подружжя.

Натомість до матеріалів справи долучено:

-копію свідоцтва про народження ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, бланк серії 1- ЖД №134678, з якої вбачається що вказана дитина була народжена у родині ОСОБА_2 та ОСОБА_1, про що Київським відділом РАЦС Одеського МУЮ було вчинено актовий запис №1975;

-відповідь КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги №1» Оболонського району м. Києва №09-24 від 03.03.2015 року, що була надана на запит адвоката ОСОБА_8, щодо дитини ОСОБА_7, з якої вбачається що дитина перебуває на диспансерному обліку у Невролога (з 08.09.2011 року) та Хірурга-ортопеда (з 21.10.2010 року)

-відповіді УДППЗ «Укрпошта» №303/06-176, №303/06-Д-930, №303/06-Т-1233, щодо того, що на адресу позивача, ОСОБА_1, за базою даних відповідних поштових переказів поштового звязку Київ, 10114, поштові перекази з призначенням платежу «аліменти на утримання ОСОБА_7Д.» у лютому, березні та квітні 2016 року не значаться.

З яких однозначно встановити ті обставини, що питання про стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання їх спільної доньки є вирішеним, а тим більш встановити достатність чи недостатність таких аліментів, не можливо, та при цьому суд зауважує і про те, що поштові перекази не є єдиним способом сплати аліментів, а тому наведені відповіді УДППЗ «Укрпошта» суд оцінює критично.

Тому суд вважає, що підстави для відступлення від рівності часток при розподілі спільного майна подружжя відсутні.

З аналізу викладених вище фактичних обставин спору про поділ майна подружжя засад процесуального та матеріального права суд вказує на наступні висновки:

На час судового розгляду спору про поділ майна подружжя судом за вказаними вище висновками у володінні подружжя перебуває зазначений автомобіль Ford Focus, вартістю 161430,00 грн, що за погодженням сторін у справі еквівалентно до 6431,50 дол. США та грошові кошти на банківському рахунку №9864, в розмірі 10401,60 дол. США.

Доказів того, що грошові кошти у розмірі 102825,03 дол. США та 36935,69 гривень, які були зняті відповідачем з банківських рахунків у період з 28.12.2013 року по 01.07.2015 року були використані у супереч волі позивача не на інтереси подружжя суду не надано, їх добросовісне використання відповідно вимог сімейного законодавства не спростовано.

Доказів розірвання укладеного між сторонами шлюбу, припинення ними спільного розпорядження набутим у шлюбі майном чи встановлення режиму окремого проживання сторін відповідно до положень ст.119 СК України до суду не надано.

Наявності підстав для відступлення від рівності часток при розподілі спільного майна подружжя не виявлено.

Натомість на підтвердження спільного розпорядження сторонами набутим у шлюбі майном свідчить попередній договір купівлі-продажу від 11 липня 2014 року, що було посвідчено ОСОБА_9, приватним нотаріусом КМНО, та копія якого долучена до матеріалів справи. За вказаним попереднім договором, існування якого не заперечувалась позивачем, позивач та відповідач по справі, діючи спільно, як покупці передали продавцю гроші в розмірі 23386,00 гривень, та мали намір у подальшому, у строк до 12 вересня 2014 року, укласти основний договір купівлі продажу квартири АДРЕСА_2.

З наданих суду пояснень слідує, що основний договір купівлі-продажу вказаної квартири укладено не було, однак це не спростовує тієї обставини, що укладаючи попередній договір купівлі продажу 11 липня 2014 року сторони розпоряджались грошовими коштами за взаємною згодою, що додатково спростовує посилання позивача (наведені у первинному позові, а змінені у наступному) на припинення спільного розпорядження майном та коштами подружжя з лютого 2014 року.

Таким чином суд доходить остаточного висновку про те, що при поділі майна подружжя слід виходити з засад рівності часток сторін та з того, що загальний обсяг майна, який слід поділити між сторонами по справі складається з автомобіля Ford Focus, та грошових коштів на банківському рахунку у ПАТ «КБ ПриватБанк» №9864.

При цьому суд приймає до уваги ту обставину, що автомобіль Ford Focus є неподільним обєктом, та відповідно до наведених вище правових положень має бути присуджений одному з подружжя, оскільки у разі його поділу в натурі використання похідних частин за прямим призначенням автомобілю вбачається неможливим. Разом з тим суд враховує, що представник позивача наголошував на пріоритетності отримання для його довірителя грошових коштів, а сторона відповідача у наданих поясненнях залишала вирішення питання про подальшу долю зазначеного автомобіля Ford Focus на розсуд суду.

З такого, зважаючи на те, що вартість автомобіля Ford Focus погоджена сторонами у еквіваленті до 6431,50 дол. США, а на банківському рахунку у ПАТ «КБ «ПриватБанк» розміщено 10401,60 дол. США, суд вказує, що загальна вартість спірного майна що підлягає поділу складає 16833,10 дол. США, тобто воно має бути поділено відповідно до засад рівності часток членів подружжя, де кожному припадає по 8416,55 дол. США.

З викладеного суд доходить висновку про необхідність поділу майна подружжя шляхом визнання за позивачем права власності на 8416,55 дол. США, що розміщені на банківському рахунку у ПАТ «КБ «ПриватБанк» №9864, та залишення у особистій власності відповідача автомобіля марки Ford Focus 2004 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, вартістю 6431,50 дол. США, та 1985,05 дол. США, що розміщені на банківському рахунку у ПАТ «КБ «ПриватБанк» №9864, а в задоволенні решти вимог позову про поділ майна подружжя слід відмовити.

Щодо розподілу судових витрат відповідно до положень ст. 88 ЦПК України за позовом про поділ майна подружжя.

Позивачем було надано належні докази про сплату судового збору при поданні позову до суду розмірі 3654,00 грн., сплату витрат з проведення судової автотоварознавчої експертизи в розмірі 921,60 грн.

З наведених висновків суду щодо частини задоволених вимог суд зазначає, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню витрати з проведення авто товарознавчої експертизи у розмірі 921,60 грн. та 1/3 частин сплаченого за вимогами майнового характеру судового збору в загальному розмірі 1218,00 грн.

Такого висновку суд дійшов виходячи з того, що в останній редакції позовних вимог позивачем було заявлено вимоги майнового характеру у 3 пунктах: 1. визнання за нею права власності на спірний автомобіль, 2. визнання за нею права власності на зараховані на рахунок у ПАТ «КБ «ПриватБанк» грошові кошти, 3. про стягнення з відповідача на її користь суми компенсації. З вказаних вимог судом було частково задоволено тільки перші дві вимоги проведено поділ майна до якого включено вказаний у п. 1 автомобіль та вказані у п.2 грошові кошти із дотриманням рівності часток співвласників.

Таким чином сума, що підлягає компенсації позивачу за рахунок відповідача визначена розподілом суми сплаченого судового збору на 3 пункти позовних вимог та виходячи з того, що 2 з таких пунктів були фактично обєднані судом при вирішенні справи та задоволені на 1/2 частину, тобто за наступним розрахунком: загальна сума судового бору (3654,00 грн.) розділена (/) на кількість вимог (3), помножена на кількість фактично обєднаних вимог (2) та помножена на коефіцієнт частини задоволених вимог (1/2),

3654,00 грн./3*2*1/2=1218,00 грн.

При цьому суд зауважує, що витрати позивача по сплаті судового збору за п. 1.4 ставок (за розгляд заяви про забезпечення доказів) суд не приймає як такі що підлягають розподілу, оскільки згідно п. 8 постанови №10 Плстанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду Цивільних і Кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», сплата судового збору за подання до суду заяви про забезпечення доказів здійснюється лише за умови, що така заява розглядається у процесуальному порядку, визначеному статтею 135 ЦПК, а не за подання клопотань про витребування доказів (виклик до суду свідків, призначення експертизи, витребування письмових чи речових доказів тощо), які розглядаються відповідно до статті 130 ЦПК у попередньому судовому засіданні чи статті 168 ЦПК у судовому засіданні, а тому зазначені суми судового збору, за обставинами провадження у справі були сплачені безпідставно.

Крім того суд не приймає посилання позивача на доплату судового збору в розмірі 480,00 грн., оскільки при зверненні до суду позивачем було сплачено максимальний судовий збір за вимогами про поділ майна подружжя, та таким чином зазначена доплата вбачається безпідставною.

Щодо самостійних вимог щодо предмету спору третьої особи, ОСОБА_3.

Згідно системного аналізу положень ст. 27, 30, 31, 34 ЦПК України, третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету пору, у звязку з заявленим нею позовом отримує за такими вимогами права позивача. Особи, до яких заявлено відповіді вимоги третьої особи у повязаних із вирішенням таких вимог питаннях мають статус відповідача та користуються відповідними процесуальними правами.

Так, за обставинами провадження у справі та долученими до її матеріалів доказами вбачається наступне.

05 лютого 2006 року між ОСОБА_10, як позикодавцем, та ОСОБА_1, як позичальником, було укладено договір позики, відповідно до умов якого позичальник отримала в борг 12000,00 дол. США. Строк повернення позики сторонами обумовлено не було. Наведене підтверджується долученою до матеріалів справи розпискою від 05.02.2006 року про отримання позики, та наданими сторонами поясненнями.

13 лютого 2008 року, позикодавець ОСОБА_10, змінила своє прізвище на ОСОБА_1, про що було видано свідоцтво (бланк серії 1-АС №000658), копія якого долучена до матеріалів справи.

Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Та на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до положень ч.2 ст. 530 ЦК України, якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час.

Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Так, позичальнику ОСОБА_1 12 листопада 2014 року було вручено вимогу про повернення позики, про що свідчить долучена до матеріалів справи копія такої вимоги, докази її направлення та вручення позичальнику.

Згідно зазначеної вимоги позикодавець вимагає від позичальника повернення позики у розмірі 12000,00 дол. США або у гривневому еквіваленті за офіційним курсом валют, встановленим НБУ на день повернення коштів, у строк не пізніше 30 днів, що не суперечить наведеним положенням ч.2 ст. 530 ЦК України та кореспондує положенням ст. 524 ЦК України, щодо валюти зобовязань.

Згідно наданих суду пояснень боржник у встановлений строк зобовязання з повернення позики не виконала, у звязку з чим ОСОБА_3 звернулась до суду з вимогами про стягнення вказаної заборгованості за рішенням суду.

ОСОБА_1 у наданих нею поясненнях визнала факт укладення зазначеного договору позики та предявлення до неї вимоги про повернення коштів.

За наданими поясненнями вказану позику вона отримала у інтересах сімї - для фінансування договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 за 101000,00 грн., що було укладено 15 лютого 2006 року та посвідчено приватним нотаріусом ОМНО ОСОБА_11, копія якого долучена до матеріалів справи.

Згідно наданих учасниками справи пояснень, після придбання вказаної квартири у неї заселилось та постійно проживало тривалий час подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_12.

При цьому суд зауважує, що шлюб між вказаними особами було укладено 19 вересня 2003 року, а з такого приймає пояснення учасників справи щодо того, що договір купівлі-продажу вказаної квартири, та відповідно і договір позики за рахунок якого відбулось фінансування купівлі зазначеної квартири були укладені в інтересах вказаної сімї.

Вказана обставина, з огляду на відсутність прямо передбачених законом спеціальних заходів її доказування, її відповідності іншим встановленим судом обставинам справи, та з огляду на визнання її всіма учасниками справи в силу положень ч.1 ст. 61 ЦПК України, додаткового доказування не потребує.

У звязку з цим суд вказує на наступне:

Відповідно до змісту ч.6 та ч.9 ст.7 СК України жінка та чоловік мають рівні права та обов'язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім'ї, сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Як визначено ч.2 ст. 54 та ч.3 ст. 55 СК України усі найважливіші питання життя сім'ї мають вирішуватись подружжям спільно, на засадах рівності, дружина і чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім'ї за поведінку в ній.

Згідно з змістом ч.4 ст.65 СК України договір, укладений одним з подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Кореспондуючою є правова позиція, Викладена у Постанові Верховного Суду України від 12.09.2012 р. за №6-88цс12, за якою договір укладений одним із подружжя, створює обов'язок для другого з подружжя лише в тому разі, якщо договір укладено в інтересах сім'ї, а майно одержане за цим договором використовується для потреб сім'ї.

Відповідно до п.3 ст. 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї то гроші, інше майно які були одержані за цим договором, є об'єктом спільної сумісної власності подружжя.

Таким чином суд доходить висновку про те, що боржниками за вказаним договором позики у рівних частинах є обидва з подружжя, у інтересах якого такий договір було вчинено, а тому зважаючи на предявлення ОСОБА_13 вимоги про стягнення повного розміру заборгованості лише з ОСОБА_1 не відповідає засадам цивільного та цивільно-процесуального законодавства, та не можуть бути задоволені у повному обсязі.

Натомість, з огляду на надані ОСОБА_14 та її представником заперечення щодо обсягу її відповідальності у такому зобовязанні в розмірі 1/2 його частини, обґрунтованим та таким, що відповідає закону вбачається висновок про необхідність задоволення вказаних вимог в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 заборгованості за договором позики від 05 лютого 2006 року в загальному розмірі, еквівалентному до 6000,00 дол. США, що відповідно до заявлених ОСОБА_13 вимог та долучених до них розрахунків та відомостей про офіційний курс валют еквівалентно до 150582,00 грн.

При цьому суд, з вказаних правових підстав, вважає за необхідне розяснити ОСОБА_3 її право на предявлення вимог про стягнення іншої частини заборгованості за договором позики від 05 лютого 2006 року до ОСОБА_2

Одночасно суд зазначає і про те, що ОСОБА_1 у своїх запереченнях проти стягнення з неї вказаної суми позики наголошувала на тому, що зазначену позику вже було повернено, однак через правову необізнаність оригіналу розписки чи кореспондуючої розписки про повернення позики у позикодавця витребувано не було.

На підтвердження такої обставини ОСОБА_1 вказувала, що позику було погашено за рахунок коштів отриманих внаслідок отримання нею у АКІБ «УкрСиббанк» іпотечного кредиту в розмірі 1144238,00 грн. (договір від 15.02.2006 року, посвідчений ПНОМНО ОСОБА_15, копія якого долучена до матеріалів справи), на забезпечення якого було передано придбану за отримані від позики кошти квартиру.

Такі посилання ОСОБА_1 заперечувались ОСОБА_3, та не були підтверджені іншими доказами, а тому суд дійшов висновку про те, що сам факт отримання ОСОБА_1 грошових коштів не свідчить про повернення нею позики, а отже суд вказує, що ці обставини не є підставою для відмови ОСОБА_3 у задовленні її вимог про стягнення суми позики.

Відповідно до положень ст. 88 ЦПК України з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 підлягає стягненню компенсація сплаченого ОСОБА_13 судового збору пропорційно до частини задоволених вимог в розмірі 1505,82 грн.

Крім того, щодо вимог ОСОБА_13 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики від 02.06.2016 року в розмірі, еквівалентному до 6000,00 дол. США (що за розрахунками та посиланнями ОСОБА_3 еквівалентно до 150582,00 грн.), суд зазначає наступне.

Факт укладення договору позики між ОСОБА_2, як позичальником, та ОСОБА_13, як позикодавцем, про отримання позичальником у позику 6000,00 дол. США із строком повернення до 01 серпня 2014 року підтверджується наданою до суду та долученою до матеріалів справи розпискою від 26 квітня 2010 року та фактом визнання ОСОБА_2 отримання такої позики і видачі з цього приводу відповідної розписки.

ОСОБА_1 заперечувала проти факту укладення між ОСОБА_13 та ОСОБА_2 вказаного договору позики, та з метою підтвердження своїх доводів про її фіктивність та створення її «заднім» числом у звязку з провадженням у цій справі та з метою зменшення приналежної ОСОБА_1 частки, просила суд призначити судову експертизу.

Ухвалою від 09 квітня 2015 року таке клопотання було задоволено, та призначено судову технічну експертизу, на вирішення якої було винесено питання щодо часу складання такої розписки, її тексту та підпису.

Висновком експерта №7688:-7691/15-34 від 09.11.2015 року було вказано, що записи та підпис у борговій розписці від імені ОСОБА_2 про отримання у борг коштів за розпискою від 26.04.2010 року виконано пишучою ручкою (ручками), спорядженою чорнилом синього кольору, та при цьому експерти вказали, що надати відповідь на інші поставлені на їх вирішення питання можливим не вбачається через відсутність методик встановлення абсолютного часу нанесення штрихів рукописних записів та підписів, виконаних чорнилами.

З такого суд зазначає, що надані зі сторони ОСОБА_1 пояснення та відомості вказаного висновку експерта не спростовують визнаних ОСОБА_13 та ОСОБА_2 обставин про укладення вказаного договору позики та визначення сторонами еквіваленту такого зобовязання у іноземній валюті.

Як зазначено вище, правовідносини що витікають з договору позики врегульовані положеннями ст. 524, 530, 629, 1046 та 1047 ЦК України, та з їх аналізу випливає обовязок позичальника повернути отримані у позику кошти у передбачені договором позики строки та порядку.

З наданих суду доказів та пояснень вбачається, що строк повернення зазначеної позики настав 01 серпня 2014 року, однак жодних коштів позикодавцю повернено не було.

Так, в ході вирішення справи ОСОБА_16 та ОСОБА_2 вказували, що такими коштами було профінансовано придбання подружжям спірного автомобіля Ford Focus, та на підтвердження цього вказують на вказану у розписці кореспондуючу мету отримання позики. При цьому ОСОБА_1 такі обставини заперечує, та вказує на придбання зазначеного автомобіля за рахунок збережень подружжя, посилаючись і на ту обставину що зазначені кошти до грошового обігу подружжя не залучались, а отже не були використані в інтересах сімї.

Виходячи з конкуренції зазначених пояснень сторін, суд вказує на те, що відомостей про рух отриманих ОСОБА_2 коштів до суду не надано, а з такого дійти висновку про те, що ці кошти були використані відповідно до зазначеної у розписці мети придбання автомобіля Ford Focus, чи були у інший спосіб використані у інтересах подружжя, не можливо.

При цьому суд, надаючи оцінку такому зобовязанню, як особистому зобовязанню ОСОБА_2 вказує на те, що за загальним правилом укладення договору двостороннього договору (яким є договір позики) створює юридичні наслідки у вигляді прав та обовязків лише для сторін такого договору.

З зазначених вище правових положень (ч.4 ст. 65 СК України) та правової позиції викладеної у Постанові Верховного Суду України від 12.09.2012 р. за №6-88цс12, вбачається, що підставою для поширення на другого з подружжя обовязків іншого з подружжя за укладеним ним договором є встановлення судом укладення такого договору в інтересах сімї.

Суд вказує на те, що доказів отримання вказаної позики ОСОБА_2 у інтересах подружжя до суду не надано.

З такого, зважаючи на безумовне визнання ОСОБА_2 згідно заяви від 17 лютого 2016 року, позову ОСОБА_3 (т.2 а.с. 104), суд дійшов висновку про необхідність задоволення вимог ОСОБА_3 про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за договором позики у розмірі 150582,00 грн., що за долученими до матеріалів справи доказами та розрахунками еквівалентно до 6000,00 долю. США.

Відповідно до положень ст. 88 ЦПК України з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 підлягає стягненню компенсація сплаченого ОСОБА_13 судового збору в розмірі 1505,82 грн. Понесені ОСОБА_1 у звязку з розглядом цієї вимоги витрати по сплаті вартості судової експертизи в розмірі 2583,00 грн. компенсації не підлягають.

З викладеного, керуючись ст.ст. 3, 10, 11, 14, 27-31, 34, 57-61, 88, 131, 208-209, 213-215 ЦПК України, ст.ст. 7, 55,61, 63, 65, 69-72 СК України, ст.ст. 509, 524-526, 530, 629, 1046, 1047 ЦК України, суд, -

вирішив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа з самостійними вимогами ОСОБА_3, про поділ майна подружжя, - задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 у порядку поділу майна подружжя право власності на 8416,55 дол. США, що розміщені на банківському рахунку у ПАТ «КБ «ПриватБанк» №9864.

Припинити право спільної сумісної власності ОСОБА_1 на автомобіль марки Ford Focus 2004 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, вартістю 6431,50 дол. США, та 1985,05 дол. США, що розміщені на банківському рахунку у ПАТ «КБ «ПриватБанк» №9864.

В задоволенні іншої частини вимог ОСОБА_1 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію понесених нею судових витрат в розмірі 1278,00 грн.

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення боргу - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики від 05 лютого 2006 року в розмірі 150582,00 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики від 26 квітня 2010 року в розмірі 150582,00 грн.

В задоволенні іншої частини вимог ОСОБА_3 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 компенсацію понесених нею судових витрат в розмірі 1505,82 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 компенсацію понесених нею судових витрат в розмірі 1505,82 грн.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Одеської області шляхом подання до Київського районного суду міста ОСОБА_15 апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Суддя П. А. Прохоров