У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 квітня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,
суддів: Ізмайлової Т.Л.,Мостової Г.І.,
Карпенко С.О.,Наумчука М.І.,

розглянувши в судовому засіданні справуза позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, треті особи: приватний нотаріус Тячівського нотаріального округу Грин Ніку Михайлович, Тячівська державна нотаріальна контора, приватний нотаріус Тячівського нотаріального округу Русин НаталіяІванівна, реєстраційна служба Тячівського районного управління юстиції про встановлення факту прийняття спадщини, часткове скасування свідоцтва про право на спадщину, договору купівлі-продажу спадкового нерухомого майна, визнання права власності на спадкове майно, його витребування,за касаційною скаргою ОСОБА_7 в особі представника ОСОБА_10на рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 12 травня 2015 року та ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області від 28 жовтня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У квітні 2014 року ОСОБА_6 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_7, треті особи приватний нотаріус Тячівського нотаріального округу Грин Н.М., Тячівська державна нотаріальна контора, приватний нотаріус Тячівського нотаріального округу Русин Н.І., реєстраційна служба Тячівського районного управління юстиції про встановлення факту прийняття спадщини, часткове скасування свідоцтва про право на спадщину, договору купівлі-продажу спадкового нерухомого майна, визнання права власності на спадкове майно, його витребування. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер батько її чоловіка ОСОБА_11 - ОСОБА_12, після смерті якого відкрилась спадщина у вигляді будинку АДРЕСА_1 Закарпатської області. З 03 червня 1967 року позивач перебувала у зареєстрованому шлюбі зі ОСОБА_11, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року. Позивач зазначала, що вони разом з чоловіком на земельній ділянці, якою користувались батьки останнього побудували власний будинок та користувались земельною ділянкою без встановлення огорожі. Спадщину після смерті батька чоловіка ОСОБА_12 прийняла мати чоловіка позивача - ОСОБА_13 та фактично чоловік позивача ОСОБА_11, який проживав зі спадкодавцем на момент його смерті. ІНФОРМАЦІЯ_3 року померла ОСОБА_13 У середині травня 2013 року відповідач ОСОБА_7 почала встановлювати огорожу між будинком АДРЕСА_1 Закарпатської області та будинком, що побудований нею з чоловіком, при чому частина винниці та виноград опинилися за встановленою нею огорожею, тобто на загородженій нею частині земельної ділянки. При цьому пояснила, що їй належить як будинок, так і земельна ділянка, на які вона має необхідні документи. Пред'явити їх чи надати їй копії відповідач відмовляється. Позивачу стало відомо, що на підставі спадкової справи № 2121993 Тячівською держнотконторою 11 березня 2005 року ОСОБА_13, як спадкоємцю цілої частини майна ОСОБА_12 було видане додаткове свідоцтво на спадщину за законом - на житловий будинок АДРЕСА_1 Також позивачу стало відомо, що у 2003 році ОСОБА_13 оформила право власності на земельну ділянку під будинком площею 0,150 га та для ведення особисто сільського господарства - 0,455 га за адресою АДРЕСА_1 виключно на себе, порушивши у такий спосіб права свого сина (її чоловіка) ОСОБА_11. При цьому ОСОБА_13 межі земельної ділянки з нею чи її чоловіком не погоджувала, приховуючи сам факт приватизації ділянок від них. 19 квітня 2007 року ОСОБА_13 було укладено з ОСОБА_7 договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1. Позивач вважала, що діями відповідача порушено права її як спадкоємця чоловіка - ОСОБА_11, який в свою чергу спадкував після смерті батька - ОСОБА_12, просила позов задовольнити.

Рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 12 травня 2015 року, залишеним без змін ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області від 28 жовтня 2015 року, позовні вимоги ОСОБА_6 задоволено частково. Визнано факт прийняття ОСОБА_11 спадщини після смерті його батька ОСОБА_12, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року. Визнано частково, в 1/4 частині, недійсним додаткове Свідоцтво на спадщину за законом - на житловий будинок АДРЕСА_1 видане на підставі спадкової справи №212/1993 Тячівською держнотконторою 11 березня 2005 року на ім'я ОСОБА_13 як спадкоємця ОСОБА_12. Визнано частково, в 1/4 частині, недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку з надвірними спорудами, що розташований по АДРЕСА_1 укладений 26 вересня 2007 року між ОСОБА_13 і ОСОБА_7, зареєстрований в реєстрі за №3635. В решті позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_7 в особі представника ОСОБА_10 просить скасувати судові рішення першої та апеляційної інстанції в частині задоволення позовних вимог та постановити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходили з факту прийняття чоловіком позивача ОСОБА_11 спадщини у вигляді житлового будинку після смерті свого батька ОСОБА_12.

Проте з такими висновками судів повністю погодитись не можна з наступних підстав.

Статтею 6 ЦК УРСР визначено, що захист цивільних прав здійснюється в установленому порядку судом, арбітражем або третейським судом шляхом: визнання цих прав; відновлення становища, яке існувало до порушення права, і припинення дій, які порушують право; присудження до виконання обов'язку в натурі; компенсації моральної шкоди; припинення або зміни правовідношення; стягнення з особи, яка порушила право, завданих збитків, а у випадках, передбачених законом або договором, неустойки (штрафу, пені), а також іншими засобами, передбаченими законом.

Пунктом 4 Перехідних та Прикінцевих положень Цивільного кодексу України передбачено, щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Статтею 548 ЦК УРСР передбачено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 549 ЦК УРСР, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Особи, для яких право спадкоємства виникає лише у випадку неприйняття спадщини іншими спадкоємцями, можуть заявити про свою згоду прийняти спадщину протягом строку, що залишився для прийняття спадщини. Якщо строк, що залишився, менше трьох місяців, він продовжується до трьох місяців.

Відповідно ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавцям), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно зі ст. 1219 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

За змістом ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Якщо виникнення у особи права на спадкування залежить від неприйняття спадщини або відмови від її прийняття іншими спадкоємцями, строк для прийняття нею спадщини встановлюється у три місяці з моменту неприйняття іншими спадкоємцями спадщини або відмови від її прийняття. Якщо строк, що залишився, менший як три місяці, він продовжується до трьох місяців.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, належним чином не встановили фактичних обставин справи, що мають суттєве значення для її вирішення, не надали належної оцінки наданим сторонами доказам у їх сукупності, зокрема, не з'ясували яким чином чоловік позивача ОСОБА_11 прийняв спадщину після смерті батька ОСОБА_12, чи проживав він з ним на момент його смерті, або іншим чином, що б свідчило при прийняття ним такої спадщини, оскільки таких даних матеріали справи не містять. Крім того, судом першої інстанції не перевірено чи зверталась позивач з заявою про прийняття спадщини у встановлений законом строк після смерті ОСОБА_11, чи прийняла вона спадщину після смерті чоловіка заважаючи на те, що останній проживав за іншою адресою. Суд першої інстанції визнаючи частково недійсним додаткове свідоцтво про право на спадщину, залишив поза увагою, що свідоцтво, видане ОСОБА_13 29 червня 1993 року щодо спадкування спірного житлового будинку після смерті її чоловіка ОСОБА_12 (а.с. 130, т. 1) недійсним у встановленому законом порядку не визнавалось, а отримання спадщини в певній її частині, чинним, на момент виникнення спірних правовідносин, законодавством не передбачалось.

Суд апеляційної інстанції в порушення вимог ст. ст. 303, 315 ЦПК України належним чином не перевірив доводів апеляційної скарги, зокрема, посилання заявника на перебування ОСОБА_11, на момент смерті батька, у фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_14 та його проживання у с. Чарівному Великоолександрівського району Херсонської області (а.с. 4, т. 2). Апеляційний суд в ухвалі не зазначив конкретні обставини і факти, що спростовують такі доводи, і залишив рішення суду першої інстанції без змін.

За таких обставин судові рішення першої та апеляційної інстанцій не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_7 в особі представника ОСОБА_10задовольнити частково.

Рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 12 травня 2015 року та ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області від 28 жовтня 2015 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов
Судді: Т.Л. Ізмайлова
С.О. Карпенко
Г.І. Мостова
М.І. Наумчук