АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/1183/16Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 46 ОСОБА_1
Доповідач в апеляційній інстанції
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2016 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоОСОБА_2
суддівОСОБА_3, ОСОБА_4
при секретаріОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 ОСОБА_7 на рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 23 березня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_6 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

в с т а н о в и л а :

У серпні 2015 року ОСОБА_8 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_6 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. У судовому засіданні позивач надала заяву про зміну підстави позову, в якій зазначила, що в період шлюбу вони з відповідачем придбали квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу, яка належала їм на праві спільної сумісної власності в рівних частинах. 27.11.1996 року шлюб розірвано. 18.07.2003 року відповідач подарував позивачу належну йому частину квартири. Відповідач не проживає у квартирі з грудня 2013 року, отже на підставі ч. 2 ст. 405 ЦК України він втратив право користування цією квартирою. Просила суд задовольнити позов та визнати відповідача таким, що втратив право користування квартирою № 13 будинку № 45 по вул. Героїв Дніпра в м. Каневі.

Рішенням Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 23 березня 2016 року позов задоволено.

Ухвалено визнати ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартирою № 13 будинку № 45 по вул. Героїв Дніпра в м. Каневі Черкаської області.

В апеляційній скарзі представник відповідача, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне зясування фактичних обставин справи, ненадання судом належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, просить скасувати зазначене рішення суду і ухвалити у справі нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити. Підставами відмови в позові вказує те, що відповідач не втратив звязку з квартирою, там знаходяться його особисті речі. За умовами та характером роботи він тривалий час перебуває в Російській Федерації, але змушений виїжджати через девяносто діб до України, тому повертався в дану квартиру, де постійно проживав та був зареєстрований. В даний час колишня дружина перешкоджає відповідачу користуватися квартирою шляхом заміни замку вхідних дверей.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що судом порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, внаслідок чого апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню по наступним мотивам.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив із наступних встановлених ним обставин: позивач ОСОБА_8 та відповідач ОСОБА_6 перебували в зареєстрованому шлюбі до 27.11.1996 року, під час шлюбу сторони купили квартиру АДРЕСА_2. 27.11.1996 шлюб між сторонами розірвано. Згідно даних свідоцтва про право власності від 24.06.1999 року, виданого приватним нотаріусом Канівського міського округу ОСОБА_9 24.06.1999 року встановлено, що ОСОБА_8 на праві власності належить 1/2 частина квартири АДРЕСА_2. Згідно договору дарування від 18.07.2003 року ОСОБА_6 подарував ОСОБА_8 належну йому на праві власності 1/2 частину вказаної квартири. Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень від 3.06.2014 року, одноосібний власник квартири АДРЕСА_3 є ОСОБА_8 Згідно довідки виконавчого комітету Канівської міської ради Черкаської області від 27.08.2015 року вбачається, що позивач ОСОБА_8 та відповідач ОСОБА_6 зареєстровані за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2 ( а.с. 4). Суд першої інстанції встановив, що відповідач не вселявся до квартири як член сім'ї власника квартири, оскільки сторони вселялися у квартиру як її власники, що мали рівні права на володіння, користування та розпорядження нею, так як право користування квартирою відповідача було наслідком його права сумісної власності на цю квартиру. Судом встановлено, що з моменту розірвання шлюбу у 1996 році сторони не вели спільного господарства, та в подальшому разом не проживали і з цього часу відповідач перестав бути членом сім'ї позивача.

Із змісту судового рішення вбачається, що суд відмовив у позові відразу з двох підстав після дарування 1/2 частини квартири між сторонами не укладалося ніяких договорів стосовно найму/оренди житлового приміщення, що є самостійною підставою визнання відповідача втратившим право користування житловим приміщенням, а крім того відповідач не проживає в спірній квартирі з грудня 2013 року без поважних причин а тому втратив право користування жилим приміщенням на підставі ч. 2 ст. 405 ЦК України.

Однак повністю погодитись із такими висновками суду не можна.

Як вбачається із змісту позовних вимог підставою для визнання відповідача таким, що втратив право користування житловою площею є факт його не проживання без поважних причин в спірній квартирі понад один календарний рік ст. 405 ЦК України. Отже предметом доказування в суді є дві обставини: період не проживання та причини не проживання. Після встановлення причин суд зобовязаний дати їм оцінку та вказати які з них він вважає не поважними, які дають підстави вважати відповідача таким, що втратив право на проживання.

Однак всупереч вимогам процесуального закону суд першої інстанції в не досліджував, не встановлював та в судовому рішенні не вказав період не проживання відповідача в спірній квартирі та не встановлював причин не проживання і відповідно не надав їм оцінки. Суд також задовольнив позов з однієї з підстав, по якій позов не заявлявся, тобто вийшов за межі позовних вимог. За таких порушень процесуального закону рішення суду не можна визнати законним та обґрунтованим і воно підлягає скасуванню з винесенням нового.

При вирішення спору колегія виходить із наступного.

Згідно наявних у справі доказів вбачається, що купивши 30.05.1992 року спірну квартиру перебуваючи в зареєстрованому шлюбі, сторони стали її співвласниками і відповідно до ст. 22 КпШС УРСР, який діяв на той час, їх частки в квартирі були рівними по 1/2 частині. Однак незважаючи на те, що вони мали по 1/2 частині кожен, вони користувалися всією квартирою, тобто і чоловік і дружина користувалися спільно всім майном подружжя. Після дарування 18.07.2003 року відповідачем ОСОБА_6 позивачці своєї 1/2 частини квартири, між сторонами стосовно права користування квартирою нових домовленостей не укладалося і ситуація не змінилася сторони продовжували користуватись спільно всією квартирою.

Позивачка ОСОБА_8 з 2004 року і по червень 2014 року в спірній квартирі не проживала, про що свідчать дані акту від 14.01.2016 року (а.с. 107), а також те, що позивачка ОСОБА_8 такий встановлений судом факт в апеляційному порядку не оскаржила.

У 2004 році вступають в закону силу нові ЦК України та СК України і правовідносини сторін з 1.01.2004 року починають регулюватись відповідно новими законами, однак сторони жодних нових умов щодо проживання колишнього члена сім'ї власника не укладали, обоє зареєстровані в спірній квартирі.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України на сторони покладено обовязок доказування обставин справи, ст. 11 ЦПК України передбачено обовязок суду розглядати справи в межах наданих суду доказів та заявлених позовних вимог.

Як на доказ позовних вимог суду надано акт від 16.01.2016 року про не проживання відповідача з грудня 2013 року і по даний час в квартирі та покази свідків.

Однак допитані в судовому засіданні свідки, які підписали акт від 16.01.2016 року, показали що вони не бачили відповідача в цей період, але чому вони зробили висновок про не проживання його, із їх показів не вбачається.

Свідки ОСОБА_10 та ОСОБА_11 показали суду, що до квартири відповідач з серпня 2015 року потрапити не може через заміну позивачкою вхідного замка на дверях.

Із системного аналізу наявних у справі доказів, оскільки позивачка та її представник у судові засідання не являються, можливо зробити висновки, що позивачка просить визнати відповідача втративши право користування в звязку з не проживанням з 2013 року і по даний час.

Однак такі підстави позову не підтверджуються наявним у справі доказами.

Навіть свідки ОСОБА_10 та ОСОБА_11, які єдині свідчать про відсутність відповідача, стверджують, що він відсутній з грудня 2013 року. При прослуховуванні аудіо запису допиту цих свідків встановлено, що вони не можуть пояснити своїх висновків.

Жодного іншого доказу не проживання відповідача в 2014 році в квартирі, а також причин не проживання суду не надано.

В 2015 році відповідач не проживав у квартирі так як перебував на заробітках за межами України, а відповідачка змінили замок на вхідних дверях та не надала відповідачу ключа. Такі причини відсутності відповідача у квартирі колегія визнає поважними, які не дають підстав для втрати права користування квартирою.

Оскільки за 2014 рік позивачка не надала належних та допустимих доказів відсутності відповідача в спірній квартирі, відповідно немає потреби встановлювати причин відсутності, які суд мав би можливість оцінити. У судові засідання позивачка та її представник не являються, чим позбавляють колегію можливості витребувати та дослідити інші докази. Виходячи із наявних у справі доказів колегія вважає недоведеним факт відсутності відповідача без поважних причин у спірній квартирі понад один рік, отже в позові слід відмовити за недоведеністю позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 307, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія

в и р і ш и л а :

апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 ОСОБА_7 на рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 23 березня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_6 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням задовольнити частково, рішення суду скасувати.

В позові ОСОБА_8 до ОСОБА_6 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовити за недоведеністю позовних вимог.

Рішення апеляційного суду набуває законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий :

Судді :