Справа № 487/6613/15-ц
Провадження № 2/487/179/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.07.2016 року Заводський районний суд м. Миколаєва

у складі: головуючого судді Агєєвої Л.І.

при секретарі - Ткаченко І.В.,

адвоката - ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 комітету Миколаївської міської ради до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про виселення без надання іншого жилого приміщення та зустрічним позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_2 комітету Миколаївської міської ради про визнання права користування житлом,

В С Т А Н О В И В:

25.08.2015 року ОСОБА_2 комітет Миколаївської міської ради звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про виселення без надання іншого жилого приміщення, мотивуючи тим, що відповідачі самоправно вселилися в квартиру АДРЕСА_1 та добровільно звільнити квартиру відмовляються, що змусило звернутися до суду з даним позовом.

В свою чергу, в січні 2016 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулися до суду з зустрічною позовною заявою до ОСОБА_2 комітету ММР про визнання за ними права користування житлом - квартирою 1 по вул. Привокзальна, 9 з підстав, що спірна квартира раніше була відомча і надавалася їх родині на законних підставах, а тому з урахуванням тривалості проживання, понесених витрат на утримання квартири та часткової сплати за житлово-комунальні послуги вважають, що мають право користуватися спірною квартирою і надалі.

Ухвалою суду від 26.01.2016 року позовні вимоги за зустрічним позовом обєднані в одне провадження з первісним позовом.

Представник позивача ОСОБА_2 комітету ММР заявлені вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Зустрічний позов просив залишити без задоволення як безпідставно заявлений.

Відповідачка ОСОБА_3 та її представник позовні вимоги ОСОБА_2 комітету ММР не визнали та просили залишити їх без задоволення. Зустрічний позов повністю підтримали та просили задовольнити.

Відповідачка ОСОБА_4 та представник третьої особи ЖКП ММР «Бриз» до суду не зявилися, про день та час розгляду справи були повідомлені належним чином.

Заслухав сторони, свідка, дослідивши надані документи, суд приходить до наступного:

Судом встановлено, що з метою здійснення контролю за схоронністю житлового фонду, працівниками балансоутримувача ЖКП ММР «Бриз» ЖЕК №3 було виявлено, що в квартирі АДРЕСА_1 проживають відповідачі ОСОБА_3 та її донька ОСОБА_4, що підтверджується відповідним актом від 14.05.2015 року.

ОСОБА_2 комітетом ММР рішення щодо надання даної квартири відповідачам не приймалося.

У вказаній квартирі були зареєстровані з 02.04.1974 року гр. гр. ОСОБА_5, ОСОБА_6, які були зняті з реєстраційного обліку 11.03.1983 року; ОСОБА_7, зареєстрована з 16.06.1982 року і знята з реєстраційного обліку 30.08.1991 року та ОСОБА_8, зареєстрований з 05.07.1982 року і знятий з реєстраційного обліку з 21.09.1989 року. На даний час в спірній квартирі ніхто не зареєстрований.

В свою чергу, відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зареєстровані з правом проживання у двокімнатній квартирі №71 житловою площею 28,9 кв. м по вул. Космонавтів, 144 в м. Миколаєві. Окрім відповідачів у даній квартирі зареєстровані батьки відповідачки ОСОБА_3 ОСОБА_9 та ОСОБА_10

З урахуванням того, що у відповідачів відсутні правові підстави користування спірною квартирою останнім було запропоновано звільнити квартиру, а після отримання їх відмови ОСОБА_2 комітет ММР був змушений звернутися до суду з позовом про виселення.

З пояснень наданих суду відповідачкою ОСОБА_3 вбачається, що 15 жовтня 1992 року вона разом з чоловіком та дочкою ОСОБА_11 вселилися у квартиру АДРЕСА_2. На той час її чоловік ОСОБА_12 працював помічником машиніста у Локомотивному депо Херсонської залізничної дороги, а вона у дитячому садочку, який також відносився до залізничної дороги, так як вони мали потребу у житлі.

Підставою для вселення родини відповідачів в спірну квартиру було спільне рішення адміністрації Локомотивного депо Херсонської залізної дороги і профспілкового комітету підприємства, надати вказане рішення суду відповідачка не змогла. Чи видавався ордер на квартиру згадати не може.

На той час спірна квартира була відомча та перебувала на балансі домоуправління №11 залізничної дороги, після надання необхідних документів їх родині була надана книжка для сплати за користування квартирою та інші комунальні платежі. Всі платежі були сплачені, що підтверджується книжками, частину яких відповідачка зберегла. Також відповідачка з чоловіком вирішували питання про підведення та підключення постачання газу до спірної квартири.

У 2001 році відповідачка ОСОБА_3 розірвала шлюб з ОСОБА_12В.(свідоцтво про розірвання шлюбу від 21.04.2001 року, та останній перейшов жити в інше місце, а вона з донькою продовжують жити в спірній квартирі до теперішнього часу.

В подальшому, домоуправління №11 було ліквідовано та спірна квартира була передана на баланс КЖЕП Центрального району, представники якої видали нові платіжні книжки (особистий рахунок 5614) по яким відповідачка ОСОБА_3 продовжувала сплачувати за квартиру.

Факт проживання в спірній квартирі відповідачів підтвердила допитана судом свідок ОСОБА_13, яка також додатково вказала, що відповідачка ОСОБА_3 отримала в домоуправлінні №11 залізничної дороги книжку для сплати за користування квартирою тільки після особистого її втручання та прохання. Що стосується надання відомчих квартир, то їх більш за все займали за особистою згодою керівника Миколаївського відділення Херсонської залізничної дороги та наявності незайманого житла. За рішення Локомотивного депо і профспілкового комітету їй нічого не відомо.

Згідно діючого законодавства, до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад, згідно підпункту 8 пункту «б» ст. 30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» належать делеговані повноваження щодо видачі ордерів на заселення жилої площі в будинках державних та комунальних організацій.

Стаття 15 ЖК України визначає, що виконавчі комітети районних, міських, районних у містах Рад народних депутатів у межах і в порядку, встановлених законодавством Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української РСР, на території району, міста, району в місті видають ордери на жилі приміщення (частина перша статті 58, частина перша статті 122, частина друга статті 141).

Відповідно до статті 58 Житлового кодексу України на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення. Форма ордера встановлюється Радою Міністрів Української РСР.

Пунктом 69 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов і надання їм жилих приміщень в Українській РСР передбачено, що на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.

Ордер - правовстановлюючий документ індивідуального характеру, що видається виконавчим органом місцевої ради, до компетенції якого входить прийняття рішення про надання житла та видача документа, який є єдиною правовою підставою на вселення громадянина особисто або з його сім'єю у жиле приміщення.

У відповідності до ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Як встановлено ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Систему та гарантії місцевого самоврядування в Україні, засади організації та діяльності, правового статусу і відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування відповідно до Конституції України визначає Закон України «Про місцеве самоврядування в Україні».

Згідно з ч. 1 ст. 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», органи місцевого самоврядування є юридичними особами і наділяються цим та іншими законами власними повноваженнями, в межах яких діють самостійно і несуть відповідальність за свою діяльність відповідно до закону.

Виходячи з вимог ст. 109 ЖК УРСР, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Відповідно до ч. 3 ст. 116 ЖК УРСР особи, які самоправно вселилися до житлового приміщення підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення.

Згідно п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 р. №2, зі змінами, - вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен зясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це усіх членів сімї наймача, чи прописані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювалося угодою між цими особами, наймачем і членами сімї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. При цьому, як розяснив ПВСУ в п. 15 Постанови від 01.11.1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» - наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сімї наймача приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

Статтею 42 ЖК визначено, що жилі приміщення надаються тільки громадянам, які перебувають на обліку потребуючих поліпшення житлових умов та внесенні до єдиного державного реєстру громадян, які потребують поліпшення житлових умов, крім випадків, передбачених ст. 46, частинами 1, 2 ст. 54, ч. 1 ст. 90, ч. 6 ст. 101, статтями 102, 110, ч. 1 ст. 114 цього Кодексу, а також інших випадків, передбачених законодавством України.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ немає для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

Частиною 3 ст. 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

А за такого, суд вважає, що при вселені відповідачів до спірної квартири не був дотриманий передбачений законом порядок, ордер на спірне жиле приміщення не видавався, а самі відповідачі, мешкаючи в спірній квартирі довгий час за отриманням ордеру жодного разу не зверталися, на обліку потребуючих поліпшення житлових умов не перебувають. Крім того, у відповідачів є реєстрація з правом постійного проживання в іншому жилому приміщенні, доказів неможливості мешкання у даному жилому приміщенні суду не надавалось.

А з урахуванням викладеного, позов ОСОБА_2 комітету Миколаївської міської ради підлягає задоволенню, а зустрічний позов ОСОБА_3 та ОСОБА_4 належить залишити без задоволення.

Що стосується доводів відповідачів та їх представника з приводу того, що спірна квартира належним чином не була передана до комунальної власності територіальної громади міста Миколаєва:

Згідно рішення Миколаївської міської ради від 24.02.2000 №17/8 була надана згода на прийняття до комунальної власності територіальної громади міста Миколаєва обєктів житлового фонду та комунального призначення Херсонської дистанції цивільних споруд Одеської залізниці, які розташовані в м. Миколаєві.

Відповідно до рішення виконавчого комітету Миколаївської обласної ради народних депутатів від 09.03.1992 №62 «Про розмежування державного майна, комунальної власності між власністю області і власністю міст обласного підпорядкування і районів області затверджено перелік державного та комунального майна переданого у власність м. Миколаїв. Так, у власність м. Миколаєва передано житловий та нежитловий фонд міської Ради народних депутатів, житлово-експлуатаційні контори, ремонтно-будівельні та інші організації, повязані з обслуговуванням та експлуатацією цього житлового фонду, в тому числі: ЖКО Ленінського, Центрального, Заводського районів та ЖЕК №20 Корабельного району.

Згідно розпорядження Управління з використання та розвитку комунальної власності Миколаївської міської ради №389 від 07.09.2011 року будинок по вул. Привокзальна, 9 у м. Миколаєві переданий на баланс ЖКП ММР «Бриз», а тому твердження відповідачів та їх представника є безпідставними.

Також, відповідно до ст. 88 ЦПК Україну з відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 комітету Миколаївської міської ради підлягає стягненню сплачений судовий збір у сумі по 121,80 грн.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 209, 212, 214, 215, 217, 218 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_2 комітету Миколаївської міської ради задовольнити.

Виселити ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_3 без надання іншого жилого приміщення.

Стягнути з ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 комітету Миколаївської міської ради (, р/р 1357 в ГУДКУ в Миколаївській області) з кожного по 121,80 грн. сплаченого судового збору.

Зустрічний позов ОСОБА_3, ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення набуває законної сили протягом 10 днів.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Миколаївської області через місцевий суд в порядку ст. 294 ЦПК України.

Суддя: Л.І. Агєєва