АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
_____________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2 серпня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Рейнарт І.М.

суддів Андрієнко А.М., Кирилюк Г.М.

при секретарі Ігнатьєву Є.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 23 березня 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, треті особи: Оболонська районна в м. Києві державна адміністрація, комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Оболонського району м. Києва», ОСОБА_3 про зобов'язання демонтувати самовільно встановлену перегородку та металеві двері,

№ апеляційного провадження: № 22-ц/796/7048/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Шумейко О.І.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Рейнарт І.М.
встановила:

у січні 2015 року позивач звернулась до суду з позовом, в якому просила зобов'язати відповідача усунути перешкоди в користуванні коридором загального користування квартири АДРЕСА_1, з приведенням до попереднього стану шляхом демонтажу самовільно встановленої перегородки та металевих дверей.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначала, що вона є власником квартири АДРЕСА_1. Відповідачем, яка мешкає у квартирі АДРЕСА_2, самовільно встановлено перегородку із шлакоблоків та металеві двері у коридорі загального користування, які створюють перешкоди для відкриття дверей у її квартиру, а їх відкриття та закриття може призвести до пошкодження квартири та комунікацій у ній.

Позивач стверджувала, що перегородка та металеві двері, на встановлення яких вона не давала згоди, погіршили умови її проживання.

Рішенням суду від 2 червня 2015 року, яке залишено без змін ухвалою колегії суддів Апеляційного суду м. Києва від 16 липня 2015р., позов задоволено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 4 листопада 2015 року рішення Оболонського районного суду м. Києві від 2 червня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 16 липня 2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києві від 23 березня 2016 року позов задоволено, зобов'язано ОСОБА_1 усунути перешкоди ОСОБА_2 у користуванні коридором загального користування, де розташована квартира АДРЕСА_1, з приведенням такого коридору до попереднього стану, шляхом демонтажу самовільно встановленої перегородки та металевих дверей. Також вирішено питання судових витрат.

У поданій апеляційній скарзі відповідач просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_2 в позові.

- 2 -

Відповідач посилається на неправильне застосування судом норм матеріального і процесуального права, не врахування тієї обставини, що позивачем не було надано доказів, що саме вона встановила спірну перегородку та безпідставно покладено на неї обов'язок по знесенню цієї перегородки.

Також відповідач вважає, що судом порушено норми процесуального права, так як суд формально підійшов до обов'язку повідомити належним чином про розгляд справи ОСОБА_3, яка була залучена до участі у справі в якості третьої особи.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, яка підтримала апеляційну скаргу, пояснення представників позивача та КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Оболонського району м. Києва», які просили залишити рішення суду без змін, вивчивши матеріали справи та заяву ОСОБА_3, яка підтримала апеляційну скаргу, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що позивач проживає у квартиріАДРЕСА_1 та є її власником.

Власником квартири АДРЕСА_2 є ОСОБА_3, в якій зареєстрована та проживає відповідач зі своїм неповнолітнім сином.

Згідно акту № 215, складеному працівниками ЖЕК 504 м. Києва 18 грудня 2014р., у коридорі загального користування мешканцями квартири АДРЕСА_2 проведено самовільне встановлення дверей.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що встановлення перегородки та дверей було здійснено за замовленням відповідача, без згоди позивача, порушує її права та інтереси.

Проте, з таким висновком суду першої інстанції погодитися не можна, так як він не відповідає обставинам справи, наданим сторонами доказам та не ґрунтується на нормах матеріального права.

Частиною 1 статті 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ч. 1 ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно ч. 2 ст. 382 ЦК України усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.

Частиною 1 статті 383 ЦК України визначено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Скасовуючи попередні судові рішення, суд касаційної інстанції зазначив про необхідність вирішити питання про склад осіб, які мають брати участь у справі.

Проте, у порушення вимог ч. 3 ст. 338 ЦПК України суд першої інстанції при новому розгляді справи зазначені висновки суду касаційної інстанції не врахував, формально притягнувши до участі у справі у якості третьої особи власника квартири АДРЕСА_2 ОСОБА_3, належним чином не з'ясував місце її проживання, не повідомив її про судовий розгляд, а

- 3 -

відтак і не з'ясував її відношення, як власника квартири, до встановлення перегородки та дверей у коридорі загального користування, чи погоджувала вона такі дії, ким саме виконані вказані роботи, а також як саме був здійснений нею контроль за користуванням її власністю особами, які проживають у її квартирі.

Крім того, заперечуючи проти позову, відповідач ще у квітні 2014р. зазначала, що двері у коридорі загального користування були встановлені не нею, а її співмешканцем ОСОБА_7, проте, на вказані пояснення суд першої інстанції також уваги не звернув та не вирішив питання про притягнення його до участі у справі, а відтак, не з'ясував ким саме були встановлені перегородка та двері у загальному коридорі.

Відповідно до норм діючого процесуального законодавства суд апеляційної інстанції позбавлений можливості усунути вказану неповноту, допущену судом першої інстанції.

Також суд першої інстанції не звернув уваги на ту обставину, що у підтвердження своїх тверджень про встановлення перегородки та дверей саме відповідачем, позивачем не було надано належних та допустимих доказів.

Згідно акту № 215 від 18 грудня 2014р. металеві двері встановлено мешканцями квартири АДРЕСА_2, а попередження про надання необхідної документації вручено власнику квартири АДРЕСА_2, проте акт не містить підпису ні мешканців квартири АДРЕСА_2, ні власника цієї квартири, ні сусідів.

Відповідно до листа Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації від 22 січня 2015р. власнику квартири АДРЕСА_2 направлено лист-попередження від 19 січня 2015р. з вимогою демонтувати самовільно встановлену конструкцію та привести приміщення в попередній стан в термін 7 днів. Однак, доказів вручення даного попередження власнику квартири ОСОБА_3 матеріали справи не містять, а попередження ЖЕК 504 від 17 грудня 2014р., адресоване власнику квартиру АДРЕСА_2, вручено ОСОБА_7

Також матеріали справи містять відповідь відповідального секретаря адміністративної комісії при виконавчому органі Київської міської ради (Київській міській державній адміністрації) від 4 березня 2016р. про те, що протоколи про адміністративні правопорушення відносно ОСОБА_3 за ст. 150 КпАП України не надходили.

За таких обставин, висновок суду першої інстанції, що саме відповідачем порушені права позивача встановленням перегородки та металевих дверей у загальному коридорі, не ґрунтується на матеріалах справи та наданих позивачем доказах.

Та обставина, що відповідач зареєстрована та проживає у квартирі АДРЕСА_2, не може бути безумовною та єдиною підставою для покладення на неї обов'язку усунути перешкоди позивачу у користуванні загальним коридором та демонтувати перегородку і металеві двері.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції неповно були встановлені обставини справи, що висновки суду про доведеність позовних вимог не ґрунтуються на наданих позивачем доказах, судом не встановлено належного відповідача у даній справі, неправильно застосовані норми матеріального права та допущено порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору, а відтак рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, у зв'язку із їх недоведеністю.

Керуючись ст.ст.303, 307, 309, 313-314, 316-317 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 23 березня 2016 року скасувати, ухвалити нове рішення, яким у позові ОСОБА_2 до ОСОБА_1, треті особи: Оболонська районна в м. Києві державна адміністрація, комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Оболонського району

- 4 -

м. Києва», ОСОБА_3 про зобов'язання демонтувати самовільно встановлену перегородку та металеві двері відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: