Справа № 352/1642/14-ц
Провадження № 22-ц/779/1446/2016
Головуючий у 1 інстанції Струтинський Р. Р.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 липня 2016 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Васильковського В.М.

суддів: Девляшевського В.А., Малєєва А.Ю.,

секретар Мельник О.В.,

з участю: позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представників ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про встановлення сервітуту земельної ділянки за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Тисменицького районного суду від 20 травня 2016 року, -

в с т а н о в и л а :

в липні 2014 року ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_3 про встановлення земельного сервітуту у вигляді надання їй права проїзду/проходу до належної їй земельної ділянки по вул. Бандери, 12 через земельну ділянку відповідача по вул. Бандери, 14 в с. Черніїв Тисменицького району. Уточнивши позовні вимоги просила встановити земельний сервітут згідно ІІ варіанту висновку судової будівельно-технічної експертизи від 26.05.2015.

Рішенням Тисменицького районного суду від 20 травня 2016 року позов задоволено. Встановлено безстроковий та безкоштовний земельний сервітут шляхом надання права проїзду/проходу ОСОБА_2 до належної їй земельної ділянки розміром 0,106 га з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, що знаходиться по вул. С.Бандери, 12 в с. Черніїв Тисменицького району, через земельну ділянку ОСОБА_3, що розташована по вул. С.Бандери, 14 в с. Черніїв Тисменицького району, шляхом розширення існуючого заїзду (проїзду) за рахунок ділянки, яка є в користуванні суміжного землекористувача ОСОБА_7, загальною площею 38 кв.м, із наступними розмірами: від т.10 до т.17 3 м.п.; від т.17 до т.16 12,6 м.п.; від т.16 до т.14 3 м.п.; від т.14 до т.10 12,6 м.п., відповідно до другого варіанту експертного висновку № 9/01/15 від 26.05.2015. Вирішено питання про стягнення судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що земельний сервітут встановлюється тоді, коли немає іншого способу користуватись земельною ділянкою. Суд не врахував, що позивачка до ухвалення рішення користувалася своєю земельною ділянкою, що свідчить про існування іншого заїзду до її земельної ділянки. Суд не взяв до уваги показання свідків про те, що позивачка користується їх земельними ділянками для проїзду на свою земельну ділянку. Він як власник земельної ділянки має право використовувати її для власних потреб, зокрема в грудні 2010 року частину ділянки передав своєму синові для спорудження житлового будинку. У висновку експерта зазначено, що можна облаштувати інший заїзд, хоча в який спосіб не вказано. Не врахував суд і те, що підїзної дороги поряд з його земельною ділянкою немає, на даний час ДП «Діпромісто» розробляється новий генплан села, в якому такий підїзд до земельної ділянки позивачки не передбачений. Просить оскаржуване рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

В засіданні апеляційного суду ОСОБА_3 і його представники апеляційну скаргу підтримали, ОСОБА_2 та її представник доводи апеляційної скарги заперечили.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін та їх представників, перевіривши подані докази і доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 є власником земельної ділянки площею 0,106 га, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства, розташованої по вул. С.Бандери, 12 в с. Черніїв Тисменицького району. ОСОБА_3 належить на праві власності земельна ділянка площею 0,25 га, цільове призначення для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд по вул. Бандери, 14 в с. Черніїв. Сторони є сусідами та суміжними землекористувачами, протягом тривалого часу між ними існує спір з приводу відсутності проїзду/проходу до належної ОСОБА_2 земельної ділянки, площею 0,106 га, та можливості встановлення земельного сервітуту з правом такого проїзду через частину належної відповідачу земельної ділянки.

Головне управління Держкомзему в Івано-Франківській області листом від 02.04.2010 рекомендувало ОСОБА_2 звернутись до ОСОБА_3 про встановлення земельного сервітуту, оскільки частина проїзду, що веде до їх домоволодінь є проїздом загального користування, і належить ОСОБА_3 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку від 31.03.2009. Листом від 08.07.2014 ОСОБА_2 звернулась до ОСОБА_3 з пропозицією укласти земельний сервітут, однак відповіді не отримала. Актом № 22 від 21.03.2016 узгоджувальної земельної комісії Черніївської сільської ради встановлено, що підїзду до земельної ділянки ОСОБА_2 немає, оскільки ОСОБА_3 отримав державний акт на право власності на суміжну з трьох сторін земельну ділянку; з урахуванням генерального плану забудови с. Черніїв 1984 року, яким забезпечувався проїзд, запропоновано внести пропозицію до ДП «Діпромісто» про внесення даного проїзду до існуючих земельних ділянок (а. с. 124).

Задовольняючи позов, суд обґрунтовано виходив із того, що задоволення потреб позивача щодо користування земельною ділянкою неможливо здійснити яким-небудь іншим способом, а лише шляхом обмеження сервітутом земельної ділянки відповідача, що не веде до позбавлення останнього прав володіння, користування та розпорядження своєю земельною ділянкою. Тому суд дійшов висновку про встановлення земельного сервітуту для можливості проходу/проїзду ОСОБА_2 до її земельної ділянки через земельну ділянку ОСОБА_3 (її частину) згідно запропонованого судовим експертом у висновку № 9/01/15 від 26.05.2015 другого варіанту, як найменш обтяжливого для відповідача способу.

При цьому судом першої інстанції правильно застосовано норми матеріального права, зокрема положення ст. ст. 98, 99, 100 ЗК України про право земельного сервітуту, умов та способу його встановлення, ст. ст. 395, 401, 402, 404 ЦК України щодо правових підстав користування чужою земельною ділянкою, а також норми процесуального права щодо обов'язку доказування і подання доказів.

Відхиляючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Метою сервітуту є задоволення потреб власника або землекористувача земельної ділянки для її ефективного використання, а умовою його встановлення є неможливість задоволення такої потреби в інший спосіб. Земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 27.11.2013 є власником земельної ділянки площею 0,106 га, кадастровий номер :01:003:1034, цільовим призначенням: для ведення особистого селянського господарства, розташованої в с. Черніїв, вул. С.Бандери Тисменицького району. ОСОБА_3 згідно Державного акту серії ЯЖ № 168583 від 31.03.2009 на право власності на земельну ділянку є власником земельної ділянки площею 0,25 га, кадастровий номер :01:003:0384, цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, розташованої в с. Черніїв, вул. Бандери, 14 Тисменицького району.

Сторони є суміжними землекористувачами, протягом тривалого часу між ними існує спір з приводу проїзду/проходу до належної ОСОБА_2 земельної ділянки.

В матеріалах справи міститься виготовлена ОСОБА_2 для отримання права власності на належні їй земельні ділянки технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та для ведення особистого селянського господарства в с. Черніїв Тисменицького району за 2013 рік, з якої вбачається відсутність іншого заїзду до земельної ділянки позивачки площею 0,106 га, окрім земельної ділянки відповідача.

Як видно з висновку № 9/01/15 судової будівельно-технічної експертизи від 26.05.2015, експертом встановлено, що згідно кадастрового плану земельної ділянки ОСОБА_3 (а. с. 20) розташування земельних ділянок сторін є таким, що по зовнішньому периметру з іншими суміжними землекористувачами межує лише ОСОБА_3, а земельна ділянку ОСОБА_2 межує тільки із земельною ділянкою відповідача. На цьому кадастровому плані було передбачено заїзд для можливості користування ним іншим землекористувачам, зокрема і ОСОБА_2, який внесений в акт встановлення меж земельної ділянки ОСОБА_3 (а. с. 15), у такому вигляді акт було підписано суміжним землекористувачем ОСОБА_2 У плані забудови с. Черніїв за 1984 рік цей заїзд було передбачено як невідємну частину проїзду (дороги) загального користування, а на час огляду експертом вказаний проїзд розташований на приватизованій земельній ділянці відповідача. Можливості облаштування проїзду на земельну ділянку ОСОБА_2 зі сторони землекористувача ОСОБА_8 немає, оскільки належні їм земельні ділянки для ведення сільськогосподарської діяльності впритул межують одна з одною. Інших заїздів до земельної ділянки ОСОБА_2 експертом на час огляду не виявлено. Облаштувати інший заїзд (прохід) для ОСОБА_2 не порушуючи права інших суміжних землекористувачів немає технічної можливості. Тому експертом запропоновано два варіанти встановлення земельного сервітуту для землекористувача ОСОБА_2 на право проходу/проїзду через земельну ділянку ОСОБА_3 (а. с. 65-75).

Судом першої інстанції, ураховуючи згоду ОСОБА_7 вірно обрано запропонований експертом другий варіант встановлення земельного сервітуту шляхом розширення існуючого заїзду (проїзду) за рахунок земельної ділянки ОСОБА_7 як найменш обтяжливий для відповідача, оскільки умовою встановлення земельного сервітуту є неможливість задовольнити такі потреби в інший спосіб.

Апелянт не надав жодних доказів на підтвердження своїх доводів про те, що позивачка має інший заїзд до своєї земельної ділянки, матеріали справи таких даних не містять, а його посилання на рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 27 липня 2011 року є необґрунтованим, оскільки в цьому судовому рішенні не встановлено обставин, які б давали підстави для звільнення від доказування у справі, що розглядається.

Доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість оскаржуваного рішення, що викладені в ньому висновки не відповідають обставинам справи, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки суд повно та об'єктивно встановив дійсні обставини справи, дослідив надані сторонами докази, дав їм вірну правову оцінку.

Інші доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника із висновком суду щодо їх оцінки.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що згідно ст. 308 ЦПК України є підставою для відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 307, 308, 313, 314, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Тисменицького районного суду від 20 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення. Касаційна скарга на ухвалу може бути подана до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: Васильковський В.М.

Судді: Девляшевський А.Ю.

ОСОБА_9