Справа № 307/2765/15-ц
У Х В А Л А

Іменем України

04 липня 2016 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області

у складі : головуючого - судді Мацунича М.В.

суддів : Куштана Б.П., Ігнатюка Б.Ю.

з участю секретаря : Кухта М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгород цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 від імені якої діє представник ОСОБА_2 на рішення Тячівського районного суду від 11 травня 2016 року за позовом ОСОБА_1 до Вільховецької сільської ради, ОСОБА_3, де третьою особою є Управління держгеокадастру у Тячівському районі про визнання незаконним і скасування рішення органу місцевого самоврядування, -

в с т а н о в и л а :

У серпні 2015 року ОСОБА_1 звернулась в суд із позовом до Вільховецької сільської ради, ОСОБА_3, де третьою особою є Управління держгеокадастру у Тячівському районі у якому просила скасувати і визнати незаконним рішення органу місцевого самоврядування, а саме п. 7 рішення Вільховецької сільської ради №519 від 08.10.2014 року про надання дозволу на розробку проекту відведення земельної ділянки площею 0,10 га для будівництва житлового будинку, господарських будівель і споруд ОСОБА_3 за адресою АДРЕСА_1.

Рішенням Тячівського районного суду від 11.05.2016 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, відмовлено.

Не погодившись із даним рішенням, представник позивачки ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позову. Мотивує свої вимоги тим, що рішення суду не відповідає вимогам норм процесуального та матеріального права, адже суд припустився до неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи.

Враховуючи, що в судове засідання апеляційної інстанції сторони не з'явились, хоча про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, що стверджується повідомленнями про вручення поштових відправлень, про причини неявки апеляційний суд не повідомили, і заяв про відкладення розгляду справи не подавали, колегія суддів, відповідно до вимог ч. 2 ст. 305 ЦПК України та зважуючи на приписи ст. 303-1 ЦПК України, вважає за необхідне розглядати скаргу за їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача та дослідивши матеріали справи й перевіривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів дійшла до думки, що апеляційну скаргу слід відхилити, виходячи з наступних мотивів.

За правилами ч. 1 ст. 303 ЦПК України - під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

А виходячи з положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України - кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Підстави та порядок набуття права на землю, а також порядок передачі земельних ділянок визначено у статтях 116, 118 ЗК України.

Відповідно до ст. 125 ЗК України право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає з моменту державної реєстрації цих прав.

Захист прав на земельні ділянки здійснюється, у тому числі шляхом визнання недійсними актів органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування.

Підставами для визнання акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та (або) визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Обов'язковою умовою визнання акта недійсним є також порушення у зв'язку із прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів особи.

Згідно ч. 1 ст. 155 ЗК України в разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування, чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

З матеріалів справи убачається, що позивачка просить визнати незаконним та скасувати рішення сільради, на підставі якого ОСОБА_3 може отримати у приватну власність спірну земельну ділянку, вважаючи, що вказане рішення порушує її право на отримання цієї ж ділянки, як особи, яка має право на успадкування такого майна.

Спадщина після смерті матері позивачки і відповідачки відкрилась 16.05.1992 року, проте будь-яких даних на підтвердження успадкування майна позивачкою не наведено.

Згідно зі ст. 30 ЗК України (в редакції від 13.03.1992 року), що діяла на час відкриття спадщини, при переході права власності на будівлю і споруду разом із цими об'єктами переходить, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення. У разі зміни цільового призначення надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку відведення.

Мати сторін померла 16.05.1992 року, однак вони не оформили свої спадкові права так як документів на право власності на будинок і земельну ділянку не було. Мати сторін користувалась земельною ділянкою, та на такій був збудований житловий будинок, який не має правовстановлюючих документів. А після смерті матері сторін, частиною земельної ділянки, яка була в користуванні покійної користувалась, ОСОБА_3, яка згодом і розібрала житловий будинок, що почав руйнуватись (а.с. 79).

За цих обставин, твердження ОСОБА_1 про порушення Вільховецькою сільською радою вимог ст. 12 ЗК України (2001 року), які стосуються повноважень сільської ради стосовно: розпорядження землями територіальних громад; передачі земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; організація землеустрою; вирішення земельних спорів та вирішення інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону, не знаходить свого підтвердження.

Враховуючи, що відсутній факт успадкування позивачкою нерухомого майна то й підстав для застосування наслідків ст. 30 ЗК України (в редакції від 13.03.1992 року), також немає.

Слід також зазначити, що сільська рада надала, дозвіл на розробку проекту відведення земельної ділянки площею 0,1000 га в АДРЕСА_1 для будівництва житлового будинку, господарських будівель і споруд не сторонній особі, а одній із дочок покійної ОСОБА_4 у користуванні якої перебувала при житті дана земельна ділянка. Також, таке рішення Вільховецької сільської ради було пов'язано і з тим, що ОСОБА_1 разом зі своїм чоловіком, відмовились від земельної ділянки площею 0,40 га, яка була у їх користуванні. Та рішенням 24-ї сесії 6-го скликання Вільховецької сільської ради від 07.02.2014 року за № 450 було припинено право користування, і вилучено таку земельну ділянку до земель запасу Вільховецької сільської ради, яке є чинним і ніким не скасоване. Крім цього, ОСОБА_1 не надала суду доказів того, що у складі вилученої за її проханням земельної ділянки не знаходилась частина земельної ділянки на якій побудувала житловий будинок, яку ще при житті ОСОБА_4 погодилась відпустити, що виходила на АДРЕСА_2. Відсутні докази й того, що іншою частиною земельної ділянки, яка виходила на АДРЕСА_1, користувалась вона, а не ОСОБА_3. А звідси, такі доводи ОСОБА_1 не доводяться доказами, що наявні в справі, та ґрунтуються на припущеннях сторони.

Колегія суддів, також не знаходить доведеними позовні вимоги позивачки про набуття права власності на спірну земельну ділянку на підставі ст. 119 ЗК України за давністю користування (набувальна давність).

Згідно ст. 119 ЗК України набувальна давність може бути реалізована громадянами, які добросовісно, відкрито і безперервно користуються земельною ділянкою протягом 15 років, але не мають документів, які б свідчили про наявність у них прав на цю земельну ділянку, шляхом звернення до органу державної влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування з клопотанням про передачу її у власність або надання у користування. Розмір цієї земельної ділянки встановлюється у межах норм, визначених цим Кодексом.

Як зазначено в Розділі ІХ. "Прикінцеві положення" ЗК України від 25.10.2001 року, такий набрав чинності з 01.01.2002 року. Отже, право реалізації громадянином за набувальною давністю права на земельну ділянку за давністю користування, виникне тільки з 01.01.2017 року, так-як зворотної дії в часі ця норма не має.

Посилання ОСОБА_1 на норми ст. 335 ЦК України в спірних правовідносинах є помилковим, так-як спір не стосується набуття права власності безхазяйну річ. А крім цього, земельну ділянку яка була в користуванні покійної ОСОБА_4, виявила бажання отримати у власність менша дочка ОСОБА_3, а не стороння особа.

Покази свідків, що допитані судом першої інстанції, викладені у рішенні суду відповідно до тих обставин справи, які сторонами доведено, і підтверджено доказами. На виконання вимог ч. 4 ст. 191 ЦПК України суд і допитав свідків, які з'явились у судове засідання.

Інші доводи апеляційної скарги не мають правового значення для справи, та стосуються обставин, які не узгоджуються з фактичними обставинами справи.

Встановивши фактичні обставини справи, суд першої інстанції дав їм належну правову оцінку до яких застосував відповідні правові норми, що дало суду підстави дійти до висновку про відхилення позовних вимог.

Зважуючи на встановлені обставини, доводи апеляційної скарги не можуть бути взятими до уваги, так-як не спростовують висновків суду першої інстанції та вище викладеного, а тому колегія суддів у відповідності до вимог передбачених статтями 213, 308 ЦПК України дійшла до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Ураховуючи наведене та керуючись вимогами статей 307, 308, 314, 315 і 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 від імені якої діє представник ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Тячівського районного суду від 11 травня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня набрання нею законної сили .

Головуючий : __________________ Судді : _________________

_________________