Провадження № 2/761/7341/2016
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2016 року Шевченківський районний суд м.Києва у складі:

головуючого судді: Савицького О.А.,

при секретарі: Ющенко Я.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Фідобанк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Приватне акціонерне товариство «Дека Іншуренс», про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору,

В С Т А Н О В И В:

25.08.2016 року ОСОБА_1 звернулась до Шевченківського районного суду м.Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Фідобанк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Приватне акціонерне товариство «Дека Іншуренс»,про захист прав споживачів та визнання недійсним Договору про надання споживчого кредиту НОМЕР_1 від 01.12.2014 року.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що вищенаведений кредитний договір був укладений всупереч вимог ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки банк перед його укладанням не надав позивачу, як споживачу фінансових послуг в галузі споживчого кредитування, повної інформації про умови кредитування.

При цьому, позивач зазначає, що встановлення у Договорі його обов'язку щодо сплати щомісячної комісії за обслуговування кредиту є несправедливою умовою договору в розумінні положень ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Вказані обставини, на думку позивача, також свідчать про порушення банком під час укладення кредитного договору вимог положень Закону України «Про захист прав споживачів» стосовно заборони нечесної підприємницької практики, що відповідно є підставою для визнання договору недійсним.

Також, на думку позивача, є несправедливими та такими, що порушують ст. 55 Закону України «Про банки та банківську діяльність», умови договору щодо послуг страхування із нав'язаною відповідачем страховою компанією, адже він не отримував від відповідача коштів для оплати такої страховки.

Крім того, позивач вказує, що третейське застереження, яке міститься в Правилах про надання банківських послуг, укладене з порушенням вимог п.14 ч.1 ст. 6 Закону України «Про третейські суди», оскільки на момент його укладення Закону України містив заборону розгляду третейськими судами справ у спорах щодо захисту прав споживачів.

На підставі зазначеного та враховуючи суттєві порушення відповідачем вимог Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про банки та банківську діяльність» та Закон України «Про третейські суди», позивач просить позов задовольнити.

Позивач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Разом з тим, в матеріалах справи міститься клопотання представника позивача, в якому він просить розгляд справи проводити у його відсутність та зазначає, що позивач позовні вимоги підтримує в повному обсязі та не заперечує щодо заочного розгляду даної справи.

Відповідач свого представника в судове засідання не направив, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Між тим, від представника відповідача надійшла заява, згідно змісту якої він просить справу розглядати у його відсутність, а також зазначає, що проти задоволення позову заперечує в повному обсязі та в спростування позовних вимог надає до суду завірену копію додатку №1 до спірного договору, що містить умови кредитування та графік погашення кредиту.

Третя особа ПрАТ «Дека Іншуренс» свого представника в судове засідання не направила, про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, про причини неявки свого представника суд не повідомила.

Дослідивши письмові докази, зібрані в матеріалах справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Перевіряючи обставини справи судом встановлено, що 01.12.2014 року позивачем було подано до відповідача Заяву про прийняття пропозиції ПАТ «Фідобанк» укласти з банком Договір комплексного банківського обслуговування на умовах «Правил надання банківських послуг на умовах комплексного банківського обслуговування для клієнтів-фізичних осіб в ПАТ «Фідобанк», що розміщені на офіційному сайту банку.

01.12.2014 року між сторонами було укладено Договір про надання споживчого кредиту НОМЕР_1, відповідно до умов якого позивачу на підставі його заяви було надано кредит на умовах кредитного продукту «Споживчий кредит фізичній особі з страхуванням НВ «NEW Можливість Є-оптимальний», відповідно до наступного: сума кредиту: 6550,22 грн.; остаточний термін повернення кредиту: 30.11.2016 року; процентна 1, яка нараховується на залишок суми основного боргу (строкова заборгованість) за користування кредитом: 0,0001 процентів річних; процентна ставка 2, яка нараховується в разі виникнення простроченої заборгованості щодо повернення кредиту на суму простроченої заборгованості (суму основного боргу без врахування процентів), та складає 30 (тридцять) процентів річних; комісія на обслуговування кредиту - 3,99 відсотків; страховий платіж - 550,22 грн. 22 коп.

При цьому, за умовами п.1.33 кредитного договору позивач підтвердила свою згоду бути застрахованою особою за Договором добровільного страхування від нещасних випадків в ПрАТ «Дека Іншуренс» та доручила відповідачу здійснити від її імені перерахування страхового платежу на користь страховика в сумі, зазначеній в п. 1.6 заяви та в строк, передбачені Договором добровільного страхування, який в свою чергу, 01.12.2014 року було укладено між позивачем та ПрАТ «Дека Іншуренс».

Згідно ч. 1 ст. 55 Закону України «Про банки та банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом і банком.

При цьому, у відповідності до положень ч. 1 ст. 626, ст. 627 та ч. 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільні в укладенні договору та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Отже, свобода договору означає право громадян або юридичних осіб вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначити умови такого договору.

Відповідно до ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» та положень «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» банки зобов'язані перед укладенням кредитного договору надати споживачу в письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту, зазначивши таке: найменування та місцезнаходження банку - юридичної особи та його структурного підрозділу; умови кредитування, зокрема: можливу суму кредиту; строк, на який кредит може бути одержаний; мету, для якої кредит може бути використаний; форми та види його забезпечення; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, у тому числі між зобов'язаннями споживача; тип процентної ставки (фіксована, плаваюча тощо); переваги та недоліки пропонованих схем кредитування; орієнтовну сукупну вартість кредиту з урахуванням: процентної ставки за кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту (у тому числі на користь третіх осіб - страховиків, оцінювачів, реєстраторів, нотаріусів тощо); варіантів погашення кредиту, уключаючи кількість платежів, їх періодичність та обсяги; можливості та умов дострокового повернення кредиту; інші умови, передбачені законодавством.

На підставі зазначеного, суд вважає, що укладаючи Кредитний договір будь-яка сторона повинна була уважно з'ясувати, на яких умовах він укладається, а тому з власної ініціативи на момент отримання коштів визначити для себе правила подальшої поведінки, які в подальшому не можуть безпідставно змінюватися на вимогу однієї зі сторін договору.

Звертаючись з позовом до суду, позивач, як на підставу для його задоволення, посилається на те, що в порушення вимог ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» банк перед укладанням кредитного договору не надав позивачу, як споживачу фінансових послуг в галузі споживчого кредитування, повної інформації про умови кредитування, а умови кредитного договору щодо його обов'язку сплачувати щомісячну комісію за обслуговування кредиту, а також щодо надання послуг страхування із нав'язаною відповідачем страховою компанією, є несправедливими умовами договору в розумінні положень ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Разом з тим, зі змісту Кредитного договору, а також Додатку №1 до нього чітко вбачається сукупна вартість кредиту, визначені суми щомісячних та останнього платежів, термін сплати такого платежу, а також кінцевий термін повернення кредиту. При цьому, Додатку №1 до кредитного договору сторони погодили Графік платежів порядку стягнення відповідної плати.

Як вбачається зі змісту п. 1.14 Договору позивач підтвердила ту обставину, що перед складанням заяви надання споживчого кредиту та відкриття поточного рахунку з використанням електроних платіжних засобів вона отримала в належному обсязі та вигляді всю інформацію про умови кредитування, ознайомилась і зрозуміла Умови надання споживчих кредитів, Тарифи та Правила користування платіжними картками та зазначила, що вони прийнятні для неї та сприяють задоволенню її споживчих потреб.

При цьому, з матеріалів справи судом встановлено, що Кредитний договір та Додаток №1 до нього укладені в письмовій формі та підписані повноважними особами.

Крім того, згідно розділу ІІ кредитного договору, позивач своїм підписом заяви про надання споживчого кредиту та відкриття поточного рахунку з використанням електроних платіжних засобів підтвердила укладання з відповідачем вказаного договору на умовах, викладених у заяві, Правилах надання банківських послуг на умовах комплексного банківського обслуговування для клієнтів-фізичних осіб в ПАТ «Фідобанк», Умовах функціонування банківських рахунків з використанням електронних платежів та здійснення операцій за цими рахунками, Тарифах та Правилах платіжними картами, Умовах надання споживчих кредитів, з якими вона ознайомилась, погодилась та зобов'язалась виконувати.

Таким чином, оскільки шляхом підписання Кредитного договору позивач фактично була повідомлена відповідачем в письмовому вигляді про сукупну вартість кредиту та повну інформацію про умови кредитування.суд вважає, що він був обізнаний щодо умов виконання своїх зобов'язань перед банком, усвідомлював їх правові наслідки, обсяг своєї відповідальності та заперечень не мав.

Водночас, слід зазначити, що у разі ненадання вищезазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону, якими не передбачено можливості визнання договору кредиту недійсним у зв'язку з невиконанням вимог ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Також, як на підставу для задоволення позову, позивач посилається на те, що третейське застереження, яке міститься в оспорюваному договорі, укладене з порушенням вимог п.14 ч.1 ст. 6 Закону України «Про третейські суди», оскільки на момент його укладення Закону України містив заборону розгляду третейськими судами справ у спорах щодо захисту прав споживачів.

Між тим, вказані посилання позивача є помилковими та не узгоджуються із нормами законодавства та умовами підписаного ним договору з огляду на наступне.

Так, згідно ст.17 ЦК України сторони мають право передати спір на розгляд третейського суду, крім випадків встановлених законом.

У відповідності до ч.1 ст.5 Закону України «Про третейські суди» юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону.

Згідно ст.12 Закону України «Про третейські суди» третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження у договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди.

Водночас, Законом України від 03 лютого 2011 року № 2983-VI «Про внесення змін до статті 6 Закону України «Про третейські суди» , що набув чинності 02 березня 2011 року, частину першу статті 6 Закону України «Про третейські суди» доповнено пунктом 14, згідно з яким третейські суди в порядку, передбаченому цим Законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

Обмеження щодо підвідомчості справ третейським судам, встановлені вказаною нормою стосуються виключно справ у спорах щодо захисту прав споживачів, та не поширюється на інші справи, зокрема на справи у спорах про захист прав банківських установ, що випливають з договорів кредиту, а також прав позичальників - фізичних осіб, не пов'язаних і захистом прав споживачів.

В свою чергу, відповідно до п.11.2 Правил надання банківських послуг, всі спори, які виникають при виконанні ДКБО, Умов банківських продуктів та Тарифів, припиненні, зміні, визнанні недійсними повністю або частково, або у зв'язку з ними, або випливають з них, підлягають розгляду за вибором позивача у постійно діючому Третейському суді при Асоціації українських банків, згідно з Регламентом третейського суду, або у судах загальної юрисдикції відповідно до підвідомчості та підсудності, встановлених чинним законодавством України.

Таким чином, вказаним пунктом Правил не обмежено сторін у праві звернення до суду за їх вибором, що спростовує твердження позивача про обмеження його прав вказаним третейським застереженням.

Відповідно до п.14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012р. «Про практику застосування судами законодавств при вирішення спорів, що виникають з кредитних правовідносин» (далі - Постанова № 5 від 30.03.2012р.), при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055), статті 18 - 19 Закону України "Про захист прав споживачів".Зокрема, кредитний договір обов'язково має укладатись у письмовій формі (стаття 1055 ЦК); недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його нікчемністю. При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз'яснення, наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними".Суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний) або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених частиною першою статті 215 ЦК, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити виходячи з норм чинного законодавства (статті 536, 638, 1056-1 ЦК).

Отже, як встановлено судом, при укладенні Кредитного договору сторонами додержано вимог, необхідних для чинності цього правочину і передбачених Цивільним кодексом України та Законом України «Про захист прав споживачів», в редакції, яка діяла на час укладення договору.

Положеннями ч. 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

При цьому, відповідно до вимог ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно положень ч.ч. 1, 2, 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Крім того, слід зазначити, що у відповідності з вимогами ч.ч. 1, 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Разом з тим, однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи вищевикладене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, зокрема, порушення відповідачем Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про банки та банківську діяльність» та Закон України «Про третейські суди», не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, а його позовні вимоги щодо визнання недійсним Кредитного договору не ґрунтуються на жодній з підстав недійсності правочину, передбачених як ЦК України, так і Законом України «Про захист прав споживачів», суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову про визнання кредитного договору недійсним слід відмовити.

Враховуючи наведене, на підставі ст. 129 Конституції України, ст.ст. 11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», ст.ст. 6, 203, 212, 215, 525, 627, 638, 651, 654, 1054 ЦК України та керуючись ст.ст. 10, 11, 57-60, 64, 179, 208, 209, 212-215, 218, 223, 294, 296 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позову до Публічного акціонерного товариства «Фідобанк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Приватне акціонерне товариство «Дека Іншуренс», про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду м.Києва шляхом подачі апеляційної скарги через Шевченківський районний суд м.Києва протягом 10 днів з дня проголошення рішення, а особами, які не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: