Справа № 357/4093/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 липня 2016 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді - Протасова О. М. ,

при секретарі - Дорошкевич В. Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування збитків, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з цим позовом та зазначив, що 31.03.2014 року придбав топлений брикет в кількості п'яти тон на суму 9750 грн. та за пропозицією відповідача поклав його на зберігання в належному відповідачу гаражі в кооперативі "Тополя". 20.04.2015 р. у нього виникла необхідність забрати брикет, у зв'язку з чим він зателефонував відповідачеві, однак останній повідомив йому, що ніякого брикету у нього немає. Оскільки всі зусилля повернути своє майно виявились марними, він звернувся до правоохоронних органів, і за його заявою була проведена перевірка, за наслідками якої йому було рекомендовано звернутись до суду. У зв'язку з цим просив суд стягнути з відповідача 9750 грн. матеріальних збитків за недотримання обов'язків за договором зберігання.

У судовому засідання позивач підтримав свій позов, посилаючись на наведені у ньому обставини, на підтвердження кількості та вартості топленого брикету послався на накладну. Пояснив, що домовленість про зберігання брикету була усною.

Відповідач позов не визнав та пояснив, що з 2010 р. гаражем користувався його троюрідний брат ОСОБА_3, у якого були ключі. Що там зберігалось ОСОБА_1, йому невідомо. Однак у жовтні 2014 р., коли він перевозив у гараж свої речі, ніякого брикету у гаражі не було.

Вислухавши сторони та їх представників: позивача - адвоката Дульдієра О.П., відповідача - адвоката Дудника А.В., які діють на підставі договорів, вислухавши позивача, допитаного як свідка та свідків ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_7, а також дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню, на підставі такого.

Згідно з ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

З показань позивача, допитаного як свідка, вбачається, що відповідача він знав кілька років, мав з ним робочі стосунки, разом працювали на ставку, і коли виникла потреба десь зберегти придбаний ним брикет, відповідач погодився надати свій гараж та віддав йому ключі. Відповідач та ОСОБА_3 допомагали йому розвантажувати брикет та переносити його в гараж. Однак коли у 2015 році він хотів його забрати, замок був поміняний, а на його вимогу повернути майно відповідач сказав, що він забрав його в рахунок надуманого боргу.

Свідок ОСОБА_3 показав суду, що гараж він орендував у ОСОБА_7, мав від гаража ключі. Брикети в гараж вони завантажували втрьох - він, ОСОБА_1 та ОСОБА_7. Після цього ключами користувались він та ОСОБА_1, ключі були також у батька відповідача. Однак у жовтні 2014 р. він втратив доступ до гаража, тому що замки були поміняні.

Свідок ОСОБА_6 показав суду, що разом з ОСОБА_1 допомагав ОСОБА_7 перевозити речі зі ставка, однак коли під'їхали до гаража, ОСОБА_1 сказав, що ключів у нього немає, вони у ОСОБА_3. Тому вони вигрузили речі та кілька годин шукали, яким чином відкрити гараж. Врешті вони взламали замки та перенесли в гараж речі. Ніяких брикетів там не було.

Згідно з показаннями свідка ОСОБА_7, ключі від гаража він передав своєму племіннику ОСОБА_3 у 2010 році, оскільки гаражем не користувався, а той купив мотоцикл. Після цього до гаража не ходив, що там зберігалось, не знає.

Відповідно до ч.1 ст.936 ЦК України, за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Позивач вважав, що укладений з відповідачем договір зберігання був виконаний у момент передачі речі, а тому міг бути вчинений усно.

Однак, відповідно до ст.938 ЦК України, договір зберігання є строковим, а тому не є таким, що виконаний в момент передачі речі.

За змістом ст.208, ч.ч.1,2 ст.937 ЦК України, договір зберігання укладається у письмовій формі, яка вважається дотриманою, якщо прийняття речі на зберігання посвідчене розпискою, квитанцією або іншим документом, підписаним зберігачем, і не може підтверджуватись свідченнями свідків, окрім надзвичайних обставин.

Суд вважає, що надзвичайні обставини у розумінні ч.2 ст.937 ЦК України були відсутні, а тому свідчення свідків суд до уваги не бере як не допустимі докази.

На підставі наведених норм та встановлених обставин суд вважає, що позивач не довів передачі речей на зберігання відповідачеві, а тому у позові відмовляє.

Керуючись ст.ст.10,11,60,88,209,212, 213, 215,294-296 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування збитків відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене.

Апеляційна скарга на рішення суду подається апеляційному суду Київської області через Білоцерківський міськрайонний суд протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги , якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя О. М. Протасова