Справа № 487/9188/15-ц
Провадження № 2/487/558/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.04.2016 місто Миколаїв

Заводський районний суд міста Миколаєва у складі:

головуючого судді ТЕМНІКОВОЇ А.О.,

при секретарі ІГНАТЬЄВІ А.О.,

за участю позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного підприємства «Таврія Плюс» про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, внесення змін до трудової книжки, відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Заводського районного суду міста Миколаєва 16 грудня 2015 року із вказаним позовом, якій в ході розгляду справи було неодноразово уточнено. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що з 03 вересня 2015 року він працевлаштувався на роботу до магазину «Таврия В» Приватного підприємства «Таврія Плюс», розташованого по вулиці Лазурній, 17 у місті Миколаєві. Копію трудового договору ОСОБА_1 видано не було, однак повідомлено, що умови праці будуть відповідати нормам Кодексу законів про працю України. Працевлаштування відбулося у відділі кадрів супермаркету «Таврия В» по проспекту Жовтневому у місті Миколаєві. Графік роботи було встановлено з 07:45 години по 23:00 години, дві зміни через дві із повним соціальним пакетом; оплата праці здійснювалася двічі на місяць, гроші видавались бухгалтерією під підпис у двох відомостях, які містили різні суми. З 28 листопада 2015 року по 07 грудня 2015 року ОСОБА_1 перебував на лікарняному. Після видужання позивач прийшов на роботу 08 грудня 2015 року, однак йому запропонували звернутися до відділу кадрів та написати заяву про звільнення, оскільки на його місце вже знайшли нового співробітника. При зверненні до відділу кадрів ОСОБА_1 повідомили, що лікарняний лист оформлено неправильно, а його переоформлення призведене до прострочення строку подачі листа непрацездатності. Такими діями відповідач незаконно залишив позивача без роботи, засобів існування, трудової книжки та оплати лікарняного листка.

Згідно уточненого позову від 26 січня 2016 року позивач зазначив, що почав працювати в магазині «Таврия В» Приватного підприємства «Таврія Плюс», розташованого по вулиці Лазурній, 17 у місті Миколаєві з 03 жовтня 2015 року. Графік роботи складав близько 60 годин на тиждень. За період роботи з 03 жовтня 2015 року по 15 жовтня 2015 року позивач отримав заробітну плату, про що розписався у обліковій відомості. Аналогічним чином було здійснено оплату праці за період з 16 жовтня 2015 року по 31 жовтня 2015 року, а також з 01 листопада 2015 року по 15 листопада 2015 року. Оплата праці здійснювалась по пятницях у розмірі близько 1000-1100 гривень за два тижні. 27 листопада 2015 року позивач повідомив начальника охорони магазину ОСОБА_3 про своє погане самопочуття та запитав, чи може інша людина отримати за нього заробітну платню. Почувши негативну відповідь, ОСОБА_1 приїхав за отриманням грошей особисто. З 28 листопада 2015 року по 07 грудня 2015 року позивач перебував на лікарняному. Після видужання ОСОБА_1 прийшов на роботу 08 грудня 2015 року, однак до роботи його не допустили без пояснення причин, незважаючи на відсутність будь-яких зауважень з приводу його роботи за минулий період та завчасного попередження про звільнення. В той же день, 08 грудня 2015 року, у відділі кадрів супермаркету «Таврия В» по проспекту Жовтневому у місті Миколаєві позивачу повідомили про необхідність переоформлення листка непрацездатності та проінформували, що тривале переоформлення даного листка є підставою для його звільнення згідно ст. 40 КЗпП. Після цього, 09 грудня 2015 року та 10 грудня 2015 року позивач намагався зустрітися з директором магазину «Таврия В», розташованого по вулиці Лазурній, 17 у місті Миколаєві, однак, не знайшовши його, вирішив звернутися до суду. Внаслідок неправомірних дій позивачу було заподіяно тяжкі моральні страждання, оскільки у звязку із боргами він втратив звязок із своїми близькими та не мав можливості працевлаштуватися, через неправдиві рекомендації колишнього керівництва ПП «Таврія Плюс».

З посиланням на аналогічні обставини позивачем ОСОБА_1 було уточнено позовні вимоги 10 березня 2016 року. Згідно остаточних вимог ОСОБА_1Г просив стягнути з відповідача на його користь заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 08 грудня 2015 року по 29 січня 2016 року включно у сумі 3888 гривень 67 копійок із розрахунку 53 робочих дні та посадового окладу 2200 гривень на місяць; внести зміни до трудової книжки про прийняття позивача на роботу з 03 жовтня 2015 року, а не з 01 листопада 2015 року; відшкодувати моральну шкоду у сумі 10000 гривень.

Позові вимоги щодо стягнення коштів за листком непрацездатності, зобовязання повернути трудову книжку, які містились у первісних позовах ОСОБА_1, ухвалою Заводського районного суду міста Миколаєва були залишені без розгляду на підставі відповідної заяви позивача у звязку з врегулювання спору у даній частині мирним шляхом.

У судовому засіданні позивач підтримав уточнені позовні вимоги та наполягав на їх задоволенні, надавши суду пояснення, аналогічні змісту позовних заяв. Зокрема, згідно первісних пояснень ОСОБА_1 повідомив, що на початку вересня 2015 року він звернувся довідділу кадрів супермаркету «Таврия В» по проспекту Жовтневому у місті Миколаєві з метою працевлаштування на посаду контролера-ревізора. Трудовий договір було складено в одному примірнику, одночасно із складанням договору позивач передав до відділу кадрів свою трудову книжку. Графік роботи було встановлено з 07:45 години по 23:00 години із проміжком два дня праці, два дня відпочинку; оплата праці 2100 гривень на місяць двома платежами. На роботу ОСОБА_1 було прийнято без іспитового строку, однак три дні він проходив стажування. З посадовою інструкцією позивача ніхто не ознайомлював, а те, що потрібно робити повідомив охоронець. Після закінчення лікарняного, який тривав з 28 листопада 2015 року по 07 грудня 2015 року, ОСОБА_1 прийшов на роботу в магазин «Таврия В», розташованого по вулиці Лазурній, 17 у місті Миколаєві вранці 08 грудня 2015 року, однак начальник охорони ОСОБА_3 повідомив, що на посаду позивача працевлаштовано іншу особу та запропонував звернутися до відділу кадрів з заявою про звільнення. Після цього позивач поїхав до відділу кадрів, де йому повідомили, що листок непрацездатності оформлений невірно у звязку з неправильним зазначенням місця роботи позивача, що унеможливлює його оплату без внесення відповідних виправлень. Починаючи з 09 грудня 2015 року позивач на роботу не виходив, однак намагався зустрітися з директором магазину «Таврия В», розташованого по вулиці Лазурній, 17 у місті Миколаєві, якого не було на роботі. Крім того, у звязку з тим, що ОСОБА_1 дали зрозуміти, що його все одно звільнять, вносити виправлення до лікарняного листа шляхом звернення до медичної установи він вважав недоцільним. Діями відповідача позивачу заподіяно моральну шкоду, оскільки він залишився без засобів до існування, не зміг надати добровільну допомогу донці ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка мешкає окремо від нього. Також позивач двічі намагався працевлаштуватися, однак не зміг це зробити, оскільки трудова книжка залишилась у відповідача. Розмір моральної шкоди позивачем оцінено у сумі 10000 гривень із розрахунку оплати по 2000 гривень за пять місяців, протягом яких ОСОБА_1 буде підшукувати нове місце роботи. В подальшому, при дачі пояснень ОСОБА_1 пояснив, що насправді він почав працювати з 03 жовтня 2015 року, а дата, зазначена у первісному позові та його первісних пояснень є невірною. Також ОСОБА_1 пояснив, що моральна шкода полягає у тому, що у період з 08 грудня 2015 року по 29 січня 2016 року (день звільнення) він залишився без роботи та засобів до існування. В його посадовій інструкції дата 01 листопада 2015 року та підпис дійсно виконані позивачем власноручно, але за яких обставин він не памятає. Згідно пояснень ОСОБА_1, наданих у судовому засіданні 06 квітня 2016 року, у період з 08 грудня 2015 року по 29 січня 2016 року він не намагався вийти на роботу і приступити до виконання своїх, оскільки 08 грудня 2015 року начальник охорони не дав йому вказівок з планом роботи на день, а стояти без діла позивач не хотів, тому весь цей час намагався вирішити це питання шляхом звернення до відділу кадрів та керівництва, а також до суду. При звільненні, яке відбулося 29 січня 2016 року на підставі заяви позивача, поданої 21 січня 2016 року, йому було виплачено компенсацію за невикористану відпустку та оплачено лікарняний лист, до якого медична установа внесла виправлення. З приводу виплат даних сум ОСОБА_1 претензій до відповідача не має.

Представник відповідача позовні вимоги не визнав у повному обсязі через їх необґрунтованість, надавши письмові заперечення. В обґрунтування своєї позиції ОСОБА_5 «Миколаївська» ПП «Таврия Плюс» зазначено, що позивач був прийнятий на роботу на підставі наказу №75к від 30 жовтня 2015 року про призначення ОСОБА_6 на посаду контролера-ревізора з 01 листопада 2015 року. В перший робочий день 01 листопада 2015 року позивач був ознайомлений з посадовою інструкцією. 28 листопада 2015 року ОСОБА_1 не вийшов на роботу та в телефонному режимі повідом про свою хворобу. Після цього позивач зявився на роботі лише 10 грудня 2015 року на надав копію листка непрацездатності, який йому було запропоновано надати до відділу кадрів. Після цього ОСОБА_1Г покинув робоче місце та більше на роботі не зявлявся. Листом від 15 грудня 2015 року, отриманим позивачем 18 грудня 2015 року, йому було запропоновано надати інформацію про причини відсутності на робочому місці, однак ніяких відомостей ОСОБА_1 з цього приводу не надав. 16 грудня 2015 року позивач звернувся до відділу кадрів та предявив інспектору з кадрів лікарняний лист серії АГЛ №135211 від 28 листопада 2015 року із невірним зазначенням місця роботи «супермаркет «Таврия В», замість вірного «Філія «Миколаївська» ПП «Таврия Плюс», у звязку з чим позивачу було запропоновано звернутись до лікарняного закладу з метою виправлення помилки у реквізиті «місце роботи» та надати пояснення з приводу відсутності на робочому місці з 08 грудня 2015 року по 16 грудня 2015 року. ОСОБА_1 будь-які пояснення надавати відмовився, про що складено відповідний акт від 16 грудня 2015 року. Таким чином 08 грудня 2015 року та 09 грудня 2015 року позивач був відсутній на роботі взагалі, а 10 грудня 2015 року більшу частину часу, після чого на робочому місці ніколи не зявлявся. Ніякі накази або розпорядження щодо відсторонення від посади відповідачем не виносились, перешкоди у перебуванні позивача на роботі не чинились. У період з 08 грудня 2015 року по 20 січня 2015 року позивач не просив звільнити його із займаної посади та повернути трудову книжку. Лише 21 січня 2016 року на підставі ст. 38 КЗпП України ОСОБА_1 звернувся до ОСОБА_5 «Миколаївська» ПП «Таврия Плюс» з заявою про звільнення з займаної посади контролера-ревізора за власним бажанням з 29 січня 2016 року. На підставі даної заяви ОСОБА_1 звільнено із займаної посади 29 січня 2016 року згідно наказу №3к від 29 січня 2016 року. В день звільнення відповідачу було видано трудову книжку та здійснено розрахунок. Вимоги про відшкодування моральної шкоди є необґрунтованими, оскільки на роботу позивач не виходив з власної ініціативи, тобто залишився без засобів існування з своєї вини. Крім того ОСОБА_1 не пояснив, в чому саме полягали його моральні страждання, не повідомив перед ким та за яких обставин у нього виникли боргові зобовязання, не пояснив з якими «близькими» він втратив нормальні звязки. Ніяких рекомендацій з приводу позивача відповідач не надавав. З огляду на викладе представник відповідача просив відмовити у задоволені позову у повному обсязі.

Суд, заслухавши учасників судового провадження, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного.

Згідно ст. 10 ЦПК України обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Суд, зберігаючи обєктивність і неупередженість, створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Крім того згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 24 КЗпП України, працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно ст. 48 КЗпП України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації або у фізичної особи понад пять днів. До трудової книжки заносяться відомості про роботу, заохочення та нагороди за успіхи в роботі на підприємстві, в установі, організації; відомості про стягнення до неї не заносяться. Порядок ведення трудових книжок визначається Кабінетом Міністрів України.

Пунктами 2. 4 та 2.5 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерством юстиції України, Міністерством соціального захисту населення України №58 від 29.07.1993 року передбачено, що усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження). З кожним записом, що заноситься до трудової книжки на підставі наказу (розпорядження) про призначення на роботу, переведення і звільнення власник або уповноважений ним орган зобовязаний ознайомити працівника під розписку в особистій картці (типова відомча форма N П-2, затверджена наказом Мінстату України від 27 жовтня 1995 року N 277 ( v0277202-95 ), в якій має повторюватися відповідний запис з трудової книжки (вкладиша).

Судом встановлено, що ОСОБА_1 був прийнятий на роботу на посаді контролера-ревізора з 01 листопада 2015 року згідно трудового договору, оформленого наказом №75к від 30 жовтня 2015 року директора ОСОБА_5 «Миколаївська» ПП «Таврия Плюс», про що у трудовій книжці серії АВ №129648 на імя ОСОБА_1 зроблено відповідний запис під номером 17 на сторінках 14-15.

Аналогічна інформація зазначена у особовій картці працівника ОСОБА_1, заповненій 01 листопада 2015 року, за підписом позивача.

Крім того, 01 листопада 2015 року ОСОБА_1 було ознайомлено з посадовою інструкцією контролера-ревізора, в якій позивач власноручно поставив дату та підпис, що підтверджено ним у судовому засіданні.

Книга обліку трудових книжок та вкладишів до них містить запис номер 2769 про прийняття ОСОБА_1 на посаду контролера-ревізора саме 01 листопада 2015 року.

З досліджених у судовому засіданні платіжних відомостей за період з 01 жовтня 2015 року 31 січня 2016 року вбачається, що позивачем ОСОБА_1 протягом його роботи було отримано за відпрацьований час під власноручний підпис 700 гривень 00 копійок згідно платіжної відомості №372 від 20.11.2015 року, а також 683 гривні 57 копійок згідно платіжної відомості №390 від 07.12.2015 року. Інші платіжні відомості, в тому числі відомість №333 від 22.10.2015 року (містить підписи 73 осіб) та відомість №350 від 06.11.2015 року (містить підписи 70 осіб) інформації щодо нарахування та виплати заробітної плати позивачу не містять (розрахунковий період з 01.10.2015 року по 31.10.2015 року).

Свідок ОСОБА_3 у судовому засіданні пояснив, що він працює на посаді старшого контролера-ревізора магазину «Таврия В», розташованого по вулиці Лазурній, 17 у місті Миколаєві з 2013 року. На початку листопада 2015 року директор магазину представив йому ОСОБА_1 як нового співробітника, який буде працювати на посаді контролера-ревізора. 28 листопада 2015 року ОСОБА_1 не вийшов на роботу, повідомивши його в телефонному режимі про знаходження на лікарняному. Після цього позивач зявився на роботі 10 грудня 2015 року з копією лікарняного листа, який йому було запропоновано надати до відділу кадрів. При цьому перешкоди для виходу та роботу та виконання посадових обовязків ОСОБА_1 ніхто не чинив. Усі співробітники зранку розійшлися по своїх робочих місцях, та приблизно через 30 хвилин ОСОБА_3 помітив відсутність ОСОБА_1

Таким чином, на підставі сукупності досліджених судом доказів встановлено, що відомості до трудової книжки позивача ОСОБА_6 про призначення його на посаду з 01 листопада 2015 року відповідають дійсності та були внесені з дотриманням норм чинного законодавства, у звязку з чим позовні вимоги в даній частину задоволенню не підлягають. Посилання позивача на його фактичне працевлаштування на посаду 03 жовтня 2015 року та необхідність внесення у звязку з цим змін до трудової книжки не підтверджені жодним доказом. Сам ОСОБА_6, звернувшись до суду, протягом розгляду справи зазначав різні періоди свого працевлаштування, а саме: 03 вересня 2015 року - згідно первісного позову та наданих у судовому засіданні пояснень. В подальшому, в ході розгляду справи датою прийняття на роботу позивачем було зазначено 03 жовтня 2015 року. Твердження ОСОБА_6 про ведення на підприємстві подвійної бухгалтерії із складанням різних платіжних відомостей також не були підтверджені позивачем у будь-який спосіб.

Згідно листка непрацездатності серії АГЛ №135211 від 28 листопада 2015 року, виданого комунальним закладом «Центр первинної медико-санітарної допомоги №6», ОСОБА_1 перебував на лікарняному у період з 28.11.2015 року до 07.12.2015 року та мав стати до роботи з 08.12.2015 року.

Однак, у період з 08.12.2015 року по день звільнення 29.01.2016 року позивач до роботи не приступив, про що щодо кожного дня складені відповідні акті про відсутність на роботі за підписами директора ОСОБА_5 «Миколаївська» ПП «Таврия Плюс» ОСОБА_7, заступника керуючого магазином ТЦ «Лазурний» ОСОБА_8, інспектора з кадрів ОСОБА_9

Сам ОСОБА_1 у судовому засіданні не заперечував свою відсутність на роботі у вказаний період, яку пояснив не допуском на роботу 08 грудня 2015 року та подальшим намаганням вирішити ситуацію, що склалася шляхом звернення до керівництва торгівельної установи та суду. Зокрема, позивач зазначив, що починаючи з 09 грудня 2015 року він на роботу не виходив, однак намагався зустрітися з директором магазину «Таврия В», розташованого по вулиці Лазурній, 17 у місті Миколаєві, якого не було на роботі. Крім того, у звязку з тим, що ОСОБА_1 дали зрозуміти, що його все одно звільнять, виходити на роботу та вносити виправлення до лікарняного листа шляхом звернення до медичної установи він вважав недоцільним. Крім того, 08 грудня 2015 року начальник охорони не дав йому вказівок з планом роботи на день, а стояти без діла позивач не хотів.

ОСОБА_5 «Миколаївська» ПП «Таврия Плюс» від 15 грудня 2015 року, отриманим позивачем 18 грудня 2015 року (рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення від 18.12.2015 року №487), ОСОБА_1 було запропоновано надати інформацію про причини відсутності на робочому місці. Факт отримання вказаного листа було підтверджено позивачем у судовому засіданні.

Крім того, 16 грудня 2015 року позивач звернувся до відділу кадрів та предявив інспектору з кадрів лікарняний лист серії АГЛ №135211 від 28 листопада 2015 року із невірним зазначенням місця роботи «супермаркет «Таврия В», замість вірного «Філія «Миколаївська» ПП «Таврия Плюс», у звязку з чим позивачу було запропоновано звернутись до лікарняного закладу з метою виправлення помилки у реквізиті «місце роботи» та надати пояснення з приводу відсутності на робочому місці з 08 грудня 2015 року по 16 грудня 2015 року. ОСОБА_1 будь-які пояснення надавати відмовився, про що складено відповідний акт від 16 грудня 2015 року за підписами інспектора з кадрів ОСОБА_10, старшого контролера-ревізора ОСОБА_11 та інспектора з кадрів ОСОБА_9

Після предявлення позову до суду, ОСОБА_1 звернувся 21 січня 2016 року до ОСОБА_5 «Миколаївська» ПП «Таврия Плюс» з заявою про звільнення з займаної посади контролера-ревізора за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України з 29 січня 2016 року.

Згідно наказу ОСОБА_5 «Миколаївська» ПП «Таврия Плюс» №3к від 29 січня 2016 року на підставі поданої заяви ОСОБА_1 звільнено із займаної посади 29 січня 2016 року. З наказом про звільнення позивач був ознайомлений та згодний, про міститься його власноручний підпис. В день звільнення позивачу було видано трудову книжку, що вбачається з витягу з Книги обліку трудових книжок та вкладишів до них. Відповідно до платіжної відомості №19 від 29.01.2016 року позивачу при звільнені було виплачено 276 гривень 90 копійок в якості компенсації за невикористану відпустку згідно розрахункового листка співробітника за січень 2016 року. Крім того, згідно розрахункового листка співробітника за лютий 2016 року та відповідної відомості, 13.02.2016 року ОСОБА_1 було виплачено 272 гривні 89 копійок за листком непрацездатності, до якого внесені відповідні виправлення згідно Інструкції про порядок заповнення листка непрацездатності від 03.11.2004 року.

Згідно ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Позивач просив стягнути на його користь заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 08 грудня 2015 року по 29 січня 2016 року включно. Однак, як встановлено у судовому засіданні, у вказаний період ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з відповідачем та не був звільнений, що свідчить про відсутність вимушеного прогулу в розумінні ст. 235 КЗпП України. Робота у вказаний період не була оплачена позивачу, оскільки він її фактично не виконував та на робочому місці не зявлявся, що підтверджено відповідним актами та не заперечується самим позивачем. Будь-які докази, які підтверджують наявність перешкод для виходу на роботу та виконання посадових обовязків у зазначений період ОСОБА_1 надано не було. З огляду на викладене позовні вимоги про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Згідно ст. 2371 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Таким чином, оскільки порушення відповідачем законних прав позивача у судовому засіданні встановлено не було, позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди з наведених підстав відсутні.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 10, 11, 59, 60, 88, 209, 212-215, 218 ЦПК України, ст.ст. 24, 48, 233, 235, 2371 КЗпП України, суд,-

ВИРІШИВ:

Відмовити за необґрунтованістю у задоволенні позову ОСОБА_1 до Приватного підприємства «Таврія Плюс» про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, внесення змін до трудової книжки, відшкодування моральної шкоди.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Миколаївської області через Заводський районний суд міста Миколаєва протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

СУДДЯ: А.О. ТЕМНІКОВА