Єдиний унікальний номер 243/1786/16-ц Номер провадження 22-ц/775/1218/2016
Єдиний унікальний номер 243/1786/16-ц
Номер провадження 22-ц/775/1218/2016
Головуючий у 1 інстанції Чернишов Ю.В.
Доповідач Корчиста О.І.
У Х В А Л А

Іменем України

06 липня 2016 року Апеляційний суд Донецької області в складі:

головуючого Корчистої О.І.

суддів: Дундар І.О., Тимченко О.О.

за участю секретаря Чуряєва В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бахмут апеляційну скаргу Комунального підприємства Миколаївської міської ради «Сервіскомуненерго» на рішення Словянського міськрайонного суду Донецької області від 16 травня 2016 року по цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Комунального підприємства Миколаївської міської ради «Сервіскомуненерго» про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди,

встановив:

У лютому 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з даним позовом, в якому вказала, що 04 травня 2011 року її було прийнято на посаду начальника житлово-експлуатаційної дільниці Комунального підприємства Миколаївської міської ради «Сервіскомуненерго» (далі за текстом КП Миколаївської міської ради «Сервіскомуненерго»). 09 листопада 2015 року відповідач видав наказ №131 про скорочення штату працівників, яким було скорочено посаду начальника житлово-експлуатаційної дільниці. З 01 грудня 2015 року по 18 січня 2016 року ОСОБА_1 перебувала у щорічній оплачуваній відпустці, а в останній день відпустки захворіла та перебувала на лікарняному до 27 січня 2016 року включно, у звязку з чим, щорічну відпустку було продовжено на один день, тобто до 28 січня 2016 року. Відповідно наказу відповідача за №24к від 28 січня 2016 року, тобто у останній день відпустки, ОСОБА_1 було звільнено з займаної посади у звязку із скороченням штату працівників. Просила визнати протиправним та скасувати наказ про її звільнення №24к від 28 січня 2016 року поновити її на посаді, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральну шкоду.

Рішенням Словянського міськрайонного суду Донецької області від 16 травня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково: визнано незаконним та скасовано наказ №24к від 28 січня 2016 року директора КП Миколаївської міської ради «Сервіскомуненерго»; поновлено ОСОБА_1 на роботі в КП Миколаївської міської ради «Сервіскомуненерго» на посаді начальника житлово-експлуатаційної дільниці; стягнуто з КП Миколаївської міської ради «Сервіскомуненерго на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 16173,56 гривень; стягнуто з КП Миколаївської міської ради «Сервіскомуненерго» на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди 1000 гривень. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Стягнуто з КП Миколаївської міської ради «Сервіскомуненерго» на користь ОСОБА_1 компенсацію витрат на правову допомогу в розмірі 3000 гривень та стягнуто з КП Миколаївської міської ради «Сервіскомуненерго» в дохід держави судовий збір у розмірі 551,20 гривень.

В апеляційній скарзі КП Миколаївської міської ради «Сервіскомуненерго» просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи. Вказує, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що при звільненні ОСОБА_1 відповідачем не було виконано вимоги ст. 492 КЗпП України, щодо переважного права на залишення на роботі, а також, що відповідачем не було дотримано вимог чинного законодавства, оскільки таке звільнення проводилось з урахуванням вимог ст. 3 Закону України «Про відпустки». Крім цього,судом першої інстанції при визначенні розміру компенсації витрат на правову допомогу не враховано положення ч. 2 ст. 84 ЦПК України, щодо граничного розміру таких витрат.

В судовому засіданні апеляційного суду представник КП Миколаївської міської ради «Сервіскомуненерго» ОСОБА_2 доводи, викладені в апеляційній скарзі, підтримав та просив її задовольнити.

В судовому засіданні апеляційного суду позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_3 просили апеляційну скаргу відхилити, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в скарзі доводи, апеляційний суд приходить до висновку, що скарга підлягає відхиленню а рішення суду першої інстанції залишенню без змін за наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із розясненням Пленуму Верховного Суду України, що міститься в п. 2 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18 грудня 2009 року, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до ст. 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права).

Обґрунтованим вважається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставинах, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені у судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також, якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 наказом №120-к від 04 травня 2011 року прийнята на роботу до КП Миколаївської міської ради «Сервіскомуненерго». Наказом №56-к від 29 лютого 2012 року переведена на посаду начальника житлово-експлуатаційної дільниці. (а.с.3)

Наказом директора КП Миколаївської міської ради «Сервіскомуненерго» №131 від 09 листопада 2015 року у звязку з необхідністю скорочення витрат на заробітну платню та оптимізацію штатної структури, прийнято рішення про скорочення з 18 січня 2016 року посади начальника дільниці - 1 одиниця. (а.с.4)

Відповідно до штатного розкладу на час видання зазначеного наказу, в структурі житлово-експлуатаційної дільниці була одна посада начальника зазначеної дільниці. (а.с.44-49)

Встановлено, що після видання наказу №131 від 09 листопада 2015 року про скорочення штатної одиниці - начальника дільниці, яку обіймала ОСОБА_1, наказом №7470 від 21 грудня 2015 року за заявою ОСОБА_1, останній було надано частково щорічну відпустку на період з 04 січня 2016року по 18 січня 2016року. (а.с.35)

В останній день відпустки 18 січня 2016 року позивач захворіла та перебувала на лікарняному з 18 січня 2016 року по 27 січня 2016року включно. (а.с.36)

Наказом №13к від 18 січня 2016 року, відповідно до ч.1 ст. 40 КЗпП України, продовжено строк дії наказу №131 від 09 листопада 2015 року «Про скорочення штату працівників» ОСОБА_1, яка захворіла під час перебування її у відпустці до відновлення її працездатності. Після виходу з лікарняного продовжено на один календарний день. Датою звільнення за скороченням штату, вважати останній день відпустки. (а.с.34)

Наказом №24к від 28 січня 2016 року ОСОБА_1 звільнена за скороченням штату на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. (а.с.12)

Також, судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 повідомлялась про наступне вивільнення у звязку із скороченням штату працівників та їй було запропоновано одну вакантну посаду двірника на підприємстві. У звязку з відмовою ОСОБА_1 розписатись у зазначеному повідомленні, представниками відповідача 17 листопада 2015 року складено акт. (а.с.106-107)

Крім цього, судом першої інстанції встановлено, що у двомісячний строк, що передбачений законом для працевлаштування працівника при скороченні штату, у відповідача були і інші вакантні посади, крім двірника, посада якого пропонувалась позивачу, що підтверджується наявною в матеріалах справи довідкою про наявність вакансій за період з 09 листопада 2015року по 28 січня 2016 року у КП Миколаївської міської ради «Сервіскомуненерго» були наявні вакантні посади: двірника, тракториста, слюсаря сантехніка 3 розряду, слюсаря ремонтника 6 розряду. Зазначені вакантні посади ОСОБА_1 не пропонувались.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 суд першої інстанції керувався ст. 40, 492, 232, 233, 235 КЗпП України, Законом України «Про відпустки», ст. 10, 11, 88, 209, 212, 214, 215, 218, 256 ЦПК України та виходив з того, що встановлені обставини свідчать про порушення відповідачем встановленого порядку звільнення працівників за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Визначаючи розмір середнього заробітку, який підлягає стягненню на користь ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив з наявної в матеріалах справи довідки про заробітну плату ОСОБА_1, табелів обліку робочого часу, та встановив, що при пятиденній робочій неділі, в грудні 2015 року позивач не працювала, перебуваючи у відпустці, тому прийняв до уваги два місяці, що передують звільненню для обчислення середньої заробітної плати слід, а саме: листопад та жовтень 2015 року.

Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції керувався вимогами ст.. 237-1 КЗпП України, врахував, що знайшло своє підтвердження порушення прав ОСОБА_1 та виходячи із встановлених обставин справи, тривалості порушення прав позивача визначив таке відшкодування в грошовому еквіваленті в розмірі 1 000 гривень.

Такі висновки суду відповідають вимогам закону та обставинам справи.

Згідно ч. 1 ст. 3 Закону України «Про відпустки», за бажанням працівника у разі його звільнення (крім звільнення за порушення трудової дисципліни) йому має бути надано невикористану відпустку з наступним звільненням. Датою звільнення в цьому разі є останній день відпустки.

Відповідно ч. 3 ст. 40 КЗпП України, не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

Відповідно п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року № 9, Правила про недопустимість звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності, а також у період перебування у відпустці (ч.3 ст.40 КЗпП) стосуються як передбачених статтями 40, 41 КЗпП, так й інших випадків, коли розірвання трудового договору відповідно до чинного законодавства провадиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. При цьому маються на увазі щорічні, а також інші відпустки, що надаються працівникам як із збереженням, так і без збереження заробітку.

Розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не може бути визнано обґрунтованим, якщо в день звільнення працівнику видано лікарняний листок (довідку в установлених законом випадках) про його тимчасову непрацездатність.

Крім цього, частиною 3 статті 492 КЗпП України передбачено, що одночасно з попередженням про звільнення у звязку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до ст. 48 Закону України «Про зайнятість населення», власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Як вбачається з матеріалів справи, акт КП Миколаївської міської ради «Сервіскомуненерго» про відмову від ознайомлення з повідомленням про скорочення посади працівника ОСОБА_1 було складено 17 листопада 2015 року за №1347. (а.с. 107)

Відповідно наданої інформації КП Миколаївської міської ради «Сервіскомуненерго» за №501 від 05 травня 2016 року про наявність вакансій у КП Миколаївської міської ради «Сервіскомуненерго» зазначено вакантні посади станом на 09 листопада 2015 року, 12 листопада 2015 року, 28 січня 2016 року та 29 березня 2016 року. (а.с. 125)

Отже, відомості про вакантні посади на КП Миколаївської міської ради «Сервіскомуненерго» станом на день попередженням про звільнення у звязку із змінами в організації виробництва і праці відсутні.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що звільнення позивача 28 січня 2016 року, тобто в останній день перебування ОСОБА_1 у щорічній оплачуваній відпустці, є порушенням положень п. 3 ст. 40 КЗпП України. Крім цього, суд першої інстанції обґрунтовано не прийняв до уваги посилання відповідача на положення ч. 1 ст. 3 Закону України «Про відпустки», як підставу для відмови у задоволенні позовних вимог, оскільки у заяві ОСОБА_1 про надання відпустки відсутнє застереження «з наступним звільненням», у звязку з чим, у роботодавця не було підстав для застосування положень п. 1 ст. 40 КЗпП України. Також, виходячи з вищенаведеного, не знайшли свого підтвердження і доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції безпідставно зазначено, що КП Миколаївської міської ради «Сервіскомуненерго» не було виконано вимоги ст. 492 КЗпП України, щодо переважного права на залишення на роботі.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції при визначенні розміру компенсації витрат на правову допомогу не було враховано положення ч. 2 ст. 84 ЦПК України, щодо граничного розміру таких витрат, колегія суддів апеляційного суду зазначає наступне.

Відповідно ч. 2 ст. 84 ЦПК України, граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Згідно ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» від 20 грудня 2011 № 4191-VI, розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» від 25 грудня 2015 за № 928-VIII, установлено у 2016 році мінімальну заробітну плату у місячному розмірі з 1 січня - 1378 гривень.

Вбачається, що судом першої інстанції при вирішенні питання про визначенні розміру компенсації, враховано розрахунок часу роботи адвоката ОСОБА_3 за договором від 01 лютого 2016 року про надання правової допомоги ОСОБА_1 станом на 21 березня 2016 року (а.с. 53), та визначено розмір стягнення з КП Миколаївської міської ради «Сервіскомуненерго» на користь ОСОБА_1 в сумі 3000 гривень.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не є підставою для скасування вірного за своєю суттю рішення суду першої інстанції. Нових обставин чи доказів, які не були предметом розгляду судом першої інстанції та могли б вплинути на правильність висновків та рішення суду останнім не надано і в суді апеляційної інстанції. Порушень норм процесуального права, які б могли призвести до неправильного вирішення справи, колегією суддів апеляційного суду не встановлено.

За таких обставин, на підставі ст. 308 ЦПК України, апеляційна скарга КП Миколаївської міської ради «Сервіскомуненерго» підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 315 ЦПК України, апеляційний суд,

ухвалив:

Апеляційну скаргу Комунального підприємства Миколаївської міської ради «Сервіскомуненерго» відхилити.

Рішення Словянського міськрайонного суду Донецької області від 16 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення. Касаційна скарга на неї може бути подана безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий

Судді