Провадження № 2/200/278/16
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 вересня 2016 року Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська

у складі головуючого - судді Шевцової Т.В.

при секретарі Южаковій В.А.

за участі представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Дніпропетровська цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення суми боргу, зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, в якому просив стягнути з відповідача на його користь борг за договором позики у розмірі 47 820 грн., відсотки в розмірі 7729,81 грн., а також понесені судові витрати.

16.05.2016 року позивачем збільшено позовні вимоги, зокрема, розмір 100 відсотків за період з 16.01.2013 року по 08.04.2016 року до 154 465,15 грн., пеня за період з 16.01.2013 року по 08.04.2016 року 46 095,16 грн., інфляційне збільшення за період з 16.02.2013 року по 08.04.2016 року 38 521,30 грн.

В обґрунтування заявлених вимог зазначив, що 21 лютого 2011 року між ним та ОСОБА_4 укладено в простій письмовій формі договір позики на суму 47 820 грн. Відповідно до даного договору позичальник, тобто відповідач зобов'язаний повернути всю суму позики за першою вимогою позикодавця (позивача).

12.12.2012 року позивач надіслав відповідачу вимогу про повернення коштів, проте відповідач вимогу проігнорувала, кошти не повернула, у звязку з чим, позивач вимушений був повторно звернутись до відповідача, надіславши 13.02.2013 року ще одну вимогу. На обидва листи-вимоги відповідач відповідей не надала, кошти не повернула, що стало приводом звернення до суду з цим позовом.

Пунктом 16 договору позики визначено, що у випадку порушення п.4 договору, позичальник сплачує кредитору 100% річних, інфляційне збільшення суми борги.

Позивачем здійснено розрахунок пені, інфляційного збільшення, 100% річних з 16.01.2013 року, виходячи з того, що це є наступним днем за спливом місячного строку з надіслання першої вимоги на адресу відповідача.

Відповідач ОСОБА_4 позовних вимог не визнала та звернулась до суду із зустрічним позовом, відповідно до якого просила визнати недійсним договір позики від 21.02.2011 року, укладений між нею та ОСОБА_3.

В обґрунтування позову зазначила, що позика за оспорюваним договором є безпроцентною, а штрафні санкції у формі пені чи 100% річних, інфляційного збільшення є альтернативною мірою відповідальності, на вибір кредитора. Укладений між сторонами правочин не відповідає дійсній волі сторін, оскільки правовідносини між ними виникли з приводу оформлення права власності на обєкти нерухомості за адресою: м.Дніпропетровськ, вул.Берегова, 133Ж, 133М, 133Г та вказана в договорі сума мала бути внеском на фінансування інвентаризації, оформлення технічного паспорту. На момент укладення договору, вона була вагітна, а 28.03.2011 року народила дитину. Вагітність проходила складно та вона не могла в повній мірі керувати своїми діями та усвідомлювати їх. Зазначає, що взагалі не памятає як підписувала договір позики. Якщо б не її стан вагітності, що зумовив неможливість усвідомлювати свої дії, вона б ніколи не уклала оспорюваний договір, оскільки він є безстроковим, до першої вимоги, та ним встановлена надмірна відповідальність за його порушення у виді штрафних санкцій 100% річних. Зазначає, що укладення договору позики взагалі не мало для неї ніякого сенсу, тому, посилаючись на ч.ч.1,2 ст.203 ЦК України, ч.1, ч.3 ст.215 ЦК України, ст.233 ЦК України, просить визнати його недійсним.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у позові, просив позов задовольнити. Проти задоволення зустрічного позову заперечував, посилаючись не безпідставність та недоведеність позовних вимог, зокрема, договір про фінансування інвентаризації обєктів нерухомості не був підписаний, а позивачу про його існування до подання зустрічного позову не було відомо, як не відома йому і третя сторона договору ОСОБА_5 Також, вагітний стан, як фізіологічний процес, не є причиною недієздатності, відповідач не представила жодного доказу перебування у такому стані.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, посилаючись на те, що відповідач не памятає, чи підписувала вона договір позики, у звязку з чим, просив у ньому відмовити. На задоволенні зустрічного позову наполягав, посилаючись на викладені у ньому обставини.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про обґрунтованість первісних позовних вимог позивача, які підлягають частковому задоволенню та безпідставність зустрічного позову, який задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, 21 лютого 2011 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено у простій письмовій формі договір позики, предметом якого є отримання позичальником ОСОБА_4 47 820 грн., які позичальник зобовязалася повернути на першу вимогу позикодавця, відповідно до п.4 договору.

Відповідно до п.7 договору позики, його підписанням позичальник засвідчує факт одержання коштів, а згідно п.5 договору, позичальник має право в будь-який час повністю або частково достроково повернути позику, при цьому позикодавець зобовязаний прийняти таке дострокове виконання та надати розписку про одержання відповідної суми.

Відповідно до п.16 цього договору, у випадку порушення позичальником п.4 договору, позичальник сплачує позикодавцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення повернення позики. Також, позичальник, у випадку порушення ним п.4 договору, сплачує позикодавцю 100% річних за користування чужими грошовими коштами та інфляційне збільшення суми позики.

Згідно п.17 договору, останній складений сторонами при повному розумінні його умов та термінології українською мовою, у двох автентичних примірниках, які мають однакову юридичну силу, по одному для кожної сторони.

Договір підписано сторонами, а позичальником із зазначенням паспортних даних, іпн, місця проживання, отже позичальник ОСОБА_4 прийняла на себе виконання зобовязань, що витікають з договору, погодилась на його умови, кошти отримала.

В ході судового розгляду відповідач ОСОБА_4 заперечувала факт підписання договору позики та клопотала про призначення судової почеркознавчої експертизи, яка і була призначена судом 08.12.2015 року.

Проте, 02.02.2016 року відповідач відмовилась від проведення судової почеркознавчої експертизи, що у сукупності з її доводами про приховання договором позики іншого правочину з фінансування інвентаризації обєктів нерухомості, свідчить лише про обрання відповідачем іншої лінії захисту, з метою захисту своїх майнових інтересів та неповернення коштів.

Також, судом досліджено подані відповідачем документи щодо виготовлення землевпорядної документації та технічної інвентаризації обєктів нерухомості по вул.Береговій в м.Дніпрі, та встановлено, що замовником таких робіт позивач не є, а трьохстороння угода щодо фінансування робіт з оформлення права власності на обєкти нерухомості за вказаною адресою, з додатком до неї, не підписана жодною стороною, отже, не є укладеною.

12 грудня 2012 року позивачем на адресу відповідача надіслано досудову вимогу про сплату коштів, про що свідчить текст вимоги, опис вкладення та квитанція Укрпошти. Оскільки відповідачем не було вжито жодних заходів щодо повернення боргу, позивачем 13 лютого 2013 року вдруге було надіслано вимогу про сплату боргу на адресу відповідача.

Разом з цим, позивачем в порядку ст.60 ЦПК України не надано доказів отримання вказаних листів відповідачем, або поверненням їх відправнику за спливом строку зберігання, у звязку з чим, нарахування позивачем штрафних санкцій за несвоєчасне повернення позики відповідачем з 16.01.2013 року є неправомірним.

В заяві про перегляд заочного рішення суду відповідачем визначено дату отримання заочного рішення суду 09.10.2013 року, отже, саме з цього дня відповідачу стало відомо про необхідність повернення позики за договором від 21.02.2011 року.

Суд також враховує, що з 21.02.2011 року по день винесення рішення минуло понад 5 років, проте позивач не скористалась правом на дострокове повернення позики, в тому числі і на часткове її повернення.

Згідно ст.526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України.

Згідно ст.1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України встановлено порядок відповідальності за порушення грошового зобов'язання, а саме: боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором.

Враховуючи, що відповідач, підписавши договір позики від 21.02.2011 року підтвердила факт отримання коштів та прийняла на себе обумовлені договором зобовязання, які нею залишаються невиконаними, а позика неповернутою, з відповідача на користь позивача належить стягнути суму боргу 47 820 грн., пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за період з 10.10.2013 року по 10.10.2014 року (в межах річного строку) в сумі 8316,75 грн., 100% річних за період з 10.10.2013 року по 08.04.2016 року (кінцева дата згідно уточненого позову) в сумі 119 484,49 грн., а також інфляційні втрати за той же період в сумі, визначеній позивачем 38 521,30 грн., оскільки, відповідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог. Так, позивачем було збільшено позовні вимоги, та в частині стягнення інфляційних втрат він просив стягнути саме 38 521,30 грн., однак за період з 10.10.2013 року по 08.04.2016 року інфляційне збільшення на суму 47 820 грн. становить 40 024,63 грн., що більше предявленої до стягнення суми.

За таких обставин, первісний позов підлягає частковому задоволенню, з пропорційним стягненням судового збору, відповідно до ст.88 ЦПК України.

Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Ст. 204 ЦК України встановлена презумпція дійсності правочину, згідно якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до положень ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3,5,6 ст. 203 ЦК України.

Ст. 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно ст.229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. У разі визнання правочину недійсним особа, яка помилилася в результаті її власного недбальства, зобов'язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки.

Зустрічний позов про визнання договору позики недійсним задоволенню не підлягає, оскільки відповідачем не спростовано його підписання, доводи щодо приховання іншого правочину з фінансування землевпорядних та інвентаризаційних робіт спростовані вище, факт підписання договору у безпорадному стані, під примусом, на невигідних для себе умовах, у стані недієздатності, відповідачем не доведено.

На підставі ст. 88 ЦПК України, судові витрати, понесені відповідачем у звязку з поданням зустрічного позову, відшкодуванню не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.3, 10, 11, 57-60, 88, 169, 212-215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення суми боргу задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 суму боргу за договором позики від 21.02.2011 року в розмірі 47 820 грн., пеню в розмірі 8 316,75 грн., 100% річних в розмірі 119 484,49 грн., інфляційні втрати в розмірі 38521,30 грн., а всього 214 142,54грн.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 на відшкодування понесеного судового збору 2141,42 грн.

В решті позову відмовити.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним відмовити в повному обсязі.

Судовий збір, сплачений ОСОБА_4 при подачі зустрічного позову до суду не відшкодовувати.

Рішення може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 (десяти) днів із дня проголошення рішення.

Апеляційна скарга подається апеляційному суду через Бабушкінський районний суд м.Дніпропетровська.

Суддя Т.В.Шевцова