Справа № 405/3150/16-ц
Провадження №2/405/513/16
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
01 липня 2016 року Ленінський районний суд м. Кіровограда в складі:
головуючого судді - Іванової Л.А.
при секретарі - Береді Я.І.,
за участю позивача - ОСОБА_1,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кіровограді цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, -
Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право на користування жилим приміщенням, зазначивши в обґрунтування позовних вимог, що на підставі договору дарування від 18.12.1999 року, вона є власником житлового будинку АДРЕСА_1. За цією ж адресою зареєстровані її (позивача) родичі ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4, які попросили її зареєструвати їх в належному їй будинку, щоб мати змогу влаштуватися на роботу, після чого, вони самостійно знімуться з реєстрації за вказаною адресою. При цьому, з моменту реєстрації, а саме, з 20.08.2003 року, відповідачі ніколи не проживали в зазначеному житловому будинку та не виконують домовленість щодо самостійного зняття з реєстраційного обліку. Позивач також зазначила, що реєстрація відповідачів за вказаною адресою порушує її права, як власника будинку, так як спричиняє їй (позивачу) додаткові витрати на оплату комунальних послуг, а також на сьогоднішній день вона бажає оформити субсидію.
З огляду на зазначене та з посиланням на ст.391, ч.2 ст.405 ЦК України, позивач просить визнати ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 такими, що втратили право користування жилим приміщенням - житловим будинком АДРЕСА_1.
В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала з підстав, зазначених у позові, просила позов задовольнити. Додатково зазначила на обгрунтування позовних вимог, що відповідач ОСОБА_2 є колишньою дружиною її рідного брата, який помер 05.05.2005 року, відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є їх дітьми, при цьому ОСОБА_2 попросила її зареєструвати в належному їй будинку її (відповідача) та двох її дітей до того часу, поки вони не придбають майно та не влаштуються на роботу, на що вона погодилася, разом з тим, відповідачі в будинку з моменту реєстрації ніколи не проживали та не проживають і на теперішній час, на її неодноразові звернення до відповідачів з проханням знятися з реєстрації за вказаною вище адресою відповідачі не реагують, більш того, протягом двох останніх років відповідачі не надають коштів на утримання будинку.
Відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в судове засідання не з'явилися, судом повідомлялися про дату, час та місце судового розгляду справи шляхом направлення судових повісток про виклик на адресу зареєстрованого у встановленому законом порядку місцем проживання відповідачів, причини неявки суду не відомі, клопотання відсутні.
Відповідно до ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Суд визнав за можливе розглянути справу у відсутності відповідачів за наявними у справі доказами та в порядку ч. 1 ст. 225 ЦПК України ухвалив розглядати справу заочно, проти чого позивач в судовому засіданні не заперечувала.
Заслухавши пояснення позивача, дослідивши докази по справі в їх сукупності, з'ясувавши підстави та предмет позову, характер спірних правовідносин, прав та інтересів, за захистом яких звернулася позивач, виходячи з положень ст.10 та ст.11 ЦПК України, за якими цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів та доведення перед судом їх переконливості, при цьому суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі доказів сторін, суд вважає, що вимоги позивача обгрунтовані, грунтуються на вимогах закону, у зв'язку з чим підлягають задоволенню, виходячи з наступного.
Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що позивачу ОСОБА_1, яка після реєстрації шлюбу 17 грудня 1986 року з ОСОБА_5 змінила прізвище з «ОСОБА_1» на "ОСОБА_1" на підставі договору дарування від 18 грудня 1999 року, посвідченого приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Яценко О.П., зареєстрованого в реєстрі за № 4090, належить житловий будинок, з надвірними будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1.
Судом також встановлено, що 17 жовтня 2007 року, шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 було розірвано, про що в книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис за №309 від 17.10.2007 року та Ленінським відділом реєстрації актів цивільного стану Кіровоградського міського управління юстиції 17.10.2007 року видано свідоцтво про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1. Після реєстрації розірвання шлюбу присвоїти дружині ОСОБА_1 прізвище «ОСОБА_1».
Як вбачається з довідки № 135 про склад сім'ї, виданої квартальним комітетом № 14 Ленінської районної у м. Кіровограді ради 30 червня 2016 року, до складу сім'ї ОСОБА_1 зареєстрованих за адресою: АДРЕСА_1, входять: ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2 - син, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3 - невістка, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_5 - племінники. ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 за даною адресою зареєстровані, але не проживають.
Згідно з відомостями адресно-довідкового підрозділу ГУДМС, УДМС України в Кіровоградській області від 28.04.2016 року місце проживання ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, з 06.08.2003 року, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, з 11.01.2006 року та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_5, з 29.05.2007 року зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1.
Зазначене підтверджується також витягом з будинкової книги по АДРЕСА_1.
Крім того, судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 є невісткою позивача, а відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є синами ОСОБА_2 та відповідно племінниками позивача, не проживають в будинку АДРЕСА_1 з моменту реєстрації, при відсутності перешкоджання їм у цьому з боку позивача, а так само інших членів сім'ї позивача.
Конституція України встановила основні засади права власності. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним, та складається з правомочностей власника щодо права володіння, права користування і права розпорядження.
Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
В свою чергу, ст.47 Конституції України проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.
Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальному житловому фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК УРСР), членів сім'ї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК України). Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили права користування ним (ст. 72 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України).
Більш того, відповідно до положень ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Відповідно до ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Члени сім'ї власника житла набувають речових прав, а саме сервітутних (особистий сервітут) на право користування житлом, належним власнику, сутність яких полягає в тому, що суб'єкт даного права має змогу користуватися чужою річчю.
Відповідно до ст.395 ЦК України, речовими правами на чуже майно, серед іншого, визнається право користування (сервітут).
Крім того, ч. 1 ст. 405 ЦК України встановлено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.
До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 ЖК України. Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, за умови збереження права власності на будинок цього ж власника, тобто при незмінності власника майна.
Більш того, у разі втрати особою статусу члена сім'ї, право користування займаним житловим приміщенням не припиняється, однак за відсутності згоди про безоплатне користування житлом колишній член сім'ї повинен вносити плату за користування житлом і за комунальні послуги, що відповідає положенням ч. 4 ст. 156 та ст. 162 ЖК України.
При цьому, суд також відзначає, що наявність у члена сім'ї власника житла іншої можливості задоволення своїх потреб у житлі не може бути підставою для припинення права члена сім'ї на користування цим житлом, за винятком випадків, передбачених ч. 2 ст. 405 ЦК України.
Аналізуючи встановлені в судовому засіданні обставини суд відзначає, що правовідносини між сторонами мають бути врегульовані відповідно до положень ч.2 ст. 405 ЖК України, згідно з якою член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю сторін між ним і власником житла або законом.
Оскільки, під час судового розгляду встановлено, що відповідачі без поважних на те причин не проживають в будинку АДРЕСА_1 з моменту реєстрації, тобто понад один рік, і даний факт не спростовано під час судового розгляду справи, приймаючи до уваги, що відповідачі не вносили плату за користування житлом і за комунальні послуги, між сторонами не було встановлено іншого порядку втрати права на користування житлом, ніж той, який встановлений Законом, суд приходить до висновку про те, що існують передбачені законом підстави для задоволення позовних вимог позивача ОСОБА_1 про визнання відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 такими, що втратили право користування відповідним житловим приміщенням, а саме: будинком АДРЕСА_1, при цьому судом при вирішенні справи враховується також правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 16.01.2012 р. у справі №6-57цс11, відповідно до якого у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.
З урахуванням викладеного вище, необхідним є визнання відповідачів такими, що втратили право на користування житловим приміщенням.
Відповідно до ст.88 ЦПК України, за клопотанням позивача, судові витрати по справі, які складаються з судового збору в розмірі 551 грн. 20 коп., залишити по фактично понесеним позивачем ОСОБА_1
Відповідно до ст.ст.16, 317, 394, 405 Цивільного кодексу України, керуючись ст.ст.3, 4, 10, 11, 57, 60, 61, 79, 88, 212 - 215, 218, 224-226 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, - задовольнити.
Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_5, такими, що втратили право користування житловим приміщенням - житловим будинком АДРЕСА_1.
Судові витрати по справі, пов'язані зі сплатою судового збору в розмірі 551 грн. 20 коп. залишити по фактично понесеним позивачем ОСОБА_1
Заочне рішення може бути оскаржене позивачем в апеляційному порядку до апеляційного суду Кіровоградської області через Ленінський районний суд м. Кіровограда шляхом подачі до суду першої інстанції протягом десяти днів з дня проголошення рішення апеляційної скарги.
Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.
В порядку статті 233 ЦПК України заочне рішення набирає законної сили відповідно до загального порядку, встановленого ЦПК України.
Суддя Ленінського районного суду
м. Кіровограда Л.А. Іванова