Справа № 629/4315/16-ц
№ провадження 2-з/629/39/16
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.11.2016 року Лозівський міськрайонний суд Харківської області у складі:

головуючого - судді Мішуровської С.Т.,

при секретарі судових засідань - ОСОБА_1,

розглянувши заяву Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про забезпечення позову, -

в с т а н о в и в:

ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_2, в якому просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором в розмірі 44276,59 грн., сплачений судовий збір. Позивач посилається на те, що 03.01.2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 уклали кредитний договір № б/н, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 4900,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач належним чином не виконує взяті на себе зобовязання за Договором, в результаті чого станом на 06.10.2016 року загальна заборгованість позичальника становить 44276,59 грн., яка складається з заборгованості за кредитом - 4855,18 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом - 33786,81 грн., заборгованості за пенею та комісією - 3050,00 грн., а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: штраф (фіксована частина) - 500,00 грн., штраф (процента складова) - 2084,60 грн.

Вивчивши матеріали справи, суд дійшов до наступного.

Відповідно до ст. 151 ЦПК України забезпечення позову за заявою осіб, які беруть участь у справі, допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Клопотання позивача про забезпечення позову в частині накладення арешту на рухоме майно відповідача, а саме: автомобіль Alpha ZS50F, 2007 року випуску, не підлягає задоволенню, оскільки заявником не надано доказів про те, що зазначений автомобіль належить саме відповідачу на праві приватної власності.

Щодо обмеження права боржника у виїзді за межі України, суд вважає дана вимога задоволенню не підлягає з наступних підстав.

У ст. 33 Конституції України, зазначено, що кожному, хто на законних підставах перебуває та території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України.

Тобто, вільне пересування і вибір місця проживання - є суттєвою гарантією свободи особистості, умовою її професійного і духовного розвитку. Це право є невідчужуваним і непорушним.

Необхідно також зазначити, що згідно до ст.3 Конституції України - людина, її життя і здоровя, честь і гідність, недоторканість та безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обовязком держави.

В ст. 2 Протоколу № 4 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, зазначено, що кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, має право вільно пересуватися і вільно вибирати місце проживання в межах цієї території. Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав, не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбаченні законом і є необхідними в демократичному суспільству в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання порядку, запобігання злочину, для захисту здоровя чи моралі або з метою захисту прав і основних свобод інших осіб.

Ст. 8 Європейської конвенції Про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.) закріплює права людини на приватне життя.

Закон України від 21 січня 1994 року «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України» регулює порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і вїзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, визначає випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлює порядок розвязання спорів у цій сфері.

До того ж, заява про забезпечення позову не містить будь-яких доказів того, що відповідач повідомлений про наявність у нього заборгованості за кредитним договором.

Крім того, не вказано, яким чином невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, що передбачено ст.151 ЦПК України.

Тому суд з огляду на вищевикладене, з метою запобігання порушення прав і свобод людини вважає за необхідне відмовити в задоволенні заяви про забезпечення позову.

Керуючись ст.ст.151-153 ЦПК України, Законом України «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України», Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, суд, -

у х в а л и в:

В задоволенні заяви Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про забезпечення позову відмовити.

Копію ухвали про відмову в забезпеченні позову направити позивачу - для відома.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційний суд Харківській області протягом пяти днів з дня оголошення ухвали.

Суддя С.Т.Мішуровська