Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/778/3923/16 Головуючий у 1 інстанції: Васильченко В.В.
Є.У. № 318/1460/16-ц Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2016 р. м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Маловічко С.В.,

Подліянової Г.С.,

при секретарі: Остащенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на ухвалу судді Кам'янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 22 червня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_3 до Кам'янсько-Дніпровської районної державної адміністрації Запорізької області, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про скасування розпоряджень, визнання недійсними державних актів на право приватної власності на земельні ділянки,

ВСТАНОВИЛА:

В червні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Кам'янсько-Дніпровської районної державної адміністрації Запорізької області, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про скасування розпоряджень, визнання недійсними державних актів на право приватної власності на земельні ділянки.

Ухвалою судді Кам'янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 15 червня 2016 року позовну заяву залишено без руху, а 22 червня 2016 року - позовну заяву визнано неподаною та повернуто позивачу.

Не погоджуючись із ухвалою судді від 22 червня 2016 року, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просить ухвалу суду скасувати.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Постановляючи ухвалу про визнання неподаною та повернення позовної заяви, суддя суду першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_3 не усунув недоліки позовної заяви, а саме: не сплатив судовий збір у розмірі, зазначеному в ухвалі суду від 15 червня 2016 року.

Проте, вказаний висновок є передчасним.

Відповідно до положень статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

У постанові пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» (далі - Постанова ) роз'яснено, що судові витрати - передбачені законом витрати (грошові кошти) сторін, інших осіб, які беруть участь у справі, понесені ними у зв'язку з її розглядом та вирішенням, а у випадках їх звільнення від сплати - це витрати держави, які вона несе у зв'язку з вирішенням конкретної справи.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), Рекомендація щодо заходів, які полегшують доступ до правосуддя № R (81)7, прийнята Комітетом міністрів Ради Європи 14 травня 1981 року, та практика Європейського суду з прав людини під час застосування цієї Конвенції не визнають необхідність сплати судових витрат обмеженням права доступу до суду. Разом із тим, ураховуючи положення пункту 1 статті 6 Конвенції та прецедентну практику Європейського суду з прав людини (зокрема, рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (Kreuz v. Poland)), сплата судових витрат не повинна перешкоджати доступу до суду, ускладнювати цей доступ таким чином і такою мірою, щоб завдати шкоди самій суті цього права, та має переслідувати законну мету.

У зв'язку із цим при здійсненні правосуддя у цивільних справах суди повинні вирішувати питання, пов'язані з судовими витратами (зокрема, щодо відстрочення та розстрочення судових витрат, зменшення їх розміру або звільнення від їх сплати), у чіткій відповідності до ЦПК України, Закону України «Про судовий збір», а також інших нормативно-правових актів України, забезпечуючи при цьому належний баланс між інтересами держави у стягненні судового збору за розгляд справ, з одного боку, та інтересами позивача (заявника) щодо можливості звернення до суду, з другого боку.

У п. 3 вищевказаної Постанови зазначено, що порядок звернення до суду за судовим захистом урегульовано ЦПК України. Подання заяви до суду має відбуватись із дотриманням певних умов. Зокрема, частиною п'ятою статті 119 ЦПК України передбачено, що до позовної заяви додається документ, що підтверджує сплату судового збору. Отже, якщо сплата судового збору згідно з вимогами закону є обов'язковою, то наслідком недотримання цієї умови є залишення позовної заяви без руху, а у разі, якщо документ, що підтверджує сплату судового збору (частина п'ята статті 119 ЦПК України), не буде поданий у строк, установлений судом, - визнання заяви неподаною та її повернення позивачеві (стаття 121 ЦПК України) або залишення заяви без розгляду (пункт 8 частини першої статті 207 ЦПК України).

Положення ст. 121 ЦПК України щодо повернення заяви застосовуються в тому випадку, коли особа в установлений строк не виконає вимоги ухвали про усунення недоліків.

За змістом наведених норм закону повернення заяви з тих підстав, що особа не виконала вимоги ухвали про усунення недоліків, можливо лише в тому випадку, коли особа отримала відповідну ухвалу суду, тобто ознайомилась з її змістом, але ухилилась від виконання вимог, вказаних в ухвалі.

Встановлено, що ухвалою судді Кам'янсько-Дніпровського районного суду від 15 червня 2016 року позовну заяву ОСОБА_3 залишено без руху для сплати судового збору. Як зазначено в мотивувальній частині судової ухвали сума недоплати судового збору становить 2204 грн. 79 коп. Проте, в мотивувальній частині цієї ж ухвали позивачеві запропоновано у п'ятиденний строк усунути недоліки позовної заяви і надати квитанцію про сплату судового збору у сумі 1104 грн. 40 коп. (а.с.9).

На виконання вказаної ухвали суду 22 червня 2016 року позивач сплатив суму судового збору, зазначену в резолютивній частині судової ухвали від 15 червня 2016 року.

В порядку, передбаченому ст.219 ЦПК України, суддя першої інстанції не усунув недоліки судової ухвали від 15 червня 2016 року - не привів її резолютивну частину у відповідність із мотивувальною частиною.

Судові процедури повинні бути справедливими, тому особа безпідставно не може бути позбавлена права на судовий захист, оскільки це буде порушенням права, передбаченого ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на справедливий суд.

Зважаючи на те, що позивач виконав вимоги резолютивної частини судової ухвали від 16 червня 2016 року, ураховуючи викладене та положення п.3 ч.1 ст.312 ЦПК України, оскаржувана ухвала судді не може бути визнана такою, що постановлена з дотриманням норм процесуального права, а тому підлягає скасуванню з передачею на новий розгляд питання про відкриття провадження до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст.307,312 п.3 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Ухвалу судді Кам'янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 22 червня 2016 року по цій справі скасувати з передачею питання на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили негайно, касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий:

Судді: