АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 липня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого: Невідомої Т.О.

суддів: Пікуль А.А., Ратнікової В.М.

секретар: Ільченко В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 11 травня 2016 року у цивільній справі за позовом Комунального підприємства «Центр обслуговування споживачів Шевченківського району» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги,

№ апеляційного провадження: №22-ц/796/8969/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Піхур О.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Невідома Т.О.

в с т а н о в и л а :

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 11 травня 2016 року задоволено позов КП «Центр обслуговування споживачів Шевченківського району» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь КП «Центр обслуговування споживачів Шевченківського району» заборгованість по квартирній платі та платі за комунальні послуги в сумі 6452,61 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь КП «Центр обслуговування споживачів Шевченківського району» інфляційні втрати в розмірі 207,75 грн., 3% річних в сумі 306,23 грн. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 243,60 грн.

Не погодившись із таким рішенням суду ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись нанеправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволені позову в повному обсязі. Зазначає, що в період з 01 грудня 2010 року по 01 листопада 2011 року позивачем було неправильно обраховано плату за комунальні послуги, а тому заборгованість за житлово-комунальні послуги ОСОБА_2за вказаний період відсутня. Вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для застосування позовної давності до вимог КП «Центр обслуговування споживачів Шевченківського району». Звертає увагу на те, що переривання строку позовної давності не відбулося, оскільки ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 31 січня 2013 року у прийнятті до розгляду заяви позивача про видачу судового наказу було відмовлено.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримала та просила її задовольнити з наведених в ній підстав.

СимоненкоВ.В. в інтересах КП «Центр обслуговування споживачів Шевченківського району» проти задоволення апеляційної скарги заперечував, вважав, що спір вирішений судом правильно.

В судове засідання особисто ОСОБА_2 не з'явився, про час та місце апеляційного розгляду справи повідомлений належним чином, забезпечив явку в судове засідання свого уповноваженого представника, а тому, колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 305 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за його відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися в суд апеляційної інстанції, з'ясувавши обставини справи та оговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що відповідач є власником квартири АДРЕСА_1 (а.с.5). Зазначений будинок знаходиться на балансі Комунального підприємства «Центр обслуговування споживачів Шевченківського району».

Вперше з вимогами про стягнення заборгованості позивач звернувся до суду у січні 2013 року шляхом подання заяви про видачу судового наказу щодо стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги з ОСОБА_2, що підтверджується копією ухвали суду від 31 січня 2013 року (а.с.7).

В ході розгляду справи представник відповідача просив застосувати строк позовної давності, оскільки претензії щодо боргу за житлово-комунальні послуги в період з 01 серпня 2010 року до 01 січня 2013 року приймаються, починаючи з 01 серпня 2012 року (три роки від дати подання позовної заяви) до 01 січня 2013 року, а претензії щодо сплати пені - з 01 серпня 2014 року.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що за період з 01 серпня 2010 року по 01 січня 2013 року включно відповідачу позивачем надавалися житлово-комунальні послуги, відповідач вказаними послугами користувався, проте не сплачував їх вартість у повному обсязі. При цьому, суд першої інстанції дійшов висновку про переривання строку позовної давності.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Обов'язок споживача сплачувати за використані житлово-комунальні послуги передбачений положеннями ст.ст. 151, 162 Житлового кодексу Української РСР, Закону України «Про житлово-комунальні послуги», Правилами користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 08 жовтня 1992 р. № 572.

Так, положеннями ст.ст. 151, 162 Житлового кодексу Української РСР встановлено, що громадяни, які мають у приватній власності жилий будинок (квартиру), зобов'язані забезпечувати його схоронність, провадити за свій рахунок поточний і капітальний ремонт, утримувати в порядку придомову територію. Оплата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов'язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги.

Згідно п. 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 08 жовтня 1992 р. № 572, з наступними змінами, власник та наймач (орендар) квартири, житлового приміщення у гуртожитку зобов'язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

У відповідності до положень п. 5. ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

З наявного в матеріалах справи розрахунку вбачається, що ОСОБА_2 не виконував в повній мірі покладений на нього обов'язок по оплаті за надані послуги, у зв'язку з чим у нього виникла заборгованість у розмірі 6 452,61 грн.

Будь-яких належних та допустимих доказів недостовірності вказаного розрахунку чи неправильності його здійснення матеріали справи не містять.

Оскільки факт невиконання відповідачем покладених на нього законодавством зобов'язань по сплаті за спожиті житлово-комунальні послуги достовірно встановлений, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність правових підстав для стягнення заборгованості з ОСОБА_2

Згідно ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Відповідно до частини 2 даної статті, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Задовольняючи позовні вимоги про стягнення з відповідача 3 % річних від належної до сплати суми простроченої заборгованості та інфляційних втрат, суд першої інстанції правильно послався на те, що ОСОБА_2 порушив строки виконання своїх зобов'язань по оплаті комунальних послуг, а тому є всі підстави для стягнення з нього на користь позивача передбачених ст. 625 ЦК України нарахувань.

Разом з тим, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ч.1 ст. 256 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ч.1 ст. 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог: 1) про стягнення неустойки (штрафу, пені); 2) про спростування недостовірної інформації, поміщеної у засобах масової інформації. У цьому разі позовна давність обчислюється від дня поміщення цих відомостей у засобах масової інформації або від дня, коли особа довідалася чи могла довідатися про ці відомості; 3) про переведення на співвласника прав та обов'язків покупця у разі порушення переважного права купівлі частки у праві спільної часткової власності; 4) у зв'язку з недоліками проданого товару; 5) про розірвання договору дарування; 6) у зв'язку з перевезенням вантажу, пошти; 7) про оскарження дій виконавця заповіту (ч. 1 та ч. 2 ст. 258 ЦК України).

Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку (ч. 1ст. 264 ЦК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 264 ЦК України, позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується (ч. 3 ст. 264 ЦК України).

Згідно до Правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 21 січня 2015 року у справі № 6-214цс14, частиною другою статті 264 ЦК України визначено, що позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Судовий наказ відповідно до частини першої статті 95 ЦПК України є особливою формою судового рішення про стягнення з боржника грошових коштів або витребування майна за заявою особи, якій належить право такої вимоги. Ураховуючи те, що судовий захист права кредитора на стягнення грошових коштів може бути реалізовано як у позовному провадженні, так і шляхом видачі судового наказу як особливої форми судового рішення, подання кредитором заяви про видачу судового наказу в порядку, передбаченому розділом ІІ ЦПК України, перериває перебіг строку позовної давності.

Таким чином, оскільки вперше з вимогами про стягнення з відповідача заборгованості за спожиті житлово-комунальні послуги, Комунальне підприємство «Центр обслуговування споживачів Шевченківського району» звернулося до суду в січні 2013 року в порядку наказного провадження, вчинення вказаної процесуальної дії перервало перебіг позовної давності.

Крім того, як правильно зазначив суд першої інстанції, відповідачем неодноразово у період з 01 серпня 2010 року по 01 січня 2013 року (а.с.77) вчинялись дії, що свідчать про визнання ним боргу.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що строк позовної давності позивачем не пропущено, а тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог, а відтак - доводи апеляційної скарги про обчислення строку позовної давності з дати подання до суду позовної заяви є безпідставними.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції було повно та всебічно встановлено обставини справи, надано вірну оцінку зібраним доказам, відповідно до спірних правовідносин правильно застосовано норми матеріального права при дотриманні норм процесуального права, доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, а тому рішення скасуванню не підлягає.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 314, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 11 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили, шляхом подання касаційної скарги до цього суду.

Головуючий: Т.О. Невідома

Судді: А.А. Пікуль

В.М. Ратнікова