АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/124/16 Справа № 183/7297/14 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Демченко Е.Л.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 листопада 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів Куценко Т.Р., Лаченкової О.В.

при секретарі Синенко Є.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 грудня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про стягнення боргу, -

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про стягнення боргу, мотивуючи тим, що 10 лютого 2014 року між ним та ОСОБА_2 було укладено договір позики, за яким він надав ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 10.000 доларів, що еквівалентно 80.000 грн. на строк до 14 липня 2014 року.

Вказував, що ОСОБА_4 поручилася за належне виконання зобовязань ОСОБА_2 за даним договором позики.

Зазначав, що грошові кошти надав під заставу автомобіля PORSHE CAYENNE, номер шасі WP1AA29P98LA21466, реєстраційний номер НОМЕР_1, 2008 року випуску, який належить ОСОБА_2

Посилаючись на те, що на даний час борг не повернуто, автомобіль не наданий йому, просить суд ухвалити рішення, яким стягнути з відповідачів на його користь суму боргу за договором позики у розмірі 10.000 доларів США, що еквівалентно 80.000 грн.

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 грудня 2014 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволені частково. Стягнуто з ОСОБА_2 суму заборгованості за договором позики в розмірі 80.000 грн. Вирішено питання стосовно судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 ставить питання про скасування рішення суду і ухвалення нового рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_3 залишити без задоволення, зазначаючи, що рішення постановлене з порушенням норм матеріального й процесуального права.

У судове засідання до суду апеляційної інстанції сторони, повідомлені належним чином про час та місце розгляду справи, не зявились (а.с.168,169,170).

На думку колегії суддів, неявка в судове засідання позивача ОСОБА_3, належним чином повідомленого про час та місце судового розгляду справи, є його волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.

Виходячи з вимог ч.3 ст.27 ЦПК України щодо неприпустимості зловживання сторонами своїми процесуальними правами, ст.303-1 ЦПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги та ст.67 ЦПК щодо строків процесуальних дій, а також зважаючи на вимоги ч.2 ст.305 ЦПК України, колегія суддів визнала неявку позивача в судове засідання такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів находить, що апеляційна скарга підлягає задоволенню із наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які буди досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5)чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6)як розподілити між сторонами судові витрати; 7)чи є негайні підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8)чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Однак зазначеним вимогам закону ухвалене у справі рішення суду не відповідає.

Статтями 10,60 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно з ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

В матеріалах справи міститься договір позики від 10 лютого 2014 року, укладений в простій письмовій формі між ОСОБА_3 (позикодавець) та ОСОБА_2 (позичальник), ОСОБА_4 (поручитель), згідно якого позикодавець передає у власність позичальнику автомобіль PORSHE CAYENNE, реєстраційний номер НОМЕР_1, вартістю 80.000 грн., а позичальник зобов`язується повернути автомобіль у визначений строк. Розмір заставного майна становить 320.000 грн. Факт одержання грошей підтверджується розпискою, власноручно написаною позичальником в момент передачі йому суми позики (а.с.34).

В забезпечення виконання зобов`язань позикодавця за договором, поручитель поручився перед позикодавцем за повне виконання позичальником умов договору. Відповідальність поручителя є солідарною. У випадку невиконання позичальником умов договору, позикодавець повідомляє про це поручителя, шляхом направлення письмової вимоги.

Також в матеріалах справи міститься ксерокопія надрукованої розписки від 10 лютого 2014 року в якій зазначено, що ОСОБА_2 повинен грошові кошти в розмірі 80.000 грн. за автомобіль PORSHE CAYENNE, реєстраційний номер НОМЕР_1, який оформлений на нього за довідкою-рахунком володільцем підприємства ОСОБА_3, та зобовязується повернути грошові кошти до 14 червня 2014 року (а.с.5,6-7).

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами фактично укладено договір купівлі-продажу з розстроченням платежу, предметом якого є автомобіль за ціною 80.000 грн., про що свідчить також і факт реєстрації права власності автомобіля PORSHE CAYENN на відповідача 14 лютого 2014 року, а сума платежу за договором в повному обсязі не повернута.

Однак, погодитися з такими висновками суду неможливо, оскільки суд дійшов них через неправильне застосування норм матеріального права, неповне зясування обставин, що мають значення для справи, що у відповідності до ст.309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво-чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Частиною першою ст.1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов'язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові №6-63цс13 від 18 вересня 2013 року, та згідно ст.360-7 ЦПК України, є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

Колегія суддів звертає увагу на те, що в матеріалах справи міститься договір позики від 10 лютого 2014 року та розписка від 10 лютого 2014 року, які було надано позивачем на підтвердження своїх позовних вимог (а.с.3-4,5).

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, тому подання позивачем доказів на підтвердження наведених вище обставин є обовязковим, оскільки в цій частині між позивачем та відповідачем виник спір про право, і такі докази матимуть значення для ухвалення рішення у справі. Докази, які позивач повинен подати в рахунок обґрунтування всіх тих обставин, на які він посилається як на підставу для задоволення його вимог, і на підставі яких суд в подальшому встановлює наявність або відсутність підстав для задоволення позову чи відмови у його задоволенні, - повинні бути виключно належними та допустимими.

Згідно із ст.129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін.

Позивач, як сторона по справі, зобов'язаний довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, відповідно до ст.10 ЦПК України.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Положення ст.11 ЦК України визначають, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини. Нормами ст.58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст.60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.ст.27,46 ЦПК України).

Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст.27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Предметом доказування у даному спорі є факт укладання між сторонами договору позики від 10 лютого 2014 року та як його наслідок написання розписки від 10 лютого 2014 року.

Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.1 ст.179 ЦПК України).

За способом утворення докази поділяються на первинні (відомості про факти одержують із першоджерела - з оригіналу документа, від свідка-очевидця і т.п.) і похідні (відомості про факти одержують із джерела, що відтворює інший доказ, - з копії документа).

За відношенням до шуканого факту докази поділяються на прямі (прямо вказують на наявність або відсутність шуканого факту) і непрямі (дозволяють зробити припускаємий висновок про шуканий факт).

Згідно до вимог ч.4 ст.10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному зясуванню обставин справи: розяснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обовязки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Апеляційний суд сприяв всебічному і повному зясуванню обставин справи, саме тому задовольнив клопотання відповідача ОСОБА_2 та ухвалою від 25 листопада 2015 року призначив по справі проведення судової почеркознавчої експертизи, на вирішення якої поставив питання: чи виконаний підпис у договорі позики від 10 лютого 2014 року в графі підпис позичальника від імені ОСОБА_2 ОСОБА_2 або іншою особою; чи виконаний підпис у розписці від 10 лютого 2014 року про отримання 80.000 грн. від імені ОСОБА_2 ОСОБА_2 або іншою особою (а.с.138-141).

03 грудня 2015 року справу направлено до експертної установи.

10 серпня 2016 року до апеляційного суду було повернуто справу з Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз з висновком почеркознавчої експертизи.

Згідно ч.1 ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Згідно висновку почеркознавчої експертизи №1868-16 від 04 липня 2016 року, проведеної Дніпропетровським науково-дослідним інститутом судових експертиз, підпис у договорі позики від 10 лютого 2014 року в графі підпис позичальника від імені ОСОБА_2 виконаний не ОСОБА_2 (а.с.153-156). Розписка не досліджувалася у звязку з ненаданням її оригіналу.

Відповідно до розяснень, наданих у п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року №14, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин.

Зважаючи на те, що договір позики між позивачем та відповідачем не укладався, колегія суддів приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги ОСОБА_2, скасування рішення суду на підставі п.3 ч.1 ст.309 ЦПК України з ухваленням нового рішення про залишення позовних вимог ОСОБА_3 без задоволення.

Керуючись ст.ст.303,307,309,313,314,316,317 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 грудня 2014 року скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про стягнення боргу відмовити.

Рішення апеляційного суду чинне з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

ОСОБА_5