Справа № 309/5257/15-ц
У Х В А Л А

Іменем України

04 листопада 2016 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області в складі:

судді-доповідача - Кеміня М.П.,

суддів - Кожух О.А., Куштана Б.П.

за участю секретаря Волощук В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Хустського районного суду від 26 липня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа - орган опіки та піклування Хустської міської ради про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення, -

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2015 року ОСОБА_2 звернулася з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа - орган опіки та піклування Хустської міської ради про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення.

Позовну вимогу обґрунтовано тим, що вона є власником житлового будинку за адресою АДРЕСА_1. Її син ОСОБА_5 перебував у шлюбі з ОСОБА_3, однак рішенням Хустського районного суду від 28.05.2015 року шлюб між ними розірвано.

У зазначеному будинку зареєстровані ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Згоди на реєстрацію місця проживання відповідачів у даному будинку вона не надавала.

Не зважаючи на те, що вона є єдиним власником будинку відповідачка не надає їй доступу до власності, самовільно змінила замки до будинку чим створює їй перешкоди.

Крім того, вона часто виїжджає за межі території України і має намір продати будинок та придбати житло в іншій місцевості. Оскільки відповідачі зареєстровані та проживають в її будинку, то вона не має можливості продати свою власність.

За таких обставин, посилаючись на ст.ст.319, 321, 391 ЦК України, просила суд усунути перешкоди у користуванні майном шляхом виселення відповідачів без надання іншого житлового приміщення.

Рішенням Хустського районного суду від 26.07.2016 року у задоволенні позову відмовлено.

На дане рішення ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просять рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову. Зокрема зазначає, що суд не захистив її право власності згідно ст.ст.319, 321 ЦК України, при цьому безпідставно пославшись на ст. 405 ЦК України, оскільки вселення відповідача ОСОБА_3 у житловий будинок відбулося у 1995 році, до набрання чинності ЦК України. Посилається на те, що ОСОБА_3 не є членом її сім'ї, а одруження її сина не породжує родинних відносин. Допитані судом свідки підтвердили факт створення відповідачкою їй перешкод у користуванні майном, однак суд не надав їм оцінки.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає що вона не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Встановлено, що власником житлового будинку АДРЕСА_1 є ОСОБА_2, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 12.01.2012 року (а.с.9).

В даному будинку зареєстровані ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (а.с.10).

Також з матеріалів справи вбачається та визнається сторонам, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є відповідно колишньою дружиною та донькою сина позивачки - ОСОБА_5

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з його необгрунтованості.

З даним висновком суду першої інстанції повністю погоджується колегія суддів виходячи з наступного.

Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

В процесі розгляду справи в суді першої інстанції, позивач не змінював підставу свого позову в порядку ч.2 ст. 31 ЦПК України.

З позовної заяви ОСОБА_3 вбачається, що вона обґрунтовує свої вимоги виключно з посиланням на захист права власності (ст.ст. 319, 321, 391 ЦК України).

Як уже було вищезазначено ОСОБА_3 була дружиною сина позивачки ОСОБА_5 При цьому, апелянтом в апеляційній скарзі визнається, що ОСОБА_3 вселилася до житлового будинку в 1995 році.

Відповідно до ч.2 ст. 156 ЖК УРСР за згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

З зазначеного можна зробити висновок, що ОСОБА_3 вселилася у спірний будинок з ініціативи її чоловіка ОСОБА_5, який був членом сім'ї позивачки (її син) і починаючи з 1995 року жодних претензій щодо цього позивачка не висувала, тобто фактично вселення відбулося з її мовчазної згоди, у відповідності до ч.2 ст. 156 ЖК УРСР. Вселення іншого відповідача ОСОБА_4, як неповнолітньої доньки ОСОБА_3 та ОСОБА_5 в такому випадку також є правомірним. Якихось інших доказів, які б підтверджували неправомірність (самовільність) вселення відповідачів у житловий будинок, матеріали справи не містять.

Тобто суд першої інстанції дійшов вірного висновку про правомірність вселення відповідачів у спірний житловий будинок, як члена сім'ї позивача, у зв'язку з чим в них виникло право користування даним житлом (житловий сервітут), а відтак припинення цього права можливе лише з підстав передбачених ст. ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України.

Позовна вимога ОСОБА_2 про виселення із вказаних підстав не пред'являлася, а тому така задоволенню не підлягає.

Доводи апеляційної скарги жодним чином не спростовують даного висновку.

При цьому суд правомірно послався на ч.1 ст. 405 ЦК України, оскільки правовідносини з приводу користування житловим приміщенням є триваючими, продовжили існувати між сторонами й після набрання чинності ЦК України, а тому такий підлягає застосуванню.

При цьому колегія суддів констатує, що створення ОСОБА_3 перешкод у користуванні майном не може бути підставою для її виселення в порядку захисту права власності. Порушене право позивачки в такому випадку може бути захищено в інший спосіб.

Таким чином, позивачем обрано неправильний спосіб захисту, а відтак її позов задоволенню не підлягає.

Вказане є підставою для відхилення апеляційної скарги та залишення рішення суду першої інстанції без змін, згідно ст. 308 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 11, 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Хустського районного суду від 26 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, після чого протягом двадцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції

Суддя-доповідач

Судді