АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/789/117/16 Доповідач - Загорський О.О.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 квітня 2016 р. колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Загорського О.О.

суддів - Козак І. О., Хома М. В.,

при секретарі - Танцюра О.В.

без участі сторін

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19 листопада 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи: Управління державної міграційної служби України в Тернопільській області, приватний нотаріус Тернопільського міського нотаріального округу ОСОБА_5, служба у справах дітей Тернопільської міської ради про визнання недійсним іпотечного договору, скасування заборони відчуження квартири, скасування реєстраційного запису про обтяження квартири,-

ВСТАНОВИЛА:

28.08.2014 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернувся до суду із вказаним позовом. В обгрунтування позовних вимог вказано, що відповідно до умов договору позики від 18.10.2011 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3, посвідченого приватним нотаріусом, ОСОБА_4 передав безпроцентно у власність ОСОБА_3 - 720000 гривень, що на момент укладення договору було еквівалентно 90000 доларів США, а ОСОБА_3 зобовязувалася повернути ОСОБА_4 таку ж суму грошових коштів на умовах визначених договором.

Вказаний договір позики забезпечений договором іпотеки від 18.10.2011 року відповідно до умов якого ОСОБА_3 передає в іпотеку чотирьохкімнатну квартиру по вул. Коновальця, 3/56 в м. Тернопіль.

Позивач вказав, що вважає договір іпотеки від 18.10.2011 року незаконним і укладеним на підставі неправдивих відомостей та доказів. Зазначив, що без його відома було незаконно виписано його малолітню дитину з квартири по вул. Коновальця, 3/56 в м. Тернопіль.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19.11.2015 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Зазначено, що неповнолітня ОСОБА_6 не мала права власності на квартиру АДРЕСА_1 і на час укладення оспорюваного іпотечного договору від 18.10.2011 року була знята із реєстрації у вказаній квартирі та була зареєстрована в ІНФОРМАЦІЯ_1. Вказано, що батько ОСОБА_6 - ОСОБА_1 просив зареєструвати її по вул. Пушкіна, 5/69 в м. Тернополі. В рішенні зазначено і що мати ОСОБА_6 - не заперечувала проти зняття дочки з реєстрації в квартирі АДРЕСА_2 що відповідно ст.7 ЗУ Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні в редакції станом на 28.09.2011 року - дозволялось зняття із реєстрації неповнолітньої особи за заявою лише одного із батьків та не вимагалась згода другого із батьків.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права. Зазначив, що суд вирішуючи спір не врахував, що укладення батьками правочинів предметом яких є житлові приміщення, право користування якими мають малолітні або неповнолітні діти, без попередньої згоди органу опіки та піклування є підставою для визнання цих правочинів недійсними. Вказав, що відсутність реєстрації дитини не є підставою для відмови в позові.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 знаходиться за кордоном, а його представник ОСОБА_2 писав апеляційну скаргу і повідомлений про розгляд справи 14.04.2016 року згідно його розписки.

14.04.2016 року представник ОСОБА_1 подав заяву про розгляд справи без його участі вказавши, що апеляційну скаргу підтримує і просить задовольнити її в повному обсязі.

13.04.2016 року начальник Управління Державної міграційної служби України в Тернопількій області подав заяву про розгляд справи без участі їх представника.

14.04.2016 року ОСОБА_5 подав заяву про розгляд справи без його участі вказавши, що в задоволенні апеляційної скарги заперечує.

14.14.2016 року ОСОБА_4 подав заяву про розгляд справи без його участі.

В судове засідання сторони, представники третіх осіб не з'явилися, але про розгляд справи в апеляційному суді Тернопільської області 14.04.2016 року повідомлені належним чином, що відповідно до ч.2 ст 305 ЦПК України не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши доповідь головуючого, дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що неповнолітня ОСОБА_6 не мала права власності на квартиру АДРЕСА_1 і на час укладення оспорюваного іпотечного договору від 18.10.2011 року була знята із реєстрації у вказаній квартирі та була зареєстрована в ІНФОРМАЦІЯ_1.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є батьками неповнолітньої ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Із будинкової книги на квартиру АДРЕСА_3 вбачається, що ОСОБА_6 знята з реєстрації місця проживання в ІНФОРМАЦІЯ_3 згідно заяви батька ОСОБА_1 від 28.09.2011 року (а.с.67).

18.10.2011 року приватним нотаріусом ОСОБА_5 посвідчено договір іпотеки згідно якого ним забезпечується виконання зобовязання, що виникло у іпотекодавця ОСОБА_3 на підставі договору позики, посвідченого приватним нотаріусом ОСОБА_5 18.10.2011 року, укладеного ним із іпотекодержателем ОСОБА_4 на суму 720000 гривень з обумовленим в основному договорі терміном повернення боргу не пізніше 18.10.2012 року без нарахування відсотків (а.с.21-23).

В забезпечення виконання зобовязань за основним договором іпотекодавець ОСОБА_3 передає в іпотеку цілу квартиру АДРЕСА_3. Вказана квартира є особистою приватною власністю іпотекодавця ОСОБА_3 і належить їй на підставі договору дарування квартири.

Як вбачається з заяви про реєстрацію місця проживання ОСОБА_1 просив зареєструвати дочку ОСОБА_6 по своєму місцю реєстрації по вул.Пушкіна, 5/69 в м. Тернополі (а.с. 68).

Згідно зі статтею 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів осіб, а загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частини друга, третя статті 215 ЦК України).

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось.

Згідно зі статтею 177 СК України та статтею 17 Закону України "Про охорону дитинства" батьки не мають права без дозволу органу опіки та піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятись від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватись від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

Вчинення батьками малолітньої дитини певного правочину без попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 177 СК України заборону.

Проте, як вказано в правовій позиції Верховного Суду України, висловленій при розгляді справи № 6-3005цс15, передбачене статтею 177 СК України, статтею 17 Закону України "Про охорону дитинства" та статтею 12 Закону України "Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей" положення про необхідність отримання попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення батьками договору щодо майна, право на яке має дитина, спрямоване на захист майнових прав дітей, тому підставою для визнання недійсним договору щодо майна, право на яке має дитина, за позовом її батьків є порушення майнових прав дитини внаслідок укладення такого договору, а не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення такого договору.

Неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої або малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно, що передається в іпотеку, не може бути підставою для визнання іпотеки недійсною за позовом батьків, які зловживали своїми правами законних представників дитини, а може спричинити інші наслідки, передбачені законодавством, які застосовуються органами опіки та піклування.

Як вбачається з матеріалів справи, іпотекодавцем ОСОБА_3 в укладеному договорі від 18.10.2011 року не вказувалось про проживання дитини у обтяженій іпотекою квартирі і відсутності у малолітньої ОСОБА_6 іншого житла.

В матеріалах справи відсутні докази як повідомлення ОСОБА_3 так і ОСОБА_1 іпотекодержателя про майнові права малолітньої ОСОБА_6 на квартиру.

Матеріали справи не містять і доказів які б свідчили про перешкоди у проживанні ОСОБА_6 (яка на час укладення договору іпотеки була малолітньою дитиною) за місцем реєстрації її батька і її по вул. Пушкіна, 5/69 в м.Тернополі як в даний час так і на час укладення договору іпотеки.

Вказане вище, матеріали справи, подані докази свідчать про відсутність перешкод проживання ОСОБА_6 за місцем реєстрації її батька і її по вул. Пушкіна, 5/69 в м.Тернополі, зменшення чи порушення її майнових прав у зв'язку з передачею квартири в іпотеку.

Згідно положень ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» в редакції яка діяла станом 28.09.2011 року (Дату зняття з реєстрації неповнолітньої ОСОБА_6 - зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Діти віком від 15 до 18 років подають заяву особисто. У разі якщо особа з поважної причини не може самостійно звернутися до органу реєстрації, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено за зверненням іншої особи та на підставі доручення, посвідченого в установленому порядку.

З матеріалів справи вбачається, що станом на момент звернення із заявою про зняття з реєстрації малолітньої ОСОБА_6 - 28.09.2011 року їй виповнилося 11 років.

Отже, із положень ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» вбачається, що для зняття з реєстрації місця проживання неповнолітньої особи не вимагалось станом на 28.09.2011 року згоди двох батьків.

Підзаконні нормативні акти, які регулювали питання зняття з реєстрації місця проживання станом на 28.09.2011 року втратили свою законну силу, а нові не набули чинності, тому суд правомірно не взяв до уваги підзаконні нормативні акти з питань реєстрації місця проживання осіб, які наводилися позивачем і не були чинні станом на 28.09.2011 року.

В судовому засіданні в суді першої інстанції відповідач ОСОБА_3 вказала, що їй було відомо про те, що її донька знімається з реєстрації у квартирі АДРЕСА_3 та вона не заперечувала проти цього,- що не спростовано представником ОСОБА_1 при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.

Колегією суддів оцінюється критично твердження представника ОСОБА_1, що позивач не писав заяви від 28.09.2011 року про реєстрацію дитини по вул. Пушкіна, 5/69 оскільки:

факт зняття з реєстрації 28.09.2011 року малолітньої ОСОБА_6 за адресою - вул. Коновальця, 3/ 56 в м.Тернополі підтверджується будинковою книгою (а.с.12-14).

запис у будинковій книзі про зняття з реєстрації ОСОБА_6 не скасовано і не оскаржено.

В Управлінні Державної міграційної служби України в Тернопільській області оригінали документів на підставі яких здійснювалось зняття з реєстрації місця проживання неповнолітньої ОСОБА_6 відсутні, оскільки знищені в звязку із закінченням строків їх зберігання.

Судом першої інстанції встановлено і представником ОСОБА_1 при розгляді справи в апеляційній інстанції не спростовано, що неповнолітня ОСОБА_6 не мала права власності у квартирі АДРЕСА_3 та на час укладення оспорюваного іпотечного договору від 18.10.2011 року була знята із реєстрації у вказаній квартирі та була зареєстрована у ІНФОРМАЦІЯ_4 по місцю реєстрації її батька - ОСОБА_1 за його заявою.

Твердження представника ОСОБА_1, що заборона законом укладення батьками без дозволу органу опіки і піклування правочини щодо майнових прав дитини є підставою для визнання договору іпотеки недійсним оцінюється критично оскільки:

як вказано у правовій позиції Верховного Суду України висловленій при розгляді справи № 6-3005цс15, передбачене статтею 177 СК України, статтею 17 Закону України "Про охорону дитинства" та статтею 12 Закону України "Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей" положення про необхідність отримання попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення батьками договору щодо майна, право на яке має дитина, спрямоване на захист майнових прав дітей, тому підставою для визнання недійсним договору щодо майна, право на яке має дитина, за позовом її батьків є порушення майнових прав дитини внаслідок укладення такого договору, а не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення такого договору;

в апеляційній скарзі не вказано які права власності на квартиру порушено в зв'язку з передачею її в іпотеку;

порушення майнових прав дитини ОСОБА_6 внаслідок укладення договору іпотеки від 18.10.2011 року не доведено представником ОСОБА_6

Висновок суду, що ОСОБА_1 не доведено факту порушення прав його неповнолітньої доньки, в звязку із укладенням іпотечного договору від 18.10.2011 року, предметом якого є квартира АДРЕСА_3, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог позивача у повному обсязі в звязку з їх недоведеністю є вірним.

Приходячи до переконання про обгрунтованість і законність рішення суду від 19.11.2015 року та висновку суду першої інстанції, що позивачем не доведено порушення прав його неповнолітньої доньки ОСОБА_6 в звязку із укладенням оспорюваного іпотечного договору колегія суддів врахувала як вищевказане, матеріали справи, представлені суду докази, так і:

що ОСОБА_6 була знята з реєстрації 28.09.2011 року, а договір іпотеки укладено 18.10.2011 року і іпотекодавцем не заявлялось про проживання дитини в переданій в іпотеку квартирі після зняття з реєстрації;

сторонами не доведено, що постійним місцем проживання ОСОБА_6 є квартира, яка є предметом договору іпотеки від 18.10.2011 року;

на час укладення договору іпотеки від 18.10.2011 року ОСОБА_6 не була приписана у квартирі, яка є предметом іпотеки і виписана з цієї квартири на 20 днів швидше від часу укладення договору іпотеки - 28.09.2011 року і зареєстровано 28.09.2011 року по місцю реєстрації її батька за його заявою;

іпотекодавцеві - матері ОСОБА_6 було відомо про зняття з реєстрації її дочки і стосовно зняття з реєстрації вона не заперечувала;

презумпцію правомірності правочину і що в апеляційній скарзі не вказано які права власності на квартиру порушено;

що квартира АДРЕСА_4 належала матері ОСОБА_6 - ОСОБА_3

Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України саме апелянт повинен довести належними доказами обставини, на які він посилається як на підставу для задоволення його вимог, що ним зроблено не було.

У відповідності до ч.1 ст.308 Цивільного процесуального кодексу України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду постановлено у відповідності до чинних норм матеріального і процесуального права і підстав для його скасування немає. Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду Тернопільської області ОСОБА_7