Справа № 761/3497/16-ц
Провадження № 2/761/3549/2016
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2016 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді: Осаулова А.А.

при секретарі: Вольда М.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання договору, -

встановив:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2 (надалі - відповідач), служба у справах дітей Печерської районної в місті Києві державної адміністрації (третя особа - 1), служба у справах дітей Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації (третя особа - 2), в якому просив розірвати Договір про участь батька у вихованні та утриманні дитини від 17.11.2009 року та повернути доньку за попереднім її місцем проживання.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 17 листопада 2009 року між ОСОБА_1 та колишньою дружиною ОСОБА_2 було укладено Договір про участь батька у вихованні та утриманні дитини ОСОБА_3, 2009 року народження, яка проживає разом з останньою за адресою: АДРЕСА_1. Відповідно до умов укладеного Договору батько зобов'язувався щомісячно до 15 числа поточного місяця передавати матері грошові кошти у твердій грошовій сумі у розмірі не менше 800,00 грн. до досягнення дитиною 18 років. Сторони домовились, що за попередньою домовленістю з відповідачкою має право спілкуватися з дитиною за її бажанням, а також з урахуванням стану здоров'я дитини та навчального процесу. Позивач свої обов'язки виконує та вчасно сплачує кошти на утримання дитини в повному обсязі, однак відповідачка постійно під різними приводами відмовляла ОСОБА_1 у спілкуванні з дитиною та вивезла неповнолітню доньку без його згоди до Російської Федерації, де проживає по теперішній час в м. Коломна Московської області. Таким чином, Відповідачка в порушення вимог законодавства та Договору перешкоджає позивачеві у спілкуванні з дитиною, а на сьогоднішній день взагалі позбавила останнього можливості спілкуватися зі своєю донькою, виїхавши за кордон, тобто порушила свої обов'язки за умовами договору, а тому він підлягає розірванню.

З цього приводу ОСОБА_1 звертався до правоохоронних органів та інших органів, на яких покладено обов'язок здійснювати контроль за перетином державного кордону, однак їх бездіяльність вимусила позивача звернутися до суду.

Також, позивач зазначив, що невідкладне повернення дитини за місцем її постійного проживання дозволить захистити її права та має перешкодити завданню їй моральної шкоди і страждань, пов'язаних зі зміною звичного для неї середовища.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав повністю та просив його задовольнити з викладених у ньому підстав.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог та зазначив, що за домовленістю сторін місце проживання доньки ОСОБА_3 визначено разом з матір'ю ОСОБА_2, остання неналежним чином виконує свої батьківські обв'язки відносно дитини, між ними утворився відповідний психологічний зв'язок, для належного розвитку ОСОБА_3 зроблені усі умови. Крім того зазначила, що зміна місця проживання дитини відбулася за добровільною згодою батька.

Представник третьої особи - 1 у судове засідання не з'явився, про день та час розгляду справи був належним чином повідомлений, проте на адресу суду було направлено листа, в якому просив суд слухати справу у відсутності свого представника та прийняти рішення на підставі чинного законодавства України та в інтересах малолітньої дитини.

Представник третьої особи - 2 у судовому засіданні зазначив, що у вирішенні спору покладається на розсуд суду, при цьому просив враховувати інтереси малолітньої ОСОБА_3.

Суд, вислухавши представників сторін по справі, вивчивши матеріали даної цивільної справи, встановив наступні правовідносини.

Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Перевіряючи обставини справи, судом було встановлено, що позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_4 перебували в зареєстрованому шлюбі, в якому народилась донька - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 про, що в Книзі реєстрації народжень 17.04.2009р. зроблено відповідний актовий запис №691, що підтверджується свідоцтвом про народження видане відділом реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві (а.с 8).

Згідно зі ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов»язків щодо дитини.

Судом встановлено, що 17 листопада 2009 року між позивачем та відповідачем було укладено Договір про участь батька у вихованні та утриманні дитини, відповідно до умов якого, сторони домовились що їх донька ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 року народження буде проживати разом з матір'ю - ОСОБА_2 (п. 1. Договору а.с. 9).

Відповідно до п. 2 цього Договору, на утримання дитини батько зобов'язується щомісячно до 15 числа поточного місяця передавати матері грошові кошти у твердій грошовій сумі у розмірі не менше 800 гривень до досягнення дитиною 18 років. Крім того, батько зобов'язаний брати участь у додаткових витратах на дитину в межах, встановлених чинним законодавством України.

Також умовами Договору передбачено, що з метою забезпечення участі батька у вихованні дитини, сторони домовились, що ОСОБА_1 за попередньою домовленістю з ОСОБА_2 має право спілкуватись з дитиною лише за її (дитини) бажанням, а також з урахуванням стану здоров'я дитини та навчального процесу:

у суботу та неділю кожного другого тижня;

у період літніх канікул (строком на 30 днів);

кожного другого Різдва та кожного другого Великодня (Пасха).

Дні не використані батьком для спілкування з дитиною не зараховуються та/або не переносяться на інші дні. (п. 3 Договору).

Відповідно до ч. 1, 3, 4 ст. 157 СК України, Питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов'язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Згідно ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Так позивачем було зазначено, що відповідачка ОСОБА_2 свої зобов'язання за Договором від 17.11.2009 року не виконує, починаючи з жовтня 2014 року перешкоджала у спілкуванні з малолітньою ОСОБА_3, а як потім йому стало відомо взагалі виїхала з донькою за кордон, тим самим істотно порушила умови укладеного Договору та вимоги чинного законодавства України, в зв'язку з чим просив розірвати укладений Договір про участь батька у вихованні та утриманні дитини.

Відповідно ст. 651 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Відповідно до ч.1 ст. 9 Конвенції про права дитини, яка прийнята 44-ю сесією Генеральної асамблеї ООН 20.11.1989 року та ратифікована Україною 27.02.1991 року, держави-учасницi забезпечують право дитини не розлучатися з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадкiв, коли компетентнi органи згiдно з судовим рішенням визначають, що таке розлучення необхiдне в якнайкращих iнтересах дитини. Ч.2 ст. 10 Конвенція визначає, що дитина, батьки якої проживають у рiзних державах, має право пiдтримувати на регулярнiй основi, за виключенням особливих обставин, особистi вiдносини i прямi контакти з обома батьками. 3 цiєю метою i вiдповiдно до зобов'язання держав-учасниць за пунктом 2 статтi 9 держави-учасницi поважають право дитини та її батьків залишати будь-яку країну, включаючи власну, i повертатися в свою країну. Щодо права залишати будь-яку країну діють лише такi обмеження, якi встановленi законом i необхiднi для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров'я чи моралi населення або прав i свобод інших осiб, i сумiснi з визнаними в цiй Конвенцiї iншими правами.

Відповідно до ч. 2 ст. 160 Сімейного Кодексу України якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за згодою батьків та самої дитини.

Діючим законодавством України не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або з дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків.

У відповідності з ч. 1 ст. 60ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. (ч. 1 ст. 57 ЦПК України)

Ч. 2 ст. 59 ЦПК Ураїни передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Оскільки сторони визначили місце проживання малолітньої доньки ОСОБА_3 разом з матір'ю - ОСОБА_2 (п.1 Договору) та п. 7 Договору передбачено, що кожна сторона зобов'язується виконувати обов'язки, покладені на неї цим договором, та сприяти іншій стороні у виконанні нею своїх обов'язків, а позивачем не надано доказів перешкоджання відповідачем у праві спілкування та побачення з дитиною за місцем її проживання з матір'ю, тому жодних істотних порушень умов договору з боку відповідача немає. Більш того погоджений сторонами пункт 1 Договору щодо проживання дитини із матір'ю жодним чином не зобов'язує останніх проживати в Україні, а зміна місця проживання дитини пов'язано із зміною місця постійного проживання її матірі.

Таким чином, суд, в першу чергу, виходить з інтересів малолітньої дитини та принципу повної рівноправності обох батьків: батька і матері, у всіх правах і обов'язках відносно своєї дитини, які врегулюванні Договором від 17.11.2009 року, виходячи із встановлених в судовому засіданні обставин, зазначених норм права, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги стосовно розірвання Договору про участь батька у вихованні та утриманні дитини не підлягають задоволенню.

Крім того, вирішуючи питання про повернення дитини за її попереднім місцем проживання, суд встановив наступне.

Відповідно до положення принципу б Декларації прав дитини проголошеної Генеральною Асамблеєю Організації Об'єднаних Націй 20 листопада 1959р. Дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітню дитину не слід, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір»ю .

Згідно ст. 162 СК України якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. Дитина не може бути повернута лише тоді, коли залишення її за попереднім місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров'я або обставини змінилися так, що повернення суперечить її інтересам.

В судовому засіданні позивачем не надано доказів незаконного переміщення чи незаконне утримання дитини відповідачкою без згоди батька дитини, а звертаючись до суду з зазначеним позовом позивач не просив визначити місце проживання малолітньої доньки ОСОБА_3.

Крім того, судом не встановлено, що проживання дитини з матір'ю створює небезпеку для її життя та здоров'я або суперечить її інтересам.

Таким чином, суд встановивши фактичні обставини на підставі наданих сторонами доказах, прийшов до переконання про відсутність достатніх підстав для задоволення позовних вимог Позивача стосовно повернення доньки за попередним її місцем проживання.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 638, 651, 652 ЦК України, ст. ст. 7, 19, 141, 160, 162, 313 СК України ст.ст. 10, 11, 57-60, 88, 212-215 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання договору 17.11.2009 року про участь батька у вихованні та утриманні дитини і повернення до попереднього місця проживання, - залишити без задоволення.

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва через Шевченківський районний суд м. Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: