АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження № 22-ц /796/3144/2016 Головуючий в суді 1 інстанції - Макаренко В.В.
Доповідач - Ящук Т.І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді Ящук Т.І.

суддів Немировської О.В., Чобіток А.О.

при секретарі Сірій О.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Дельта Банк» КАДИРОВА Владислава Володимировича, яка подана представником ОСОБА_3, на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 26 листопада 2015 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки,

встановила:

У листопаді 2014 року позивач ПАТ «Дельта Банк» звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_5, в якому просить в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, що складає 1 158 557 грн. 66 коп., звернути стягнення на предмет іпотеки з ОСОБА_4, а саме: однокімнатну квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, та стягнути з ОСОБА_4 на користь ПАТ «Дельта Банк» витрати по сплаті судового збору у розмірі 3654 грн.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 26 листопада 2015 року у задоволенні позову - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням, ПАТ «Дельта Банк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Дельта Банк» КадироваВ.В. звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове про задоволення позовних вимог, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Вважає, що судом першої інстанції було неправильно застосовано положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки Закон носить тимчасовий характер і позивач в майбутньому після втрати чинності цим Законом матиме право реалізувати рішення суду про звернення стягнення на майно.

Судом безпідставно вказано, що позивачем не доведено правонаступництва ПАТ «УкрСиббанк», оскільки кредитний договір було укладено з АКІБ «УкрСиббанк», адже зазначена обставина спростовується положеннями Статуту ПАТ «УкрСиббанк».

В судове засідання представник позивача ПАТ «Дельта Банк» не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується зворотним повідомленням про вручення поштового відправлення 29.02.2016 року.

Представник відповідача ОСОБА_4 та третьої особи ОСОБА_5 - ОСОБА_6 в судовому засіданні просила апеляційну скаргу позивача відхилити.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача та третьої особи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, представник ПАТ «Дельта Банк» позовні вимоги обґрунтовував тим, що 21.12.2007 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», і ОСОБА_5 був укладений кредитний договір № 0 на суму 62 000 доларів США зі строком повернення кредиту до 21.12.2017 року і сплатою процентів у розмірі 13,4 % річних за користування кредитом, та сторонами було погоджено графік повернення кредиту.

В забезпечення виконання зобов'язань по кредитному договору 21.12.2007 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», і ОСОБА_4 був укладений іпотечний договір, згідно з яким ОСОБА_4 передав в іпотеку квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Але ОСОБА_5 умови кредитного договору не виконувала, у зв'язку із чим станом на 09.09.2014 року виникла заборгованість: за кредитом - 738 589 грн. 16 коп., за відсотками - 414 999 грн. 29 коп. та 4 969 грн. 21 коп., в загальній сумі 1 158 557 грн. 66 коп., у зв'язку із чим у позивача як іпотекодержателя виникло право звернення стягнення на предмет іпотеки.

Тому позивач просив у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, що складає 1 158 557 грн. 66 коп., звернути стягнення на предмет іпотеки - однокімнатну квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що ПАТ «Дельта Банк» як іпотекодержатель відповідно до ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» вправі у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання, задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Однак 03.06.2014 року Верховною Радою України було прийнято Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», статтею 1 якого встановлено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв.м. для квартири та 250 кв.м. для житлового будинку.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_5 отримала споживчий кредит в іноземній валюті, предмет іпотеки - квартира АДРЕСА_1 є постійним місцем реєстрації та проживання ОСОБА_4 та ОСОБА_5, предмет іпотеки має загальну площу 34,86 кв.м.

Згідно з інформаційними довідками з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, іншого майна у ОСОБА_4 та ОСОБА_5, крім квартири АДРЕСА_1, немає.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов висновку, що на дані правовідносини розповсюджується дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», яким встановлено заборону на вчинення дій щодо звернення стягнення на предмет іпотеки, а тому позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Також суд першої інстанції вважав, що позивачем не надано до суду доказів правонаступництва ПАТ «УкрСиббанк» - Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», оскільки кредитний договір № 0 від 21.12.2007 року та договір іпотеки від 21.12.2007 року було укладено між АКІБ «УкрСиббанк», а відповідно до Виписки з договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитним договором від 08.12.2011 року, вказаний договір було укладено між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк».

Проте погодитись з такими висновками суду першої інстанції неможливо, оскільки вони зроблені за неповного з'ясування обставин справи, висновки суду не відповідають обставинам справи та зроблені з порушенням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до вимог ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення.

Так, відповідно до ст. 3 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», вказаний Закон носить тимчасовий характер і втрачає чинність з дня набрання чинності законом, який врегульовує питання особливостей погашення основної суми заборгованості, вираженої в іноземній валюті, порядок погашення (урахування) курсової різниці, що виникає у бухгалтерському та/або податковому обліку кредиторів та позичальників, а також порядок списання пені та штрафів, які нараховуються (були нараховані) на таку основну суму заборгованості.

За своїм змістом Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» встановлює порядок вирішення спорів щодо примусового звернення стягнення на предмети застави та іпотеки, а саме: визначає, що за певних умов та протягом певного проміжку часу таке стягнення не проводиться.

Відповідно до правових позицій Верховного Суду України, висловлених у постановах № 6-483цс15 від 09.09.2015 року, № 6-1105цс15 від 16.09.2015 року, № 6-1825цс15 від 30.09.2015 року, які є обов'язковими для судів в силу ст. 360-7 ЦПК України, мораторій є відстроченням виконання зобов'язання, а не звільненням від його виконання. Відтак мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, установлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника).

Оскільки Законом не призупиняється дія будь-яких нормативних актів у сфері регулювання кредитних правовідносин, зокрема тих, що визначають правові підстави для звернення в судовому порядку стягнення на відповідні предмети забезпечення, його чинність на час вирішення спору сама по собі не може бути підставою для відмови в захисті порушеного права.

Таким чином, чинність Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не може бути підставою для відмови в позові про звернення стягнення на предмет іпотеки, а тому суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк» з викладених підстав.

Разом з тим, визнавши доводи представника позивача у цій частині обґрунтованими, колегія суддів, виконуючи вимоги ст. 303, 316 ЦПК України, дійшла висновку про наявність інших підстав для відмови у задоволенні позовних вимог ПАТ «Дельта Банк» про звернення стягнення на предмет іпотеки, виходячи з наступного.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_5 умов кредитного договору від 21.12.2007 року не виконує, у зв'язку з чим станом на 09.09.2014 року виникла заборгованість у загальній сумі 1 153 588 грн. 45 коп.

Проте погодитись з такими висновками суду неможливо, оскільки вони не відповідають обставинам справи, а обставини, що мають значення для справи та які суд вважав встановленими, є недоведеними.

Відповідно до ст. 33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Статтею 39 вказаного Закону передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Як вбачається з матеріалів справи, 21 грудня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_5 було укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, відповідно до якого банк надає позичальнику кредит в іноземній валюті в сумі 62 000 доларів США, а позичальник зобов'язується належним чином використовувати та повернути кредит та сплатити проценти за ставкою 13,4% річних за його користування шляхом внесення ануїтетних платежів в порядку та на умовах, визначених цим договором. Позичальник у будь-якому випадку зобов'язаний повернути банку кредит в термін не пізніше 21 грудня 2017 року (а.с. 5-14).

Відповідно до п.1 Статуту Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», ПАТ «УкрСиббанк» є правонаступником Акціонерного комерційного інноваційного банку «УкрСиббанк» ( а.с. 116-117).

Згідно з випискою з договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, 08 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 27.12.2011 року за реєстровим №5749, відповідно до якого права вимоги за кредитами та відповідними договорами забезпечення, переліченими у додатку № 1, перейшли до ПАТ «Дельта Банк» ( а.с. 23-25).

Як вбачається з витягу з додатку № 1 до вказаного договору, до ПАТ «Дельта Банк» перейшло право вимоги за кредитним договором № 0, укладеним 21.12.2007 року зі ОСОБА_5 на суму 62 000 доларів США, з кінцевим терміном погашення до 21.12.2017 року. При цьому фактичний розмір невиконаного грошового зобов'язання за цим кредитним договором у гривневому еквіваленті станом на 16.12.2011 року становить 3096 грн. 49 коп. ( а.с. 25).

Крім того, до ПАТ «Дельта Банк» перейшло право вимоги до ОСОБА_5 за іншим кредитним договором - № 1, укладеним зі ОСОБА_5 09 лютого 2009 року, з кінцевим терміном погашення до 21 грудня 2027 року, на суму 57 602,81 доларів США. Фактичний розмір невиконаного грошового зобов'язання у гривневому еквіваленті станом на 16.12.2011 року складає 640 660 грн. 70 коп.

Між тим, заявляючи позовні вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки, представник позивача не посилався на умови кредитного договору № 1 від 09 лютого 2009 року, та в матеріалах справи копія зазначеного договору відсутня.

За змістом ст. 39 Закону України «Про іпотеку» позивач повинен надати докази розміру заборгованості позичальника за кредитним договором, зазначивши загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки.

Проте, в матеріалах справи відсутні належним чином обґрунтовані розрахунки розміру заборгованості ОСОБА_5, на погашення якої позивач просить звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1, а подані лише довідки про розмір заборгованості по двох окремих кредитних договорах - від 21.12.2007 року та від 09.02.2009 року.

Як вбачається з довідки про розмір заборгованості від 09.09.2014 року, заборгованість ОСОБА_5 по кредитному договору № 0 складає 387,55 доларів США (відсотки за користування кредитом), що згідно з курсом НБУ становить 4969 грн. 21 коп. Прострочена заборгованість по тілу кредиту по вказаному договору - відсутня. ( а.с. 20).

Згідно з довідкою про розмір заборгованості по іншому кредитному договору - № 1, укладеному із ОСОБА_5 09 лютого 2009 року, копія якого в матеріалах справи відсутня, заборгованість становить : 57 602,81 долар США - по кредиту, 32 365, 93 долари США - по відсотках, а всього заборгованість по вказаному кредитному договору складає 89 968,74 долари США, що по курсу НБУ на день розрахунку становить 1 153 588 грн. 45 коп.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що кредитний договір № 1 - це додаткова угода до кредитного договору, проте вказана додаткова угода в матеріалах справи також відсутня та позивачем до суду не надавалась.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що розмір кредитної заборгованості та підстави її виникнення ( в тому числі щодо наявності додаткової угоди від 09.02.2009 року, її умов, періоду несплати щомісячних платежів, періоду нарахування відсотків, розміру кредитної заборгованості, на яку нараховувались відсотки; розміру щомісячних платежів, які не сплачені позичальником, окремо по тілу кредиту та окремо по відсотках), тобто розмір невиконаного грошового зобов'язання, на погашення якого позивач просить звернути стягнення на предмет іпотеки, не доведені позивачем належними та допустимими доказами.

Крім того, заявляючи позовні вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1, представник ПАТ «Дельта Банк» посилався на те, що договір іпотеки був укладений із ОСОБА_4, який є власником зазначеної квартири та іпотекодавцем за договором іпотеки № 73037 від 21.07.2007 року.

Відповідно позовні вимоги були пред'явлені лише до ОСОБА_4

Однак, як вбачається зі змісту договору іпотеки № 73037 іпотекодавцями за цим договором є ОСОБА_5 та ОСОБА_4, яким однокімнатна квартира АДРЕСА_1, загальною площею 34,86 кв.м., належить на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Ленінградською райдержадміністрацією м. Києва 04 березня 1997 року ( а.с. 15-18).

Також у додатку № 1 до договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 08.12.2011 року, іпотекодавцем зазначена ОСОБА_5 ( а.с. 25).

Відповідно до інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру права власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна станом на 26.11.2015 року, власниками квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_5 та ОСОБА_4 У державному реєстрі зареєстрована заборона відчуження вказаної квартири на підставі договору іпотеки від 21.12.2007 року ( а.с. 93-96).

Отже, враховуючи, що позов про звернення стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 пред'явлено ПАТ «Дельта Банк» лише до відповідача ОСОБА_4, тоді як співвласниками квартири та іпотекодавцями за договором іпотеки № 73037 від 21.12.2007 року є дві особи - ОСОБА_4 та ОСОБА_5, до якої позовні вимоги не пред'являлись та яка не є відповідачем у справі, підстави для задоволення зазначених позовних вимог - відсутні.

Крім того, відповідно до правової позиції Верховного Суду України у постанові № 6-61цс15 від 27.05.2015 року, що є обов'язковою для судів у силу ст. 360-7 ЦПК України, виходячи зі змісту поняття «ціна», як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, аналізу норм статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку», у розумінні норми статті 39 Закону України «Про іпотеку» встановлення початкової ціни предмету іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 цього Закону.

Відповідно до ч. 6 ст. 38 Закону України «Про іпотеку», ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна.

Проте, як вбачається зі змісту позовної заяви, представник позивача не посилається на те, яким чином слід визначити ціну продажу предмету іпотеки, не зазначає її розміру та не посилається на відповідні докази. Судом першої інстанції в судовому засіданні зазначена обставина також не встановлювалась та висновків з цього приводу оскаржуване рішення не містить.

Заперечення представника відповідача про необхідність застосування наслідків спливу позовної давності, про що представником було подано заяву в суді першої інстанції, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки відповідно до наявного у матеріалах справи договору споживчого кредиту № 0 від 21.12.2007 року, термін погашення кредиту визначено - 21.12.2017 року, тоді як частиною 5 ст. 261 ЦК України встановлено, що за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Доводи представника відповідача про необхідність застосування правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові № 6-20цс14 від 19.03.2014 року щодо застосування строку позовної давності до окремих щомісячних платежів, з огляду на те, що останній ануїтетний платіж ОСОБА_5 здійснила 23 травня 2009 року, колегія суддів також вважає необґрунтованими, оскільки колегією суддів встановлено, що позовні вимоги в частині розміру кредитної заборгованості та правових підстав її виникнення позивачем не доведені, що є самостійною підставою для відмови у позові.

Таким чином, за змістом ст. 267 ЦК України, застосування наслідків спливу позовної давності як підстава для відмови у позові може мати місце лише тоді, коли позовні вимоги будуть визнані судом доведеними та за наявності факту порушення, невизнання чи оспорювання відповідачем прав позивача.

Відповідно до вимог ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Відповідно до вимог ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Як вбачається з матеріалів справи, представник позивача в судові засідання суду першої інстанції не з'являвся, подавши 29.04.2015 року заяву про розгляд справи за відсутності представника позивача ( а.с. 62). До суду апеляційної інстанції представник позивача також не з'явився, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи.

Враховуючи викладене, колегія суддів відповідно до вимог ст. 307 ЦПК України щодо повноважень апеляційного суду, дійшла висновку про скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог з вищевикладених підстав.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307-309, 313-317, 218 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Дельта Банк» КАДИРОВАВладислава Володимировича - задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 26 листопада 2015 року - скасувати та ухвалити нове рішення наступного змісту:

У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий : Судді: