Ухвала

іменем україни

06 липня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Хопти С.Ф.,

Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом виконавчого комітету Ладижинської міської ради Вінницької області до ОСОБА_3, ОСОБА_4, Ладижинського міського сектору управління Державної міграційної служби у Вінницькій області, третя особа - управління Служби безпеки України у Вінницькій області, про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, за касаційною скаргою ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на рішення Ладижинського міського суду Вінницької області від 29 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 25 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2015 року виконавчий комітет Ладижинської міської ради Вінницької області звернувся до суду із указаним вище позовом, мотивуючи його тим, що за клопотанням начальника управління Служби безпеки України у Вінницькій області від 16 грудня 2005 року виконавчий комітет своїм рішенням від 01 лютого 2006 року № 39 надав ОСОБА_3, як співробітнику Гайсинського міськрайонного відділу управління Служби безпеки України у Вінницькій області, та його сім'ї службову двокімнатну квартиру АДРЕСА_1. 29 вересня 2006 року ОСОБА_3 був переведений у м. Козятин для подальшого проходження служби. З листопада 2006 року до теперішнього часу ОСОБА_3 та члени його сім'ї у вказаній квартирі не проживають без поважних причин, з їх дозволу там проживає ОСОБА_5 У м. Козятин сім'я ОСОБА_3 житлом забезпечена, має у приватній власності дві квартири.

Позивач вважає, що відповідачі втратили право користування спірною службовою квартирою, проте добровільно звільняти її не бажають, що, у свою чергу, створює перешкоди для користування нею іншими співробітниками Гайсинського міськрайонного відділу управління Служби безпеки України у Вінницькій області.

Зважаючи на викладене, виконавчий комітет Ладижинської міської ради Вінницької області просив визнати ОСОБА_3 та ОСОБА_4 такими, що втратили право користування вказаною службовою квартирою, на підставі ст. ст. 71, 72,123 ЖК Української РСР,зобов'язати Ладижинський міський сектор управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області зняти зазначених осіб із реєстрації місця проживання за вищевказаною адресою.

Рішенням Ладижинського міського суду Вінницької області від 29 жовтня 2015 року, залишеним без зміни ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 25 лютого 2016 року, позов виконавчого комітету Ладижинської міської ради Вінницької області задоволено. Визнано ОСОБА_3 та ОСОБА_4 такими, що втратили право користування службовим жилим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1. Зобов'язано Ладижинський міський сектор Управління державної міграційної служби України у Вінницькій області зняти ОСОБА_3 та ОСОБА_4 із реєстрації місця проживання АДРЕСА_4. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 та ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просять скасувати оскаржувані судові рішення, ухвалити нове рішення, яким визнати за ними право користування спірним жилим приміщенням із поновленням реєстрації за місцем проживання.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Судове рішення апеляційного суду не повністю відповідає зазначеним вимогам закону.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову виконавчого комітету Ладижинської міської ради Вінницької області, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_3 переведений в іншу місцевість, зокрема у м. Козятин, для подальшого проходження служби, тому підстави використання ним службового приміщення відсутні. Крім того, ОСОБА_3 та члени його родини понад шість місяців не проживають у спірній квартирі, що відповідно до ст. ст. 71, 72 ЖК Української РСР також є підставою для визнання їх такими, що втратили право користування жилим приміщенням.

Суд апеляційної інстанції погодився з рішенням суду першої інстанції, залишив його без змін і зазначив, що висновки суду відповідають встановленим обставинам справи.

Проте з висновком апеляційного суду погодитися не можна.

Судом установлено, що рішенням виконавчого комітету Ладижинської міської ради від 01 лютого 2006 року № 39 ОСОБА_3, як співробітнику Гайсинського міськрайонного відділу управління Служби безпеки України у Вінницькій області, та членам його сім'ї - дружині ОСОБА_6 та сину ОСОБА_4, надано службову двокімнатну квартиру АДРЕСА_2. 15 лютого 2006 року видано спеціальний ордер на службове жиле приміщення на сім'ю із трьох осіб, на підставі якого вони зареєструвались у вказаному приміщенні.

29 червня 2006 року для подальшого проходження служби ОСОБА_3 був переведений з Гайсинського міськрайонного відділу управління Служби безпеки України у Вінницькій області до Козятинського міськрайонного відділу управління Служби безпеки України у Вінницькій області у м. Козятин Вінницької області.

Вирішуючи спір, суд дійшов висновку про те, що на спірні правовідносини поширюються положення ст. ст. 71, 72 ЖК Української РСР.

Стаття 71 ЖК Української РСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами.

За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Відповідно до ст. 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Частиною 3 ст. 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

У ч. 2 ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати те, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 вимушено змінив місце проходження служби, за новим місцем служби іншим службовим житлом не забезпечений.

Заперечуючи проти позову, відповідачі посилались на неможливість отримання житла за новим місцем призначення, перевід до нового місця служби не залежав від відповідача.

Ухвалюючи рішення про виселення зі службового жилого приміщення наймача та його членів сім'ї, зазначені обставини судом не враховані, не перевірено і не встановлено фактів, які б свідчили про явну потребу суспільства у житлі, що має звільнити ОСОБА_3, та чи буде відповідати це виселення вимогам закону, ураховуючи наведені доводи відповідача.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

Суд, пославшись на покази свідків, допитаних у суді, зокрема ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10., які пояснили, що у спірній квартирі тривалий час відповідачі не проживають, не перевірив та не надав належної правової оцінки доводам відповідача про те, що він із сім'єю іншого житла не має, а квартира АДРЕСА_3, про яку суд зазначив, перебуває у спільній частковій власності відповідачів, - належить на праві власності дружині ОСОБА_3 - ОСОБА_6 - у порядку спадкування після смерті матері і не надавалась за рахунок державного житлового фонду.

Крім того, застосувавши до даних правовідносин норми ст. ст. 71-72 ЖК Української РСР, суд не врахував, що порядок виселення із службового житлового приміщення регулюється ст. ст. 124, 125 ЖК Української РСР.

До осіб, які користуються службовим жилим приміщенням, правила ст. 71 ЖК Української РСР не застосовуються.

Зазначена правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 04 листопада 2015 року № 6-1166цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Також суд не врахував і Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР, затверджене постановою Ради Міністрів Української РСР від 04 лютого 1988 року № 37, та не звернув уваги й на правову позицію Верховного Суду України, висловлену в постанові 13 листопада 2014 року у справі № 6-115цс13.

Відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, апеляційним судом не повністю встановлені, судове рішення не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ч. 3 ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 25 лютого 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко

С.П. Штелик