Справа № 755/3699/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" квітня 2016 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі :

Головуючого судді БАРТАЩУК Л.П.

при секретарі Ізвольскій С.С.

з участю:

представник позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про захист порушеного права споживача фінансових послуг, визнання недійсним Кредитного договору№К2V4GF00260001 від 27.05.2005р. та зобов»язання повернути оригінали документів, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач - ОСОБА_3 звернулася з позовом, в яком просить визнати порушеним її право, як споживача фінансових послуг банку; визнати недійсним Кредитний договір №К2V4GF00260001 від 27.05.2005р.; зобов»язати ПАТ КБ «Приватбанк» повернути оригінал Договору купівлі-продажу квартири від 27.05.2005 року та оригінал технічного паспорту на квартиру АДРЕСА_1, відшкодувавши їй також судові витрати.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що: 1) їй, як споживачу фінансових послуг, не надано повну і достовірну інформацію про сукупну вартість кредиту; 2) оспорюваний договір суперечить вимогам закону (ст. 99 Конституції України, ст.ст. 524, 1054 ЦК України, ст. 192 ГК України та ст. 35 Закону України «Про Національний банк України»), оскільки передбачає видачу та повернення кредиту в іноземній валюті, а також суперечить вимогам Закону України «Про захист прав споживачів» та Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання фінансових послуг», оскільки не містить умов, яких вимагає захист інтересів споживача (позичальника) і ставить позичальника у невигідне становище; як і не містить усіх істотних умов, що може свідчить про те, що договір не є укладеним; 3) банк безпідставно утримує у себе правовстановлюючі документи на квартиру, яка є предметом іпотеки, посилаючись на те, що поверне їх лише після погашення заборгованості за кредитним договором, не дивлячись на рішення суду про відмову у задоволенні позову ПАТ КБ «Приватбанк» про стягнення з ОСОБА_3 заборгованості.

Всі у сукупності зазначені порушення закону мають наслідком визнання недійсним кредитного договору та поновлення прав позивача у спосіб, визначений нею у прохальній частині позовної заяви.

Підтримавши в судовому засіданні позовні вимоги з викладених підстав, представник позивача просила позов задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні просив у задоволенні позову відмовити з підстав, наведених ним у письмових запереченнях, також, просив врахувати заяву про застосування строку позовної давності, яка пропущена позивачем.

Вислухавши в судовому засіданні пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне.

27.05.2005 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_3 був укладений Кредитний договір №К2V4GF00260001, за яким банк зобов»язався надати позичальникові кредитні кошти шляхом надання готівкою через касу на строк до 26.05.2025р. включно у вигляді не поновлювальної кредитної лінії у розмірі 46 010, 00 дол. США на наступні цілі: придбання житла у сумі 38 700, 00 дол. США та на сплату страхових платежів по особистому страхуванню у розмірі 3 870, 00 дол. США та на сплату страхових платежів по страхуванню майна в розмірі 3 4440 дол. США, зі сплатою за користування кредитом відсотків в розмірі 1, 00 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом і комісією за розрахунково-касове обслуговування у розмірі 0,3 % від суми наданого кредиту щомісяця в період сплати плюс 0, 5% від суми виданого кредиту першочергово в момент надання кредиту, комісії за дострокове погашення кредиту відповідно до п. 3.11 даного договору. Періодом сторони домовилися вважати період з 25 по 30 число кожного місяця.

Як визнає представник позивача, позивач добросовісно частково виконала умови Кредитного договору, - до тих пір, поки не дізналася про те, що умови договору не відповідають вимогам Закону.

Оцінюючи доводи позивача про те, що Кредитний договір суперечить вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», суд встановив наступне.

Договірні відносини, що виникли між позивачем та відповідачем, регулюються Цивільним кодексом України.

Правовідносини, які виникають із кредитного договору, за суттю та з урахуванням термінології ЦК України є зобов'язанням, тобто правовідношенням, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України, - за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно зі ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до п. 1 ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 638 ЦК України вказує, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягай згоди з усіх істотних умов договору, істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Факт досягнення згоди між сторонами стосовно всіх умов Кредитного договору, з якими позивач була попередньо ознайомлена, підтверджується підписанням нею особисто Кредитного договору на визначених ним умовах.

Істотними умовами кредитного договору, відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 ЦК України та ст. 1054 ЦК України, є умови про мету, суму і строк кредиту, умови і порядок його видачі і погашення, розмір, порядок нарахування та виплата процентів, відповідальність сторін.

Кредитний договір №К2V4GF00260001 від 27.05.2005р. укладено в письмовій формі, підписано особисто позивачем і уповноваженим представником банка, договір містить усі істотні умови - розмір кредиту, цільове призначення, строк надання грошових коштів у кредит, розмір процентів, порядок повернення кредиту і сплати процентів за його користування, порядок і розміри сплати інших платежів позичальником.

Не заслуговують на увагу доводи позивача про те, що всупереч вимог ст. 11 Закону України, позивач не була обізнаною з інформацією про сукупну вартість кредиту, вартості усіх супутніх послуг та інше, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про:

1) особу та місцезнаходження кредитодавця;

2) кредитні умови, зокрема:

а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений;

б) форми його забезпечення;

в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача;

г) тип відсоткової ставки;

ґ) суму, на яку кредит може бути виданий;

д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо);

е) строк, на який кредит може бути одержаний;

є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги;

ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови;

з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється;

и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію;

і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Згідно п. д) ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту.

Згідно з ч. 4 ст. 11 зазначеного Закону, у договорі про надання споживчого кредиту, зазначаються: 1) сума кредиту; 2) детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) умови дострокового розірвання договору; 7) інші умови, визначені законодавством

Відповідно до п. 3 ст. 3 та ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договорів та визначенні умов з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, вимог розумності та справедливості.

Оспорюваний Кредитний договір чітко визначає умови його виконання, розмір кредиту, розмір процентів, порядок повернення кредиту та сплати процентів, відповідальність сторін за його неналежне виконання або порушення його умов, умови дострокового повернення кредиту, вартість супутній послуг тощо.

Суд вважає обґрунтованими доводи відповідача про те, що у позивача був широкий вибір як програм кредитування у національній чи іноземній валюті, з різними відсотковими ставками, так і широкий вибір банківської установи.

Проте, позивачем не спростовано те, що вона на власний розсуд обрала кредитування саме в банківській установі - ПАТ КБ «Приватбанк» і в іноземній валюті (доларах США), оскільки суду не надано доказів того, що в момент укладання оспорюваного кредитного договору позивач якимось чином висловила бажання отримати від банку кредит в національній валюті, висловила зауваження, заперечення, претензії чи мала бажання доповнити або змінити умови кредитного договору.

За таких обставин, суд вважає недоведеними обставини порушення прав позивача, як споживача фінансових послуг, неналежне інформування її відповідачем про умови кредитування та обсяг кредиту (сукупну вартість кредиту).

Укладення кредитного договору в іноземній валюті також не суперечило чинному законодавству, яке діяло на час укладення оспорюваного договору, оскільки відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватись в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом; згідно зі ст. 1054 ЦК України, - за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти позичальнику у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти; статті 47,49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначали операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується, а також зазначено, що вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії; п. 2 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» дозволяв здійснювати операції з валютними цінностями банкам на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія), яка була наявною у ПАТ КБ «Приватбанк», що підтверджується також висновками, викладеними у п.п. 10, 11 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин».

Отже, не є доведеними вимоги позивача про визнання недійсним кредитного договору з тих підстав, що позивачці, як споживачу фінансових послуг, не надано повну і достовірну інформацію про сукупну вартість кредиту; оспорюваний договір суперечить вимогам закону, як і не містить усіх істотних умов, а відтак, вказані вимоги позивача задоволенню не підлягають.

При розгляді заяви відповідача про застосування строку позовної давності, сплив якої, згідно з ч. 4 ст. 267 ЦК України, є підставою для відмови в позові, судом приймаються до уваги положення п. 11 постанови Пленуму Верхового Суду України №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», згідно з яким встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Підлягає задоволенню позовна вимога ОСОБА_3 про зобов»язання ПАТ КБ «Приватбанк» повернути їй оригінал Договору купівлі-продажу квартири від 27.05.2005 року та оригінал технічного паспорту на квартиру АДРЕСА_1 з наступних підстав.

З наданих суду доказів убачається, що з метою забезпечення виконань зобов'язань за Кредитним договором, сторони уклали Договір іпотеки від 27.05.2005р., предметом якого є передача в іпотеку нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1, належної позивачці на підставі Договору купівлі-продажу квартири від 27.05.2005 року.

Умови даного договору не містять обов»язку іпотекодавця передати, а права іпотекодержателя тримати у себе правовстановлюючі документи на предмет іпотеки.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61цього Кодексу.

Як визнається сторонами і підтверджується наявними у справі письмовими листами ПАТ КБ «Приватбанк» від 31.01.2014р., 10.12.2015р., адресованими ОСОБА_3, банк на даний час утримує правовстановлюючі документи на квартиру, яка є предметом іпотеки за Договором іпотеки.

При цьому, правовстановлюючим документом на квартиру є лише Договір купівлі-продажу квартири від 27.05.2005 року, Технічний паспорт, виготовлений БТІ, таким документом не є.

Позивачем доведено факт утримання банком належного їй правовстановлюючого документу.

Натомість, представником відповідача не доведена наявність правових підстав для утримання банком цих документів, оскільки ні Кредитний договір, ні Договір іпотеки таких прав банку не передбачає.

Відповідно до ст. 9 Закону України, «Про іпотеку» іпотекодавець має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом.

Згідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, а відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Право позивача, як власника нерухомого майна, є порушеним, оскільки вона позбавлена можливості користуватися належним їй правовстановлюючим документом на квартиру, пред»являти його для огляду фізичним особам, підприємствам, установам та організаціям на підтвердження належного права власності тощо.

Згідно зі ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Відтак, оскільки правові підстави для утримання банком правовстановлюючих документів, належних позивачці, відсутні, дана позовна вимога підлягає задоволенню.

Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України судовий збір слід стягнути з відповідача на користь позивача пропорційно до задоволеної частини позовних вимог. Оскільки суд дійшов до висновку про задоволення позовної вимоги немайнового характеру, підлягає стягненню судовий сбір в сумі 551, 20 грн..

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст. 15, 16, 524, 526, 632, 638, 1049, 1054 ЦК України, ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність», ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», ст. 11, 18-20 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. ст. 10, 11, 57-61, 88, 208-209, 212-215, 218, 222, 223, 294 ЦПК України, суд , -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про захист порушеного права споживача фінансових послуг, визнання недійсним Кредитного договору№К2V4GF00260001 від 27.05.2005р. та зобов'язання повернути оригінали документів - задовольнити частково.

Зобов'язати Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» повернути ОСОБА_3 правовстановлюючий документ на квартиру АДРЕСА_1, а саме - оригінал Договору купівлі-продажу квартири від 27.05.2005 року.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_3 551, 20 грн. судового збору.

У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_3 - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва через Дніпровський районний суд м. Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його проголошення, а учасниками судового розгляду, які не брали участь в судовому засіданні протягом 10 днів з дня отримання його копії.

СУДДЯ: