АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження № 22-ц/796/3930/2016 Доповідач - Музичко С.Г.
РІШЕННЯ

І МЕНЕМ УКРАЇНИ

13 жовтня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

у складі головуючого судді Музичко С.Г.

суддів Рейнарт І.М., Мазурик О.Ф.,

при секретарі Ігнатьєву Є.В.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 26 листопада 2015 року по справі за позовом Київського квартирно-експлуатаційного управління до ОСОБА_4, ОСОБА_2, третя особа - Будинкоуправління № 12 Київського квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, виселення з житлового приміщення без надання іншого житлового приміщення,

встановила:

У червні 2015 року квартирно-експлуатаційне управління звернулося до суду з позовом про визнання особи такою, що втратила право користування, виселення з житлового приміщення без надання іншого житлового приміщення.

Позов мотивовано тим, що ОСОБА_4 проходив військову службу у військовій прокуратурі центрального регіону України й був забезпечений службовим житлом, а саме квартирою АДРЕСА_1. У березні 2010 року відповідач вибув до нового місця служби у м. Львів та йому була видана службова квартира за місцем проходження служби.

Мати ОСОБА_4 - ОСОБА_2 в добровільному порядку службове жиле приміщення не звільняє, тому позивач просив суд виселити ОСОБА_2 з спірної службової квартири без надання іншого жилого приміщення та визнати ОСОБА_4 таким, що втратив право користуватися службовою квартирою.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 26 листопада 2015 року позов Київського квартирно-експлуатаційного управління до ОСОБА_4, ОСОБА_2, третя особа - Будинкоуправління № 12 Київського квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України про визнання особи такою, що втратила право користування, виселення з житлового приміщення без надання іншого житлового приміщення - задоволено.

Визнано ОСОБА_4 таким, що втратив право користування службовою квартирою АДРЕСА_1.

Виселено ОСОБА_2 із службової квартири АДРЕСА_1.

Київського квартирно-експлуатаційного управління судовий збір у розмірі 487,20 грн. по 243,60 грн. з кожного.

Не погоджуючись з рішенням суду , представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 26 листопада 2015 року та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на те, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що судом не було взято до уваги, що позивач звернувся до суду із позовом з пропуском строку позовної даності, про що відповідачем зазначалось в поданих запереченнях. Вказує, що відповідач є військовослужбовцем колишніх ЗС СРСР на яких розповсюджується положення Угоди між державами-учасницями Співдружності Незалежних Держав про соціальні і правові гарантії військовослужбовців, осіб звільнених з військової служби та членів їхніх сімей від 14.02.1992 року, а тому виселення без надання іншого житлового приміщення не допускається.

Судом також не враховано, що відповідно до вимог ст.ст. 114, ч.2 ст. 126 ЖК України житлове приміщення, що надається у зв'язку з виселенням має знаходитись в межах цього населеного пункту.

В судовому засіданні представник відповідача і відповідач ОСОБА_4 підтримали апеляційну скаргу.

Представник позивача та прокурори заперечували проти задоволення апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді пояснення осіб, що з'явилися в судове засідання, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_4 отримав іншу службову квартиру за місцем проходженням служби в м.Львів, він втратив право на користування спірною квартиро, а його мати ОСОБА_2 підлягає виселенню, як така що без законних на те підстав продовжує в ній проживати, не виконуючи вимогу позивача про її звільнення.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

У відповідності до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як встановлено в судом першої інстанції, ОСОБА_4 з липня 2006 року проходив військову службу у військовій прокуратурі Центрального регіону України.

Розпорядженням Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації №511 від 24.03.2004 року спірну квартиру включено до складу службового житла Київського квартирно-експлуатаційного управління МО України.

На підставі розпорядження Солом'янської районної адміністрації від 22.09.2006 року №1667 та ордеру на право зайняття службового приміщення № 00593 від 25.10.2006 року позивачу було надано службову квартиру АДРЕСА_1, яка відноситься до відомчого житлового фонду МОУ та перебуває на балансі Будинкоуправління №12 і обліковується в Київському квартирно-експлуатаційному управлінні.

Згідно з довідкою форми 3 від 22.04.2015 року, в спірній квартирі зареєстрована ОСОБА_2, мати ОСОБА_4 який є власником особового рахунку.

Житлова комісія військової прокуратури Центрального регіону України 25.03.2010 року прийняла рішення про виключення з квартирного обліку у Київському гарнізоні полковника юстиції ОСОБА_4 у зв'язку з переміщенням до нового місця служби у інший населений пункт, що підтверджується протоколом №4 від 25.03.2010 року.

Під час проходження служби у Львівському гарнізоні ОСОБА_4 була надана службова квартира АДРЕСА_2, що підтверджується копією ордеру №0000509 від 02.09.2013 року.

02.08.2012 року ОСОБА_4 подав нотаріально посвідчену заяву про зобов'язання здати однокімнатну службову квартиру АДРЕСА_1 житловою площею 12,7 кв.м.

Актом від 30.04.2015 року комісії БУ-12 ККЕУ встановлено, що станом на 30.04.2015 року в квартирі АДРЕСА_1 проживає мати ОСОБА_4 - ОСОБА_2 з 2007 року.

На вимогу позивача про звільнення займаного приміщення без належних правових підстав проживає у спірній квартирі.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Держава гарантує забезпечення військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у порядку і відповідно до вимог, встановлених Житловим кодексом України та іншими нормативно-правовими актами (стаття 12 Закону України "Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей").

Відповідно до статті 124 ЖК України робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення.

Не може бути виселено без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, зокрема, сім'ї військовослужбовців; осіб, звільнених у зв'язку з ліквідацією підприємства, установи, організації або за скороченням чисельності чи штату працівників (стаття 125 ЖК України).

ОСОБА_4 змінив місце проходження служби. У службовій квартирі, яку він отримав, за ордером, під час проходження служби у військовій прокуратурі Центрального регіону України, на даний час проживає і зареєстрована його мати.

Пункт 7 Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, затвердженого постановою Кабінету міністрів України №1081 від 03.08.2006 року передбачає, що військовослужбовці та члени їх сімей, які проживають разом з ними, за відсутності у них за місцем проходження служби житла для постійного проживання забезпечуються службовими житловими приміщеннями.

Пунктом 14 вказаного Порядку передбачено, що службове житлове приміщення надається військовослужбовцю на всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним (у тому числі на дружину (чоловіка) і неповнолітніх дітей, які проживають окремо від військовослужбовця в даному або іншому населеному пункті). Члени сім'ївійськовослужбовця дають письмову згоду на проживання в службовому житловому приміщенні. Військовослужбовець та повнолітні члени його сім'ї беруть письмове зобов'язання щодо звільнення службового житлового приміщення в передбачених законодавством випадках.

У разі переміщення військовослужбовців по службі, пов'язаного з переїздом в іншу місцевість, службові житлові приміщення, які вони займали за попереднім місцем служби, підлягають звільненню, якщо інше не передбачено законодавством, (п.19 Порядку).

Пункт 3.1 Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затверджена наказом Міністерства оборони України №737 від 30.11.2011 року передбачає, що військовослужбовці та члени їх сімей, за відсутності в них за місцем проходження служби жилого приміщення, мають право на отримання службових жилих приміщень. Надання службових жилих приміщень військовослужбовцям та членам їх сімей здійснюється після здавання ними жилої площі, отриманої від МО України, яку вони займали за попереднім місцем служби (навчання), крім тимчасово окупованої території України та населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження.

Згідно з частиною третьою пункту 1 підпункту 2 ст. 71 ЖК України жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадках перебування на військовій службі прапорщиків, мічманів і військовослужбовців надстрокової служби - протягом перших п'яти років перебування на дійсній військовій службі.

Помилковим є висновок суду першої інстанції про визначення особливостей забезпечення військовослужбовців житлом підзаконними нормативними актами, з огляду на те, закон має вищу юридичну силу ніж підзаконний нормативний акт. Отже, посилання апелянта на необґрунтованість заявлених вимог відповідає вимогам закону.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 28.04.2016 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 виселено з квартири АДРЕСА_3. Визнано недійсним ордер на вселення у цю квартиру. Рішення набрало законної сили.

Обгрутновуючи позов про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, заявник вказав підстави, передбачені ст. 107 ЖК України, згідно з якою наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття.

Проте, відповідач, надаючи зобов'язання про звільнення спірної квартири, вибув на інше тимчасове, а не постійне місце проживання у м. Львів, з якого згодом, його виселено у зв'язку з відмовою відповідачів залишити спірне житло.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_4 не проживає та не зареєстрований в спірній квартирі, що свідчить про те, що вимоги позову про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням не ґрунтуються на законі.

Згідно з ст. 125 ЖК України без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у ст.124 ЖК України не може бути виселено пенсіонерів по старості.

ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 є пенсіонером по старості, а тому вона не може бути виселена із вказаного житла без надання іншого жилого приміщення.

Враховуючи обставини, викладені вище, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції невірно застосував норми матеріального права, тому оскаржуване рішення слід скасувати, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст. 303, 307, 309, 313-315, 316 ЦПК України колегія суддів,-

вирішила :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, яка подана її представником ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 26 листопада 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення наступного змісту.

У задоволенні позову Київського квартирно-експлуатаційного управління до ОСОБА_4, ОСОБА_2, третя особа - Будинкоуправління № 12 Київського квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України про визнання особи такою, що втратила право користування, виселення з житлового приміщення без надання іншого житлового приміщення відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги до цього суду.

Головуючий :

Судді :