Ухвала

іменем україни

30 червня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

Коротуна В.М., КолодійчукаВ.М., Писаної Т.О.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», ОСОБА_5 про визнання недійсним договору про надання споживчого кредиту та договору поруки, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 25 листопада 2015 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 16 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2013 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк»), ОСОБА_5 про визнання недійсним договору про надання споживчого кредиту та договору поруки.

На обґрунтування своїх вимог посилалась на те, що 21 червня 2007 року між банком та ОСОБА_5 було укладено договір про надання останньому споживчого кредиту. Зазначала, що письмової згоди вона на укладання кредитного договору не надавала, а договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, на придбання якої надавався кредит, було укладено не в інтересах сім'ї.

Позивач вважала, що договір поруки, зі змістом якого вона не знайома, припинив свою дію 04 лютого 2009 року, оскільки додаткової угоди № 1 від 04 лютого 2009 року до договору поруки, якою було збільшено зобов'язання за кредитним договором, вона не підписувала. Крім того, додаткова угода до договору поруки не була нотаріально посвідчена, що суперечить п. 3 додаткової угоди.

Враховуючи наведене, змінюючи позовні вимоги, просила визнати недійсним договір про надання споживчого кредиту від 21 червня 2007 року № 0, укладений між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_5, з моменту його укладення та визнати недійсним договір поруки від 21 червня 2007 року № 122829, укладений між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_5, з моменту його укладення.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 25 листопада 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 16 березня 2016 року, у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення судів першої й апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення про задоволення позову, обґрунтовуючи свої доводи порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку в силу вимог ст. ст. 10, 60, 212 ЦПК України, дійшов обґрунтованого висновку про те, що відсутні підстави для визнання кредитного договору недійсним на підставі ст. ст. 203, 215 ЦК України, оскільки кредитний договір було укладено між банком та ОСОБА_5, який не оспорює вказаний кредитний договір, проти його укладення не заперечує, свій підпис на кредитному договорі не оспорює.

Крім того, правильними є висновки судів про те, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог щодо визнання недійсним договору поруки з підстав, передбачених ст. ст. 203, 215 ЦК України, встановивши, що за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи підпис від імені ОСОБА_4 в графі «поручитель» виконано особисто ОСОБА_4 та враховуючи те, що порука є способом забезпечення виконання грошового зобов'язання, тобто договір поруки є похідним від кредитного договору, який не визнано недійсним. Також обґрунтованими є висновки і про те, що договір поруки не є правочином щодо розпорядження майном, він не створює обов'язків для інших осіб, окрім сторін за договором, тому до даних правовідносин положення СК України застосуванню не підлягають.

Наведені в касаційній скарзі доводи висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, зводяться до переоцінки доказів, отже, судові рішення ухвалено з додержанням норм процесуального та матеріального права.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 25 листопада 2015 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 16 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.М. Коротун

В.М.Колодійчук

Т.О.Писана