Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/1038/16 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Доповідач Карпенко О. Л.
РІШЕННЯ

Іменем України

06.07.2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області в складі:

головуючого Карпенка О.Л.,

суддів : Голованя А.М., Фомічова С.Є.

за участю секретаря Діманової Н.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кіровограді цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_2 про стягнення кредитної заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, визнання права власності на предмет іпотеки за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 9 березня 2016 року,

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2015 року ПАТ «Дельта Банк» з вернувся до суду з вказаним позовом до ОСОБА_2 В обґрунтування позову позивач послався на те, що ОСОБА_2 не виконує умови укладеного 2 серпня 2007 року між ним і ТОВ «Український промисловий банк» кредитного договору № 837/ФКВ 07 в наслідок чого станом на 3 серпня 2015 року за відповідачем рахується заборгованість у сумі 114 297 грн. 65 коп., що включає в себе: тіло кредиту - 104 352 грн. 63 коп.; відсотки 5 184 грн. 48 коп., комісія 4 760 грн. 53 коп. Виконання відповідачем зобовязань за кредитним договором забезпечено іпотекою, згідно з договором іпотеки № б/н від 22 серпня 2007 року. Предметом іпотеки є житловий будинок, з господарчопобутовими будівлями за адресою: м. Кіровоград, вул. Очаківська, 1. 30 червня 2010 року на підставі укладеного між ТОВ «Український промисловий банк», АТ «Дельта Банк» та Національним банком України договору про передачу активів та кредитних зобовязань ТОВ «Укрпромбанк» на користь АТ «Дельта Банк» позивач набув право вимоги до відповідача. З урахуванням зазначених обставин позивач просив суд звернути стягнення заборгованості ОСОБА_2 в сумі 114297 грн. 65 коп. за кредитним договором № 837/ФКВ-07 від 22 серпня 2007 року на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за позивачем.

Рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 9 березня 2016 року в задоволенні позову відмовлено повністю.

Позивач звернувся до апеляційного суду з апеляційною скаргою в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення про задоволення позову. У скарзі позивач посилається на неправильність висновків суду щодо відсутності заборгованості відповідача за кредитним договором. Суд не дав оцінки фактам невиконання відповідачем зобовязань за кредитним договором. Позивач стверджує про незаконність рішення суду, порушення судом норм матеріального і процесуального права.

Відповідач правом на надання письмових заперечень на апеляційну скаргу не скористався.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_3 підтримала апеляційну скаргу.

Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні заперечив проти доводів апеляційної скарги, посилаючись на те, що він дійсно мав прострочену заборгованість, яку на теперішній час сплатив і в здійснює виконання своїх зобовязань згідно договору.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, пояснення відповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах, встановлених ст. 303 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області дійшла висновку, що скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Суд першої інстанції встановив, що 2 серпня 2007 року між ТОВ «Український промисловий банк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 837/ФКВ 07, відповідно до якого Банк надав відповідачу кредитні кошти у розмірі 22400 доларів США строком на 10 років, а той зобовязався повернути кредит згідно графіку та сплатити проценти за користування кредитом у розмірі 12.5% річних за весь час користування кредитом з 22 серпня 2007 року по 21 серпня 2027 року та комісію, але не менше 93 дол. США щомісячно.

У відповідності до п. 4.2.5 кредитного договору відповідач зобовязався достроково повністю повернути кредит, сплатити проценти за фактичний період користування Кредитом, комісії, штрафні санкції (за наявності) та інші платежі за цим договором у разі настання будь якого з випадків, передбачених п. 6.2 цього ж кредитного Договору. Зобовязання, передбачене цим пунктом, повинно бути виконане позичальником протягом 30 (тридцяти) календарних днів з дати отримання позичальником відповідної письмової вимоги від ОСОБА_4.

Згідно з п. 6.2 вказаного вище кредитного договору, банк має право вимагати дострокового повного повернення кредиту, сплати процентів, комісій, штрафних санкцій та інших - платежів, передбачених цим договором, а також відшкодування збитків, завданих ОСОБА_4 внаслідок невиконання або неналежного виконання позичальником та/або його поручителями (заставодавцями, гарантами, поручителями-, майновими поручителями) умов цього договору та/або договорів, укладених у забезпечення виконання позичальником зобовязань за цим договором, а позичальник зобовязаний протягом 30 (тридцяти) календарних днів з дати отримання позичальником відповідної вимоги від банку (а у випадку передбаченому п. 4.2.5 не пізніше наступного робочого дня) повернути суму заборгованості по кредиту, що залишилась, сплатити проценти, комісії, штрафні санкції, інші платежі за цим договором, а також відшкодувати збитки, завдані банку у разу настання будь якого із випадків, зокрема порушення позичальником строків платежів, що встановлені цим договором.

Виконання зобовязань позичальника за кредитним договором забезпечено неустойкою та іпотекою.

Правильність встановлення судом цих обставин справи сторонами не оспорюється.

Крім того, з матеріалів справи (а.с. 16 21) вбачається, що виконання зобовязань ОСОБА_2 за кредитним договором від 22 серпня 2007 року №837/ФКВ-07 з будь-якими змінами до нього забезпечено іпотекою згідно украденого 22 серпня 2007 року між ТОВ «Український промисловий банк» та ОСОБА_2 договору іпотеки, який посвідчено нотаріально. Предметом іпотеки виступає житловий будинок з господарсько-побутовими під номером 1 по вул. Очаківська в м. Кіровограді.

На підставі украденого 30 червня 2010 року між ТОВ «Укрпромбанк», ПАТ «Дельта Банк» і Національним банком України договору про передачу активів та кредитних зобовязань Укрпромбанку на користь ОСОБА_4 позивач набув права вимоги до боржників ТОВ «Укрпромбанк» за кредитними зобовязаннями та забезпечувальними зобовязаннями, в тому числі до відповідача (а.с. 30 35).

Відмовляючи в задоволенні позву суд першої інстанції виходив з того, що відповідач взяті зобовязання за кредитним договором виконує своєчасно без порушення встановлених договором строків, що підтверджується довідкою позивача від 22 лютого 2016 року вих. № 05-3243025.

Погодитися з такими висновками не можна.

Згідно ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 214 Кодексу під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Проте оскаржуване рішення не відповідає цим вимогам закону.

Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку (ч. 1 ст. 509 ЦК України).

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема з правочинів.

Згідно зі ст. 526, 530 ЦК України зобовязання має виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України).

Відповідно до п. 3 ч.1 ст.611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 2 ст. 1054 ЦК України).

На підставі довідки ПАТ «Дельта Банк» позивача від 22 лютого 2016 року вих. № 05-3243025 (а. с. 95) суд дійшов висновку про те, що відповідач належно виконує зобовязання за кредитним договором, порушень не допускав.

Проте із змісту цієї довідки вбачається, що загальна заборгованість ОСОБА_2 по кредитному договору № 837/ФКВ 07 від 22 серпня 2007 року, станом на 22 лютого 2016 року становить 4 973,76 дол. США і складається з заборгованості по кредиту у сумі 4938,34 дол. США, заборгованості по сплаті процентів в сумі 35,42 дол. США та пені в сумі 1388 грн. 33 коп.

Таким чином суд невірно витлумачив зміст довідки так, як нею підтверджено, що на час вирішення спору існувала несплачена заборгованість ОСОБА_2 перед позивачем.

Крім того, суд не врахував, що звертаючись у серпні 2015 року з позовом, позивач посилався на наявність несплаченої заборгованості по кредиту, процентам та комісії, яка виникла на 3 серпня 2015 року.

Відповідач не заперечував у судовому засіданні, що він неодноразово допускав порушення графіку сплати процентів за кредитом, що узгоджується з розрахунком заборгованості наданим позивачем та згідно якого на 3 серпня 2015 року прострочена заборгованість по відсоткам становила 192,96 дол. США а заборгованість по комісії 4276,43 грн.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Таким чином, у силу іпотеки право іпотекодержателя одержати задоволення за рахунок заставленого майна виникає, а у разі невиконання боржником або іпотекодавцем, якщо він є відмінним від боржника, своїх зобовязань.

Підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки встановлені у ст.ст. 12, 33 Закону України «Про іпотеку» та у ст. 589 ЦК України.

Звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку»).

Відповідно до п. 4.5., п. 6.2. кредитного договору в наслідок неналежного виконання відповідачем зобовязань за договором у позивача виникло право вимагати дострокового виконання всіх зобовязань а також задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки (ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку»).

За змістом ст.ст. 36, 39 Закону України «Про іпотеку» вирішення питання про звернення стягнення на предмет іпотеки можливе шляхом позасудового врегулювання на підставі договору або на підставі рішення суду.

Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати:

передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому ст. 37 цього Закону;

право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому ст. 38 цього Закону.

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульоване ст. 39 цього Закону, якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 цього Закону (тобто продаж предмета іпотеки).

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, висловленої у постанові від 30 березня 2016 року № 6-1851цс15, можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України).

Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

При вирішенні даної категорії справ судам слід встановити наявність чи відсутність згоди іпотекодавця на позасудовий спосіб врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобовязань, а також здійснення виконавчого напису нотаріусом, як правову підставу для реєстрації права власності іпотекодержателя, якщо такі умови передбачені умовами договору іпотеки.

Як вбачається зі змісту іпотечного договору, сторони врегулювали питання позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки (п. 4.4. іпотечного договору) а також визначили порядок звернення стягнення на підставі рішення суду (п. 4.5. цього ж договору).

Так п. 4.5. іпотечного договору передбачено, що у випадку звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду чи виконавчого напису нотаріуса реалізація предмета іпотеки здійснюється шляхом продажу предмета іпотеки на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження.

Відповідно до ст. 628 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами.

Таким чином, згідно п. 4.5. укладеного сторонами іпотечного договору, зміст якого відповідає змісту ст. 39 Закону України «Про іпотеку», звернення стягнення заборгованості на предмет іпотеки за судовим рішенням можливий лише шляхом його продажу.

У звязку з цим спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки, який просить застосувати позивач, визнання за ним права власності на предмет іпотеки, не може бути застосований судом.

Такий спосіб може бути застосований іпотекодержателем в порядку позасудового врегулювання (ст. 37 Закону України «Про іпотеку»).

У звязку з тим, що суд розглядає спір в межах предявлених вимог, порушене право позивача не може бути захищене судом в обраний позивачем спосіб, а тому в задоволенні позову про звернення стягнення кредитної заборгованості на предмет іпотеки шляхом визнання за позивач права власності на нього належить відмовити.

Не підлягає задоволенню і позовна вимога про визнання за позивач права власності на житловий будинок так, як встановлені законодавством правові підстави для цього відсутні.

Оскільки суд першої інстанції не дотримався загальних вимог процесуального права, неповно встановив обставини справи, які мають значення для справи та неправильно застосував норми матеріального права, а тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду Кіровоградської області від 9 березня 2016 року Рішення Ленінського районного суду Кіровоградської області від 9 березня 2016 року скасувати і ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_2 про стягнення кредитної заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, визнання права власності на предмет іпотеки відмовити повністю.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді: