Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 липня 2016 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в особі головуючого судді Дергачової Н.В., при секретарі судового засідання Меркуловій Ю.П., за участю позивача ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2, а також представника відповідача ОСОБА_3, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ужгороді позовну заяву ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про визнання кредитного договору недійсним та його розірвання, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_4 звернулася до суду із позовною заявою до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» за якою просить суд: ухвалити рішення яким визнати підпункт 8.1. пункту 8 кредитного договору № МКМОСА00000028 від 02 квітня 2008 року не дійсним з моменту укладення; припинити дію вказаного договору і повернути його в початковий стан.

В обґрунтування позову позивач зазначив, що вважає, що банком при укладенні кредитного договору були порушені вимоги чинного банківського законодавства та Закону України про захист прав споживачів, оскільки, відповідно до Постанови Національного Банку України та вказаного Закону, забороняється видача кредиту на цілі, які відмінні від споживчих, а саме на оплату будь яких інших платежів.

Позивач та її представник у судовому засіданні позов підтримали та просили його задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача ПАТ КБ «Приватбанк» надав суду письмові заперечення по суті позовних вимог, за якими просить суд відмовити позивачу у позові у звязку із пропуском строку позовної давності для звернення до суду з відповідним позовом та з урахуванням письмових пояснень по суті заявлених позовних вимог, через їх необґрунтованість.

Заслухавши сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, оцінивши всі зібрані докази в їх сукупності, виходячи з їх належності та допустимості, суд приходить до наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, 02 квітня 2008 року між ЗАТ «Приватбанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № МКМОGА00000028, відповідно до якого позивачеві було надано кредитні кошти для споживчих цілей у розмірі 29 160,00 доларів США, з яких 24 000,00 доларів США на споживчі цілі, а 5 160,00 на сплату страхових платежів.

Позивач не погодився із умовами вищезазначеного кредитного договору та 18 грудня 2015 року звернувся до суду із вищезазначеною позовною заявою.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Згідно із ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину, серед іншого, є недодержання в момент його вчинення стороною чи сторонами вимог, які встановлені, зокрема, ч. 1 ст. 203 зазначеного Кодексу, згідно з якою зміст правочину не може суперечити ЦК України та іншим актам цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Отже, за змістом зазначеної норми законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й обєктивної можливості цієї особи знати про ці факти (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 21 травня 2014 р. у справі № 6-7цс14).

Крім того, відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 03.02.2016 року у справі № 6-75цс15, загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Перебіг позовної давності за вимогами про визнання недійсним правочину починається за загальними правилами, визначеними у частині першій статті 261 ЦК України, тобто від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про вчинення цього правочину.

Положення частини пятої статті 261 ЦК України застосовуються до вимог про зобовязання сторін (щодо виконання правочину), а не до вимог про недійсність правочину.

Відповідач заявив клопотання від 22.03.2016 року про застосування до спірних відносин позовної давності та просив суд відмовити в задоволенні позову з цих підстав.

В судовому засіданні судом було встановлено, зі слів позивача, що через необізнаність у нормах права вона до дня подачі позову до суду не знала про порушення її прав кредитним договором, який був підписаний нею 02 квітня 2008 року.

Проте, як зазначено у ст. 68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності.

З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що позивач підписала кредитний договір 02 квітня 2008 року, мала достатньо часу ретельно ознайомитися із його змістом та у разі наявності підстав для визнання його недійсним повністю або у певній частині протягом трьох років, до 02 квітня 2011 року, звернутися до суду для захисту свого порушеного права, цей строк був нею пропущений, клопотання про відновлення цього строку від позивача або її представника до суду не надходило, поважних причин пропуску позовної давності суду не наведено, тому суд вважає за необхідне застосувати за клопотанням відповідача до спірних правовідносин строк позовної давності, що у відповідності до ч. 4 ст. 267 ЦК України є підставою для відмови у позові.

У відповідності до ст. 88 ЦПК України витрати із сплати судового збору слід покласти на позивача.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 212-215, 294 ЦПК України, ст. 215, 256-257, 261, 267 ЦК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про визнання кредитного договору недійсним та його розірвання, - відмовити.

У відповідності до ст. 88 ЦПК України витрати із сплати судового збору покласти на позивача.

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення виготовлений судом 12.07.2016 року.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду Н.В Дергачова