Справа № 569/7559/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 квітня 2016 року Рівненський міський суд Рівненської області

в особі судді Музичук Н.Ю.

при секретарі Довбенко Г.В.

з участю позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

третьої особи ОСОБА_5

представників третіх осіб ОСОБА_6, ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Рівне цивільну справу за позовом ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_8 до ОСОБА_3, треті особи ОСОБА_9, ОСОБА_5, ОСОБА_10, про визнання недійсним договору купівлі продажу,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом в інтересах ОСОБА_8 до ОСОБА_3, за участі третьої особи на стороні відповідача ОСОБА_9, про визнання недійсним договору купівлі-продажу житлової квартири №6, що розташована в будинку №68 по вулиці Чорновола у м. Рівному, посвідченого 21.01.2011 року приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу ОСОБА_11 та зареєстрованого в реєстрі за №54, на підставі якого ОСОБА_8 було продано вищенаведену житлову квартиру для ОСОБА_3.

В ході судового розгляду справи, до участі у справі судом було залучено третіх осіб ОСОБА_5 та ОСОБА_10, які на момент судового розгляду були почергово співвласниками житлової квартири, що є предметом оспорюваного правочину, а також приватного нотаріуса Рівненського міського нотаріального округу ОСОБА_11

Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що він, будучи опікуном ОСОБА_8, прийшов до висновку, що укладення правочину договору купівлі-продажу житлової квартири АДРЕСА_1, суперечить правам та інтересам його підопічної, оскільки остання в момент продажу квартири, в звязку наявним психічним захворюванням, не усвідомлювала наслідків своїх дій.

Представник позивача, як і сам позивач, в ході судового розгляду позовні вимоги повністю підтримали, додатково надали пояснення з приводу предмету спору, історії хвороби гр. ОСОБА_8 та негативних наслідків спричинених укладенням спірного правочину. В звязку із цим, просили позов задовольнити повністю.

Відповідач ОСОБА_3 і його представник із заявленими позовними вимогами погодились, додатково надали письмові пояснення з приводу предмету позову та позовних вимог, в яких повністю визнав позовні вимоги, вважаючи доведеним укладенням спірного правочину позивачем в неосудному стані.

Треті особи ОСОБА_9 та ОСОБА_5 із заявленими позовними вимогами не погодилися, про що їх представниками були подані відповідні заперечення. Із заперечень, пояснень вказаних третіх осіб та їх представників вбачається, що вони почергово були власниками частини житлової квартири, яка є предметом спірного правочину. При, цьому, вказані треті особи зазначили, що в ході укладення оспорюваного правочину, жодних порушень майнових прав ОСОБА_8 не відбулося, оскільки ОСОБА_8, під час укладення спірного договору купівлі-продажу, не тільки усвідомлювала наслідки своїх дій, але й бажала їх настання. При цьому, укладення такого правочину бажали, окрім самої ОСОБА_8, решта членів її сімї, серед яких був і теперішній її опікун позивач ОСОБА_1. Також, треті особи зазначили, що на момент укладення спірного правочину, ОСОБА_8 не була визнаною в установленому законом порядку недієздатною, а відтак була наділена усім необхідним обсягом діє та правоздатності. Крім того, у поданих поясненнях та запереченнях, треті особи наголосили, що позивачем пропущений строк позовної давності. З наведених підстав, треті особи ОСОБА_9, ОСОБА_5 та їх представники під час судового розгляду просили в позові відмовити. В судовому засіданні треті особи ОСОБА_9, ОСОБА_5 додатково звернули увагу, що позивач та відповідач, який приходиться сином для позивача, вступили в змову з метою незаконного позбавлення їх права власності. І зверненню такого позову кореспондувало безліч інших безрезультатних позовів, поданих з метою заволодіння їх частиною майнових прав власності на спірну житлову кватиру.

Третя особа ОСОБА_10 до суду не зявилась, жодних пояснень з приводу предмету спору не надала, хоча про час та місце судового розгляду була повідомлена судом належним чином.

Третя особа приватний нотаріус Рівненського міського нотаріального округу ОСОБА_11 на вимогу суду зявилась, надала пояснення з приводу предмету спору. Згідно таких пояснень, приватним нотаріусом ОСОБА_11 повністю підтверджено правомірність укладеного за її участі правочину, а також виконання нею усіх необхідних дій повязаних із його нотаріальним посвідченням, в тому числі розяснення сторонам наслідків таких дій та перевірку сторін на вільність волевиявлення на під час його укладення.

Суд, заслухавши пояснення представників позивача, відповідача, третіх осіб, дослідивши письмові докази по справі приходить до наступного:

Як вбачається із матеріалів справи та пояснень сторін, 21 січня 2011 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2. Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу, ОСОБА_11 та зареєстрований за №54. Відповідно до умов вищевказаного договору ОСОБА_8 передає, а ОСОБА_3 купує двокімнатну квартиру АДРЕСА_2, загальною площею 53,3 кв.м. Згідно до зазначеного договору, продаж квартири був здійснений за 57 965 грн., які покупець отримав від продавця повністю при підписанні договору (п.2.1).

На час укладення зазначеного вище договору купівлі-продажу, ОСОБА_3 перебував у шлюбі з ОСОБА_9, який був зареєстрований 19.10.2009 р. Коростською сільською радою Сарненського району Рівненської області, про що в книзі реєстрацій здійснено актовий запис №26. У звязку із цим ОСОБА_9 було надано нотаріально засвідчену згоду на укладення ОСОБА_3 спірного правочину та набуття прав власності на спільну квартиру.

Рішенням Рівненського міського суду від 05.12.2012 р. у справі №1715/15676/12 розірвано шлюб між ОСОБА_9 та ОСОБА_3, а квартиру АДРЕСА_2, розділено між ними, як обєкт спільної сумісної власності подружжя, що набутий під час шлюбу. Вказане рішення суду першої інстанції в результаті його перегляду в апеляційному порядку ухвалою від 20.01.2013 р. залишено без зміни.

Окрім того, судом встановлено, що в лютому 2014 року ОСОБА_8 самостійно звернулась до суду із позовом для захисту своїх порушених прав до ОСОБА_3, ОСОБА_9 про визнання оспорюваного договору купівлі-продажу від 21 січня 2011 року, договором довічного утримання та його розірвання. В обґрунтування позовних вимог, які містять у вищенаведеному позові, ОСОБА_8 вказувала, що 21 січня 2011 року між нею та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу квартири. Однак, укладаючи даний договір сторони мали на меті укладення договору довічного утримання. Оскільки вона є троюрідною сестрою відповідача ОСОБА_3, інвалідом І групи та не може ходити, між нею та відповідачем була домовленість, що останній буде її доглядати, забезпечить її іншим житлом, одягом, харчуванням та ліками, а вона взамін у майбутньому передасть йому власну квартиру. Укладаючи спірний договір купівлі-продажу вона думала, що укладає договір довічного утримання, вважала, що квартира перейде у власність ОСОБА_3 лише після її смерті. При цьому,вона пояснила, що ближчих родичів, окрім ОСОБА_3, ОСОБА_1 та ОСОБА_12 вона не має. Також була домовленість про те, що зручніше буде за нею доглядати, якщо вона переїде та надалі буде проживати в м. Корець в будинку по вул. Володимирська, 56 до батьків ОСОБА_3 - ОСОБА_1 та ОСОБА_12 Проте, після укладення договору купівлі-продажу від 21 січня 2011 року ОСОБА_3 догляд за нею не здійснював, матеріально її не забезпечував. Відповідач залишив її на своїх батьків ОСОБА_1 та ОСОБА_12 в м. Корець, а сам поїхав в м. Рівне. А тому ОСОБА_8 відразу по укладенню спірного правочину прийшла до висновку про те,що ОСОБА_3 не виконує своїх обовязків згідно домовленості. Однак, Рівненський міський суд, здійснюючи розгляд згаданого позову, незважаючи на його визнання відповідачем ОСОБА_3, в аспекті наявних спірних відносин щодо даної квартири між ОСОБА_3 та його колишньою дружиною ОСОБА_9, критично поставився до пояснень та доводів ОСОБА_8, про що 31.03.2014 р. у справі №569/1996/14-ц було проголошено рішення про відмову у задоволенні позову. При цьому, суд в межах розгляду вказаної справи, зауважив, на відсутність будь-яких доказів, що укладаючи договір купівлі-продажу, обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії були направлені на досягнення інших правових наслідків і приховували іншу волю учасників цієї угоди. Встановлено, що під час укладення спірного правочину примусу до ОСОБА_8 здійснено не було, наслідки укладення договору остання розуміла, заперечень з її боку не було, а сам договір був повністю виконаний його сторонами. Також суд, наголосив, що посилання ОСОБА_8 на те, що при укладенні договору купівлі - продажу була домовленість про догляд її відповідачем ОСОБА_3, не заслуговують на увагу, оскільки з часу укладення договору на момент розгляду такого позову пройшло більше трьох років, дій, спрямованих на надання та отримання будь-якої допомоги з боку ОСОБА_3 для ОСОБА_8 не встановлено, свідками не підтверджено, фактів звернень до правоохоронних органів з приводу вищевказаної квартири також не надано. А матеріали справи та досліджені в судовому засіданні докази не містять підтвердження про наявність підстав для визнання договору купівлі-продажу договором довічного утримання та його розірвання. Вказане рішення Рівненського міського суду, відповідно до ухвали Апеляційного суду Рівненської області від 22.05.2014 р. було залишено без змін.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Поряд з тим, судом встановлено, що відповідно до рішення Корецького районного суду Рівненської області від 24.02.2015 р. у справі №563/1650/14-ц ОСОБА_8, у звязку із наявним психічним захворюванням з діагнозом шизофренії, параноїдальної форми, було визнано недієздатною, а її опікуном призначено ОСОБА_1.

Окрім того, як вбачається матеріалів справи, відповідно договору дарування, посвідченого 20.04.2015 р. приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу ОСОБА_13 за реєстровим №117, ОСОБА_5 було отримано в дарунок одну другу частини вище вказаної квартири від третьої особи - ОСОБА_9, яка, перебуваючи у шлюбних відносинах із ОСОБА_3, набула у власність частину спірної квартири, як обєкт спільної сумісної власності подружжя, внаслідок поділу майна подружжя. Однак, в період судового розгляду даної справи, ОСОБА_5 відчужив за договором міни від 30.10.2015 року, посвідченим приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу ОСОБА_13 за реєстровим №347, належну йому частину спірної житлової квартири для ОСОБА_10.

В ході судового розгляду справи, за відповідними клопотаннями сторін, судом проводилося дослідження матеріалів інвентарної справи на житлову квартиру, яка є предметом оспорюваного договору, що надана на вимогу суду КП «Рівненське міське бюро технічної інвентаризації». Як вбачається із матеріалів інвентарної справи, ОСОБА_8, на передодні укладення спірного правочину, було видано нотаріально засвідчену довіреність на імя ОСОБА_12 (дружини опікуна). Згідно записів, які містяться в заявах на виготовлення документів (інвентаризаційних довідок), наявних в інвентарній справі, подачу заяв на виготовлення таких документів, необхідних для укладення спірного правочину, та їх наступне отримання здійснювала ОСОБА_8 разом зі своїм представником ОСОБА_12

Також в ході судового розгляду справи проводилося дослідження матеріалів іншої цивільної справи за №2о-256/10, яка перебувала на розгляді Рівненського міського суду. Згідно наявних в цій справі матеріалів, судом встановлено, що 29.09.2010 р. до Рівненського міського суду, на підставі попередньої заяви ОСОБА_12, звернулося Управління праці та соціального захисту населення Рівненського міськвиконкому із позовною заявою про визнання недієздатною та встановлення опіки щодо ОСОБА_8 В ході розгляду такої заяви судом було призначено та проведено судово-психіатричну експертизу, результати якої оформленні актом експертизи №485/10 від 08.12.2010 р. Згідно висновку такого акту, експертною комісією було встановлено що ОСОБА_8 періодично може не усвідомлювати та не розуміти значення своїх дій. Однак, із вказаними висновками судової експертизи ОСОБА_8 та ОСОБА_12 не погодились, про що подали до суду відповідні заперечення та клопотання про призначення повторної експертизи, в яких висловили власні критичні зауваження щодо повноти, якості експертного дослідження та упередженості самих експертів. Крім того, ОСОБА_12 у своїх запереченнях додатково пояснила, що звернулася до Управління праці та соціального захисту населення Рівненського міськвиконкому помилково, в звязку із необхідністю призначення її піклувальником ОСОБА_8 за загальним захворювання, так як вона страждала від порушення роботи опорно-рухового апарату, оскільки таке призначення було необхідне для оформлення додаткових субсидій та інших пільг, також повідомила про відкликання свої заяви поданої до управління. За результатними розгляду такої справи Рівненським міським судом відповідно до ухвали від 24.02.2011 року було залишено заяву Управління праці та соціального захисту населення Рівненського міськвиконкому без розгляду.

Під час судових засідань, за відповідним клопотанням сторін було допитано в якості свідків за їх згодою позивача ОСОБА_1 та третю особу ОСОБА_9, а також ОСОБА_12

Допитаний судом позивач ОСОБА_1 в якості свідка показав,що був присутній при укладенні 21 січня 2011 року між ОСОБА_3, який є його сином, та ОСОБА_8, двоюрідною племінницею, оспорюваного договору. Вчинення примусу чи фізичного тиску на ОСОБА_8 під час укладення оспорюваного договору не бачив. Підтвердив, що ОСОБА_8 самостійно підписувала договір, і усвідомлювала, що віднині власником її квартири буде ОСОБА_3, хоча, на його думку,до кінця наслідків укладення договору, остання могла і не розуміти, проте заперечень з її боку не було. Разом із тим, ОСОБА_1 зауважив, що однією із умов продажу тієї квартири було бажання ОСОБА_8, щоб ОСОБА_3, ОСОБА_9 а також ОСОБА_1 та ОСОБА_12 забезпечили її довічний догляд.

Допитана в ході судового розгляду третя особа ОСОБА_9, показала, що вони разом із її колишнім чоловіком тривалий час шукали для придбання собі житлову квартиру. Одного разу, на сімейній зустрічі ОСОБА_8 разом із ОСОБА_1 та ОСОБА_12 запропонували придбати квартиру, яка перебувала у власності ОСОБА_8 Взамін, ОСОБА_3 та ОСОБА_9 мали б сплатити грошові кошти та допомогти ОСОБА_1 та ОСОБА_12 у догляді та лікуванні ОСОБА_8, оскільки та страждала проблемами з опорно-руховим апаратом та потребувала коштів для лікування. Пояснила, що до укладення ОСОБА_8 правочину її ніхто не примушував, жодного тиску на неї ніхто не чинив, а ОСОБА_8 особисто здійснила підписання договору у приватного нотаріуса. Крім того, повідомила суду, що ОСОБА_12 напередодні допомагала ОСОБА_8 в підготовці усіх необхідних документів. Також,ОСОБА_9 з приводу оплати за договором зауважила, що майже половину грошових коштів необхідних для придбання квартири, вона отримала від своїх батьків, які згодом передала для ОСОБА_3, оскільки саме він займався усіма розрахунками із ОСОБА_8 Про існування будь-яких проблем із психічним здоровям ОСОБА_8, ОСОБА_9, на момент укладення договору, не здогадувалась, ОСОБА_8 виглядала повністю в адекватному розумовому та психічному стані. Також, ОСОБА_9 наголосила, що спроби визнати оспорюваний правочин недійсним або удаваним, а також визнати квартиру виключно особистою власністю її колишнього чоловіка, розпочалися лише після того, як внаслідок особистих непорозумінь із чоловіком, остання вирішила ним розлучитися. За весь час з моменту їх розлучення, сімя її колишнього чоловіка безліч разів намагалася позбавити її через суд прав приватної власності на частину раніше придбаної квартири, а визнання недієздатною ОСОБА_8, на її думку, є ніщо інше, як новою спробою досягнення ними поставленої мети.

Допитана вході судового розгляду свідок ОСОБА_12, яка є дружиною ОСОБА_1 та матірю відповідача ОСОБА_3, показала, що вони разом із чоловіком тривалий час опікуються ОСОБА_8, оскільки вона вже досить довго страждає від захворювання опорно-рухового апарату. Також наголосила, що ОСОБА_8 тривалий час страждає і на психологічні захворювання, тому могла не усвідомлювати значення своїх дій в момент укладення спірного договору. Разом із тим, сідок ОСОБА_12 підтвердила, що дійсно допомагала ОСОБА_8 в оформленні спірного правочину та підтвердила, що була присутня під час його оформлення договору в приміщенні нотаріальної контори, жодного примусу на ОСОБА_8 ніхто не чинив, рішення продати квартиру для ОСОБА_3, ОСОБА_8 прийняла лише після того, як порадилась з усіма членами її сімї. При цьому ніяких коштів для ОСОБА_8 не платили і розрахунку з нею не було. Не заперечила, що підставою багаторазового звернення до суду, із різними позовами про визнання оспорюваного правочину недійсним або удаваним, а також визнання квартири виключно особистою власністю її сина, стала несправедлива втрата її сином ОСОБА_3, внаслідок розлучення, прав власності на половину квартири, придбаної у ОСОБА_8. оскільки ОСОБА_8 доглядають вона із чоловіком.

Відтак, з наведеного вище, суд констатує, що серед пояснень наданих сторонами, свідками, а також пояснень, які містилися у позові ОСОБА_8 по цивільній справі №569/1996/14-ц,та обставин, встановлених у рішенні суду від 31.03.2014 р., яке прийняте за таким позовом, міститься згадка проте, що вході оформлення спірного договору купівлі-продажу, сторонами було фактично досягнуто згоди щодо усіх істотних умов договору. А саме, ОСОБА_8 та її родичі, в тому числі її теперішній опікун ОСОБА_1 свідомо бажали настання відповідних правових наслідків у вигляді припинення прав власності ОСОБА_8 на квартиру, тобто мало місце спільне волевиявлення ОСОБА_8 та усіх членів сімї (родини) на відчуження нею спірного майна, що,на думку суду, може свідчити про безперечність даного правочину. Крім того, судовим рішенням по цивільній справі №569/1996/14-ц, також було встановлено і фактичні обставини щодо повного виконання сторонами умов договору, в тому числі проведення розрахунку.

За таких обставин, а також за наслідком досліджених матеріалів справи, в тому числі процесуальних заяв сторін, по інших судових справах, суд прийшов до висновку, що звернення опікуна ОСОБА_8, який в 2011 році разом із дружиною безпосередньо брали участь та бажали, що б їх син відповідач разом із своєю дружиною придбали у ОСОБА_8 спірну квартиру, до суду із даним позовом, лише після того, як його син (відповідач) втратив, внаслідок поділу майна подружжя,частину квартири, виглядає не як захист інтересів ОСОБА_8, а як захист власних інтересів опікуна та інтересів власного сина.

Разом із тим, суд, приймаючи дане судове рішення, зважив, що в даній справі не було проведено жодної судової психіатричної експертизи по визначенню психологічного стану ОСОБА_14 в момент укладення спірного правочину, яка проводиться із урахуванням матеріалів цивільної справи, зокрема досліджених судом пояснень, свідчень та доказів, які можуть мати значення для результатів експертизи. Так, наявні акти судової психіатричної експертизи надані позивачем, на думку суду, не є безспірними для вирішення спору, оскільки їх отримання відбулося не у порядок та не у спосіб визначений ст.ст. 66, 143-150 ЦПК України, а відтак такі висновки слід розцінити як письмові докази, що не вважаються належними та допустимими висновками судової експертизи.

Зокрема, врахування судом наданих готових результатів судовопсихіатричної експертизи №149/15 від 24.04.2015 року проведеної по справі № 569/1250/15-ц, комунальним закладом «Рівненським обласним центром психічного здоровя населення» Рівненської обласної ради, як результатів судової експертизи по даній справі, фактично обмежило б права інших учасників судового процесу. При цьому, суд погоджується, що наданий позивачем висновок експерта від 24.04.2015 р. зроблений в іншій справі, за іншого складу її учасників, в якій ОСОБА_5 та ОСОБА_10 участі не брали. Даний висновок не піддавався критичній оцінці з боку суду та учасників в іншій справі, а тому, на думку суду, такий письмовий доказ не може бути врахований судом, як висновок судової експертизи.

Що ж до акту амбулаторної судово-психіатричної експертизи від 08.12.2010 р. №485/10, яка проведена у цивільній справі №2о-256/10, то, окрім вищесказаного, слід додатково зазначити, що із такою експертизою були незгідні сама ОСОБА_8, її представник ОСОБА_1, та ОСОБА_12, яка була допита у цій справі в якості свідка (дружина опікуна та мати відповідача), про що свідчать відповідні заперечення на такий акт, та клопотання про призначення повторної експертизи, наявні в матеріалах досліджуваної судом цивільної справи №2о-256/10. Крім того, слід зазначити у звязку із тим, що позовну заяву за вищенаведеною цивільної справою було залишено без розгляду, судом також не проводилась відповідна оцінка висновку експерта з урахуванням критичних заперечень висловлених сторонами по справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 143 ЦПК України для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі. Водночас, згідно ч. 3 та 4 цієї ж статті особи, які беруть участь у справі, мають право подати суду питання, на які потрібна відповідь експерта. Кількість і зміст питань, за якими має бути проведена експертиза, визначається судом. При цьому суд має мотивувати відхилення питань осіб, які беруть участь у справі. Особи, які беруть участь у справі, мають право просити суд провести експертизу у відповідній судово-експертній установі, доручити її конкретному експерту, заявляти відвід експерту, давати пояснення експерту, знайомитися з висновком експерта, просити суд призначити повторну, додаткову, комісійну або комплексну експертизу. При цьому, слід наголосити ,що судова експертиза призначається не інакше як за ухвалою суду (ч. 1 ст. 144 ЦПК України). Відповідно до ч. 6 ст. 147 ЦПК України передбачено, що висновок експерта для суду не є обов'язковим і оцінюється судом за правилами, встановленими ст. 212 цього Кодексу, яка передбачає, що жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Таким чином, підсумовуючи вище викладене, суд приходить до висновку, що надані позивачем висновки судової експертизи, слід оцінити критично, оскільки такі експертизи проведені з порушеннями норм законодавства, а саме: експерти самостійно збирали матеріали, які підлягають дослідженню, а також вибирали вихідні дані для проведення експертизи, вступали в контакти, не передбачені порядком проведення експертизи, з позивачем ОСОБА_1, (який, на думку суду, може бути зацікавленою особою у певних висновках експертизи) та безпосередньо без відома суду та інших учасників отримували від нього матеріали для проведення експертизи. У висновку експерта № 149/15 відсутні відомості щодо попередження експерта про кримінальну відповідальність за надання завідомо неправдивого висновку або за відмову від надання висновку.

З урахуванням викладеного, висновок експерта № 149/15 від 24.04.2015 року по справі № 569/1250/15-ц та висновок експерта №485/10 від 08.12.2010 р. по справі №2о-256/10, як письмові докази по вказаній справі не можуть слугувати джерелом доказування, оскільки при проведенні відповідної експертизи допущено ряд порушень, які вливають на обєктивність таких документів.

Відповідно до ст. 145 ЦПК України, призначення експертизи є обов'язковим у разі заявлення клопотання про призначення експертизи обома сторонами. Призначення експертизи є обов'язковим також за клопотанням хоча б однієї із сторін, якщо у справі необхідно встановити:1) характер і ступінь ушкодження здоров'я;2) психічний стан особи;3) вік особи, якщо про це немає відповідних документів і неможливо їх одержати. Однак, слід зауважити, що незважаючи на відповідні пропозиції головуючого у справі, а ні позивачем, а ні іншими сторонами, з метою доведення належними доказами обставин не усвідомлення ОСОБА_8значення своїх дій при підписанні оспорюваного договору, клопотання про проведення відповідної судової-психіатричної експертизи заявлено не було.

Крім того, за даних обставин врахуванню, підлягає практика Європейського суду з прав людини з аналогічних правовідносин. Зокрема, Європейський суд з прав людини в справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Заява № 30856/03 від 02 грудня 2010 року) вказав наступне: «Суд зазначає, що їх договір найму було ретроспективно визнано недійсним, як такий, що не мав законних підстав від самого початку, після його десятирічної офіційної реєстрації компетентними органами. Підставою для цього було встановлення того, що власниця квартири, яка ніколи не була офіційно визнана недієздатною та, як видається, мала самостійний спосіб життя, «не могла розуміти значення своїх дій та контролювати їх» у конкретну дату 1992 року, коли давала дозвіл на проживання заявниці у своїй квартирі. Суд вважає, що такий висновок потребує вагомої доказової бази, беручи до уваги, зокрема, те, що його зробили після смерті власниці квартири на прохання третьої сторони (держави) через 10 років від дати, про яку йдеться. Між тим, в обґрунтуванні суди покладалися виключно на висновок одного експерта, для формулювання якого, як видається, пішло щонайбільше кілька годин і вивчення одного джерела доказів, а саме висновку психіатричної експертизи, проведеної у 2001 році, щодо стану Є.Б. у березні 1993 року (пізнішої дати). Із цього випливає, що за обставин цієї справи така доказова база призвела до гіпотетичної оцінки фактів і в значній мірі завадила передбачуваності застосування законодавчих норм щодо виселення мешканців, які самоправно зайняли жиле приміщення»

В той же час, беручи до уваги викладену позицію Європейського суду, слід зауважити, що на момент укладення спірного правочину, ОСОБА_8 не була у встановленому законом порядку визнана недієздатною, жодних рішень органів державної влади чи суду, які певним чином обмежували б можливість ОСОБА_8 вільно розпоряджатися власним майном на той час не було, а тому, субєкти владних повноважень здійснюючи державну реєстрацію такого правочину, фактично своїми діями констатували правомірність його укладення та наявність у відчуджувача всіх необхідних для того можливостей.

Відтак, виходячи з положень ч.4 ст.174 ЦПК України, суд не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє право чин, повинна мати необхідний обсяг дієздатності. Волевиявлення учасника право чину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Згідно ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. У разі наступного визнання фізичної особи, яка вчинила правочин, недієздатною позов про визнання правочину недійсним може пред'явити її опікун.

За вимогами ч.3 ст.10, ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Оцінкою наданих досліджених в судовому засіданні вищенаведених доказів суд прийшов до висновку, що позивач, звертаючись до суду із вище вказаним позовом, достовірність своїх показів та тверджень щодо не усвідомлення ОСОБА_8 значення своїх дій під час укладення оспорюваного правочину, належними та допустимими доказами не довів.

Наряду із вищевикладеним, здійснюючи розгляд даної справи, суд прийшов до висновку, що ОСОБА_8 та її опікуном при зверненні до суду із позовом, поміж іншим, був пропущений строк позовної давності.

Так, відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно положень глави 19 ЦК України, жодного спеціального строку позовної давності для спорів про визнання правочинів (договорів) недійсними не передбачено, відтак застосування підлягає загальний строк позовної давності.

Відповідно до статті 257 Цивільного кодексу України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Стаття 261 Цивільного кодексу України передбачає, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Частиною четвертою ст. 267 КЦ України визначено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. При цьому, частиною третьою статті 267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Як вбачається із матеріалів справи та вище досліджуваного судового рішення Рівненського міського суду у справі №569/1996/14-ц від 31.03.2014 р., що фактично ОСОБА_8 та її опікун довідалася про можливе порушення її прав, відразу після укладення спірного правочину (тобто з 21.01.2011 р.), про що свідчить безпосередня згадка ОСОБА_8 у її позові про визнання спірного договору - договором довічного утримання та його розірвання, щодо не виконання ОСОБА_3 умов про її догляд. В той же час, до суду з позовом у даній справі в інтересах ОСОБА_8 звернулись лише 26 травня 2015 р., тобто після спливу майже чотирьох з половиною років з моменту коли вона або її опікун дізналися, могли дізнатися про порушення її прав.

При цьому, суд враховує правові висновки Верховного Суду України з даного приводу. Так, Верховний Суд України у постанові по справі № 6-178 цс15 від 01.07.2015 року дійшов висновку, що позовна давність є строком предявлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими субєктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи носія порушеного права (інтересу). Водночас, як у випадку предявлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі предявлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Аналогічного висновку прийшов і Верховний Суд України у постановах по справі №3-14гс14 від 13.05.2014 року, № 3-194гс14 від 23.12.2014 року, у справі № 3-23гс14 від 27.05.2014 року та № 6-68 цс15 від 16.09.2015 року, висловивши позицію, що висновок про обчислення строку позовної давності з моменту виявлення особою яка має предявляти прав позов в інтересах іншої особи - є помилковим.

Також, Верховний Суд України у постанові № 6-68 цс15 від 16.09.2015 року привернув увагу на позицію Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), який наголошує, що «позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (п. 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; п. 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

Оскільки держава зобовязана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за прийняті її органами незаконні правові акти та вчинені правочини, їх скасування не повинне ставити під сумнів стабільність цивільного обороту, підтримувати яку покликані норми про позовну давність, тому, учасники цивільних правовідносин несуть ризик спливу строку позовної давності на оскарження ними незаконних правочинів та правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право.

За таких обставин, якщо судом, на підставі досліджених у судовому засіданні доказів, і було б встановлено, що право особи, про захист якого вона просить порушене, а стороною у спорі до винесення рішення заявлено про застосування позовної давності, і буде встановлено, що строк позовної давності пропущений без поважних причин, то суд на підставі статті 267 ЦК України зобовязаний ухвалити рішення про відмову в задоволенні позову за спливом строку позовної давності. Клопотання чи пояснень щодо визнання поважності причин пропуску такого строку від позивача не надійшло. За наведених обставин, фактичний пропуск позивачем та його представником без поважних на те причин строку позовноїхї давності для звернення до суду за захистом порушеного права є сапмостійною підставою для відмови в задовленні позвоних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.10, 11,57-61, 208-209,212-215,218,223,292,294 ЦПК України, суд,

в и р і ш и в:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_8 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 укладеного між ОСОБА_8 та ОСОБА_3, посвідченого приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу ОСОБА_11 21 січня 2011 року за реєстровим №54, відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Рівненської області через місцевий суд поданням апеляційної скарги в десятиденний строк з дня проголошення рішення, а для осіб які брали участь у справі але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення - протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Рівненського міського суду Н.Ю.Музичук