Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 вересня 2016 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Максимчук З.М., Григоренко М.П.

секретар судового засідання: Шептицька С.С.

за участі: прокурора, представників Рівненської міської ради та ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Першого заступника прокурора Рівненської області в інтересах держави в особі Рівненської міської ради на рішення Рівненського міського суду від 11 січня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист прав споживача та виконання зобовязань і за позовом третіх осіб, які заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору,: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Рівненського міського суду від 11 січня 2016 року ОСОБА_1 відмовлено в задоволенні позову до ОСОБА_2 про захист прав споживача і виконання зобовязань.

Позов третіх осіб, які заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору, задоволено: визнано, що будинок №121 по вулиці Київська в м. Рівне належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_1, ОСОБА_2

У поданій на рішення в інтересах держави в особі Рівненської міської ради апеляційній скарзі Перший заступник прокурора Рівненської області фактично покликався на невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до неправильного застосування норм матеріального права.

На її обґрунтування зазначалось про помилковість тверджень суду щодо відсутності порушень архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил при проведенні реконструкції будинку №121 по вулиці Київська в м. Рівне. Вважає, що насправді було здійснено не реконструкцію будинку, а повномасштабне нове будівництво за даною адресою. Також спірний обєкт знаходиться в громадсько-діловій зоні районного значення Д-2, де не передбачено розташування житлових будинків, а тому наміри забудови земельної ділянки не відповідають положенням відповідної містобудівної документації.

Посилається на недодержання судом вимог ст.ст. 6, 26, 29 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності", ст. 28 Закону України "Про архітектурну діяльність", ст.ст. 331, 364, 367, 376 ЦК України, оскільки зазначені норми права застосуванню при вирішенні спірних правовідносин не підлягали взагалі.

Окрім того, суд залишив без уваги правові позиції Верховного Суду України, що надані у постановах від 3 квітня 2013 року в справі №6-12цс13 та від 4 грудня 2013 року в справі №6-130цс13.

Зважаючи на викладене, просить частково скасувати рішення суду першої інстанції та відмовити третім особам, які заявляють самостійні вимоги, у позові, залишивши в решті без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі та зявились в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи прокурора, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги.

Відмовляючи ОСОБА_1 в задоволенні позову до ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з його недоведеності і безпідставності.

Задовольняючи вимоги ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, суд урахував належність права власності земельної ділянки ОСОБА_1 і ОСОБА_2 Оскільки житловий будинок, який було реконструйовано, також належить їм же, а ця реконструкція здійснена з додержанням вимог закону, тому визнав за третіми особами, які заявляють самостійні вимоги, та ОСОБА_1 і ОСОБА_2 право спільної сумісної власності на житловий будинок.

ОСОБА_6 з такими висновками не можна погодитися.

Згідно з ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Тобто рішення суду переглядається колегією суддів лише в частині, яка оскаржується, а саме про задоволення позову третіх осіб, які заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору. В іншій частині воно не оскаржується, що позбавляє апеляційний суд його переглянути.

З матеріалів справи вбачається, що 3 квітня 2015 року між ОСОБА_7, ОСОБА_6 з однієї сторони, що діяли як продавці, та ОСОБА_1, ОСОБА_2 з другої сторони, що діяли як покупці, укладено договір купівлі-продажу по 1/2 частці за кожним житлового будинку з надвірними будівлями по вулиці Київська, 121, в м. Рівне загальною площею 66, 1 кв.м, житловою 38, 6 кв.м, а також земельних ділянок площею 0, 0995 га, кадастровий номер :01:034:0023, та площею 0, 099 га, кадастровий номер :01:034:0024 (а.с. 12-12, зв.). Правочин посвідчено нотаріально і зареєстровано в реєстрі за №480 (а.с. 6-7; 8;10-11).

20 квітня 2015 року між ОСОБА_2, ОСОБА_1 з однієї сторони та ОСОБА_4, ОСОБА_5 і ОСОБА_3 з другої сторони укладено в простій письмовій формі договори, за умовами яких третіх осіб, які заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору, було прийнято у пайову реконструкцію житлового будинку №121 по вулиці Київська в м. Рівне. Планове закінчення реконструкції та здача будинку в експлуатацію встановлювалася до вересня 2015 року. По закінченню реконструкції житлового будинку та здачі його в експлуатацію ОСОБА_2 і ОСОБА_1 зобов'язалися передати пайовикам у власність 1/5 будинку на користь кожного з них протягом двадцяти календарних днів з наданням усіх необхідних документів, сприяючи в оформленні права власності за ними (а.с. 27; 28; 29). 12 серпня 2015 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 отримали на підставі відповідної розписки по 168 000 гривень від кожного пайовика (а.с. 30; 31; 32). Того ж числа ОСОБА_2 і ОСОБА_1 уклали між собою аналогічний договір, за яким остання виступила як пайовик і відповідно до розписки передала ОСОБА_2 також 168 000 гривень (а.с. 33; 34).

В подальшому, 9 грудня 2015 року, нові співвласники житлового будинку звернулися до Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Рівненській області з декларацією про початок виконання будівельних робіт №РВ84 за адресою: м. Рівне, вулиця Київська, 121; вид будівництва: реконструкція. Декларацією передбачалося створення внаслідок реконструкції 4 трикімнатних квартири загальною площею 493, 2 кв.м та 2 шестикімнатних квартири загальною площею 245, 6 кв.м, а всього загальною площею 738, 8 кв.м (а.с. 17-20).

18 грудня 2015 року за зазначеними в декларації будівельними величинами виготовлено технічний паспорт на індивідуальний житловий будинок №121 по вулиці Київська в м. Рівне на ім'я ОСОБА_1 і ОСОБА_2 (а.с. 35-42).

Вважаючи, що її права як пайовика порушуються ОСОБА_2, 21 грудня 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про визнання за нею права власності на квартири №№1, 2, 3 в житловому будинку №121 по вулиці Київська в м. Рівне та за відповідачем на квартири №№ 4, 5, 6 в цьому будинку.

25 грудня 2015 року ОСОБА_3, ОСОБА_4 і ОСОБА_5 звернулися до суду як треті особи, які заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору, з позовом про визнання за ними, ОСОБА_1 і ОСОБА_2 права спільної сумісної власності на спірний житловий будинок.

Стаття 28 Закону України "Про архітектурну діяльність" передбачає зокрема обовязок власника або користувача обєктів архітектури отримувати в установленому законодавством порядку документ дозвільного характеру, що дає право на виконання робіт, пов'язаних із реконструкцією, реставрацією чи капітальним ремонтом обєкта архітектури.

Додатком Б до ДБН А.2.-3-2004 "Склад, порядок, розроблення, погодження та затвердження проектної документації для будівництва" визначено, що реконструкція це перебудова існуючих обєктів виробничого та цивільного призначення, повязана з удосконаленням виробництва, підвищенням його техніко-економічного рівня та якості вироблюваної продукції, поліпшення умов експлуатації та проживання, якості послуг, зміною основних техніко-економічних показників (кількості продукції, потужність, функціональне призначення, геометричні розміри).

Згідно з приміткою до Додатку Б ДБН А.2.2-3-2004 в поняття "існуюче" входить наявність конструктивної схеми з несучими огороджувальними конструкціями та фундаментами.

Також Правилами утримання житлових будинків та прибудинкових територій, затверджених наказом Держжитлокомунгоспу України від 17.05.2005 року №76 та зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 25 серпня 2005 року за №927/11907, встановлено, що реконструкцією житлового будинку є комплекс будівельних робіт, спрямованих на поліпшення експлуатаційних показників приміщень житлового будинку шляхом їх перепланування та переобладнання, надбудови, вбудови, прибудови з одночасним приведенням їх показників відповідно до нормативно-технічних вимог.

Між тим, матеріали справи не місять, особами, які беруть участь у справі, не надано, а судом не здобуто будь-яких доказів існування нормативно-технічних вимог до реконструкції спірного будинку, зокрема про затверджену у визначеному законом порядку проектну документацію та належні дозволи для її здійснення.

Окрім того, технічний паспорт на індивідуальний житловий будинок №121 по вулиці Київська в м. Рівне виготовлено 18 грудня 2015 року, тобто через дев'ять днів після подання ОСОБА_1 і ОСОБА_2 декларації про початок виконання будівельних робіт. Ці обставини свідчать не лише про те, що будівельні роботи було незаконно розпочато ще до подання зазначеної декларації в Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції, але й з урахуванням пори року, коли подавалася декларація зими, вказують про те, що спірний житловий будинок на той момент уже було побудовано всупереч закону.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Правова позиція Верховного Суду України у справі №6-130цс13, що висловлена при ухваленні постанови від 4 грудня 2013 року, визначає, що відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений обєкт, але й обєкт нерухомості, який виник у результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови уже існуючого обєкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, дозволу на виконання будівельних робіт, наданого органами архітектурно-будівельного контролю, оскільки в результаті таких дій обєкт втрачає тотожність з тим, на який власником (власниками) отримано право власності.

Як убачається, суд першої інстанції при вирішенні спірних правовідносин уваги на викладені обставини не звернув, що призвело до ухвалення рішення, яке не може залишатися чинним.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України мотивом для скасування оскаржуваного рішення і ухвалення нового про відмову третім особам, які заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору, у задоволенні позову є неправильне застосування судом норм матеріального права.

В силу вимог ст. 88 ЦПК України понесені і документально підтверджені особою, що подала апеляційну скаргу, судові витрати 5 544 гривень судового збору в рівних частках, тобто по 1 848 гривень з кожного, слід стягнути з ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 у дохід держави.

На підставі ст. 28 Закону України "Про архітектурну діяльність", ст. 376 ЦК України, постанови Верховного Суду України від 4 грудня 2013 року у справі №6-130цс13, керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313-314, 316, 324-325 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу Першого заступника прокурора Рівненської області задовольнити.

Рішення Рівненського міського суду від 11 січня 2016 року в частині задоволення позову про визнання майна спільною сумісною власністю скасувати.

ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 відмовити в задоволенні позову до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю.

В решті рішення суду першої інстанції (про відмову в позові ОСОБА_1М.) залишити без змін.

Стягнути із ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 в дохід держави по 1 848 (одна тисяча вісімсот сорок вісім) гривень судового збору з кожного.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий: Судді: