У х в а л а

іменем україни

06 квітня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Маляренка А.В.,Демяносова М.В.,Парінової І.К.,
розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, законний представник ОСОБА_7 - ОСОБА_8, третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача - Державний нотаріус Івано-Франківського міського нотаріального округу Мухіна О.Б. про визнання права власності в порядку спадкування за законом, визнання недійсним договору дарування, за касаційною скаргою ОСОБА_6, подану представником ОСОБА_10, на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 15 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 16 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з даним позовом, зазначивши на його обґрунтування, що 20 травня 1987 року на підставі рішення Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради її батьки набули право власності на будинок № АДРЕСА_1, хоча юридично право власності закріплено за матір'ю ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько ОСОБА_11 Після його смерті залишилося спадкове майно, що складається з 1/2 частини будинковолодіння, № АДРЕСА_1, оскільки спірне будинковолодіння було спільною власністю подружжя. Її батьку ОСОБА_11 належала 1/2 частина будинковолодіння, то їй як спадкоємцю першої черги за законом, яка була зареєстрована та проживала у спадковому майні належить 1/6 частина даного будинковолодіння. У серпні 2011 року їй стало відомо, що відповідач по справі ОСОБА_5 на підставі договору дарування житлового будинку від 03 липня 2007 року безоплатно відчужила будинковолодіння № АДРЕСА_1, на користь онуки ОСОБА_6, хоча вона не вправі була розпоряджатися належною їй в порядку спадкування 1/6 частиною будинковолодіння.

З урахуванням наведеного, просила ухвалити рішення про визнання недійсним договору дарування будинковолодіння № АДРЕСА_1, від 03 липня 2007 року, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_6, визнати за нею право власності на 1/6 будинковолодіння в порядку спадкування за законом.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 15 жовтня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 16 листопада 2015 року, позов задоволено частково. Визнано недійсним договір дарування житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться в від 03 липня 2007 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в частині дарування 1/6 частки житлового будинку. Визнано за ОСОБА_4 право власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_11 на 1/6 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1. В задоволенні решти вимог позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_6, подану представником ОСОБА_10, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, обґрунтовуючи свої доводи порушенням судами норм процесуального права та не правильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, дослідивши докази у справі й давши їм належну оцінку в силу вимог ст. 212 ЦПК України, а також, врахувавши обставини справи, дійшов обґрунтованого висновку, що ОСОБА_4 після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 батька ОСОБА_11 у встановленому законом порядку разом з іншими спадкоємцями прийняла спадщину, тому укладений 03 липня 2007 року договір дарування усього спірного домоволодіння ОСОБА_5 на користь онуки ОСОБА_6 порушує її законні права на 1/6 частини спадкового майна.

Доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують та зводяться до переоцінки доказів, що не відповідає вимогам ст. 335 ЦПК України, оскільки суд касаційної інстанції позбавлений можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6, подану представником ОСОБА_10, відхилити.

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 15 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 16 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:

А.В.Маляренко

М.В.Демяносов

І.К.Парінова