Справа № 132/1142/16-ц
Провадження № 2/132/845/16
РІШЕННЯ

Іменем України

20.10.2016 року Калинівський районний суд Вінницької області

в складі: головуючого судді Павленко І.В.,

за участю секретаря Жовтої С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Калинівка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш Авто» про захист прав споживача та застосування наслідків недійсного правочину,

ВСТАНОВИВ:

Позивач в позові вказує, що з метою придбання автомобіля взамін старого, який продав напередодні, передивлявся в мережі Інтернет об'яви продавців авто. На сайті AUTO RIA його зацікавила пропозиція про продаж нового автомобіля «RENAULT Sandero Stepway» за ціною 193250 грн. у місті Києві. Така ціна суттєво відрізнялася від ціни інших продавців, тому що це розпродаж техніки 2014 року випуску (як згодом пояснили у телефонній розмові). Зателефонувавши за зазначеним у об'яві телефоном, позивачу підтвердили інформацію про наявність авто за заявленою ціною та запропонували приїхати для укладання договору та сплати авансу.

02 квітня 2016 року між позивачем та ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» було укладено договір фінансового лізингу № 003959 на придбання нового автомобіля марки «Renault Sandero Stepway». За даним договором відповідач прийняв на себе зобовязання придбати предмет лізингу у власність та передати у користування лізингоодержувачу ОСОБА_1 Предмет договору мав бути переданий лізингоодержувачу після внесення ним на рахунок лізингодавця авансового платежу. Після сплати договірної суми авансового платежу, а саме 100000 грн., позивач не отримав в договірні строки предмет лізингу, а в поверненні авансового платежу йому відмовлено, посилаючись на те, що насправді то був адміністративний платіж (плата за розгляд та підготовку документів для укладення Договору), який за умовами Договору за будь-яких умов не повертається. Тому позивач звернувся до суду з даним позовом.

Позивач а судове засідання не зявився, однак звернувся до суду з заявою в якій просить розгляд по справі проводити в його відсутність, позовні вимоги підтримує повністю. В разі неявки представника відповідача не заперечує проти винесення заочного рішення.

Представник відповідача ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» в судове засідання не зявився без поважних на те причин, хоч про час і місце судового розгляду повідомлявся належним чином, про що свідчить поштове повідомлення з викликом до суду на 20.10.2016 року.

Враховуючи вимоги ст. ст. 158, 169, 224 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності сторін та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.

Вивчивши матеріали справи, суд вважає за необхідне позов задовольнити з таких підстав.

Згідно ст. 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановленні його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах; закріпленні можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу; поєднання створення норм, спрямованих на забезпечення реалізації цивільного права, з шануванням прав та інтересів інших осіб, моралі суспільства тощо. При цьому справедливість можна трактувати як визначення норм, права обсягу, межі здійснення і захисту цивільних прав та інтересів особи адекватного її ставлення до вимог правових норм. Добросовісність означає прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обовязків. Розумність - це зважене вирішення питань регулювання цивільних відносин з врахуванням інтересів усіх учасників, а також інтересів громади (публічного інтересу).

Одним із фундаментальних принципів приватноправових відносин є принцип свободи договору. Разом з тим зазначена свобода є обмеженою - межі дії цього принципу визначаються критеріями справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності.

Однією із найрозповсюдженіших підстав виникнення цивільно-правових відносин є договори та інші правочини. Відповідно до ст. 626 ЦК України - договір це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг», фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Частиною 1 статті 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» визначено, що відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Таким чином, укладений між сторонами договір фінансового лізингу є за своєю правовою природою змішаним договором, який поєднує в собі ознаки договору купівлі-продажу із розстроченням платежу та договором найму автотранспортного засобу.

Судом встановлено, що позивач з метою придбання автомобіля взамін старого, на сайті AUTO RIA позивача зацікавила пропозиція про продаж нового автомобіля «RENAULT Sandero Stepway» за ціною 193250 грн. у місті Києві. Така ціна суттєво відрізнялася від ціни інших продавців, тому що це розпродаж техніки 2014 року випуску (як йому згодом пояснили у телефонній розмові). Коли позивач зателефонував за зазначеним у об'яві телефоном, то йому підтвердили інформацію про наявність авто за заявленою ціною та запропонували приїхати для укладання договору та сплати авансу.

По приїзді до м. Києва позивач ОСОБА_1 знайшов офіс за повідомленою телефоном адресою. У офісі знаходились менеджери Лізингової компанії «Ваш Авто». Тоді позивач ще раз поцікавився, чи дійсно у наявності у фірми є обумовлений автомобіль за заявленою ціною, та отримав ствердну відповідь.

Так як менеджери були дуже переконливими, позивач, нічого не підозрюючи, почав оформлювати документи. За вказівкою менеджера написав заяву про надання останньому автомобіля із бажаними характеристиками та зазначенням обумовленої ціни 193250 грн. Після заповнення заяви менеджер запропонувала ОСОБА_1 сплатити аванс за автомобіль у розмірі 50 % у найближчому відділенні банку, а вона тим часом заповнить договір. Після чого надала бланк квитанції із зазначенням банківських реквізитів та призначенням платежу - «авансовий платіж згідно договору фінансового лізингу № 003959 від 02.04.2016 р.». Сплативши на рахунок відповідача 100000 грн. в якості авансу за авто, позивач повернувся до офісу, де менеджер уже підготувала договір для підпису та прокоментувала, що через 3 дні після підписання автомобіль буде доставлено за місцем проживання позивача. На спробу перечитати договір (дрібним шрифтом на 12 сторінках), менеджер почала квапити позивача, завіривши, що у договорі написано усе те, про що вона розповідала та посилаючись на те, що її чекають інші клієнти для укладання договорів, так як за такою низькою ціною є багато бажаючих. І взагалі, цей договір чиста формальність, і позивач має віддати його менеджеру по постачанню, який протягом трьох днів привезе йому автомобіль додому, а після підписання акту приймання-передачі авто буде підписано інший договір. Так як переконливі завіряння менеджера відповідача були досить обґрунтованими, то 02 квітня 2016 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш Авто», як лізингодавцем та ОСОБА_1 як лізингоодержувачем було укладено договір фінансового лізингу № 003959, предметом якого є транспортний засіб автомобіль марки «RENAULT Sandero Stepway».

Лізингодавець взяв на себе зобовязання придбати предмет лізингу у власність та передати в користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених Договором (п. 1.3. та п. 3.1.1., п. 4.1). Відповідно до п. 1.7. Договору предмет лізингу передається в користування лізингоодержувача протягом терміну, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця адміністративного платежу, авансового платежу, комісії за передачу предмета лізингу та інших платежів. Лізингоодержувач зобовязався до отримання предмету лізингу сплатити передбачені Договором платежі (п. 3.3.1.).

З аналізу змісту розділу Договору «Визначення термінів» слідує, що адміністративний платіж першочерговий єдиноразовий платіж, що входить до складу першого платежу, що має бути сплачений лізингоодержувачем на користь лізингодавця за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору, незалежно від назви призначення платежу у квитанції про сплату, а авансовий платіж - це обовязковий платіж, що складає частину від вартості предмета лізингу. Розмір цих платежів визначено у Додатку № 1 до Договору і сплачені вони мають бути до моменту отримання предмета лізингу.

Однак ні через три дні, ні через 10, ніякого авто позивачу не привезли, телефон, за яким спілкувався раніше - не відповідав. Тоді позивач зателефонував до центрального офісу відповідача, де йому повідомили, що ціна автомобіля не 193250 грн., а 14530,08 доларів США, тому авто позивачу не доставили, так як позивач не сплатив за нього 50% від цієї вартості. А із сплачених 100000 грн. авансу зараховано на користь відповідача «адміністративний платіж» в якості плати за укладання договору у розмірі 1453,01 долара США. Тоді перечитавши підписані папери, позивач побачив, що у договір дійсно було внесено менеджером зовсім не ту вартість автомобіля, про яку йшлося, а значно більшу, а у зазначеному менеджером призначенні платежу виявився прихований «адміністративний платіж», який у договорі визначається як першочерговий одноразовий платіж, який входить до складу першого платежу що підлягає сплаті лізингоодержувачем на користь лізингодавця за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладання договору незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату. Крім того, за договірними умовами строк передачі предмету лізингу становить не 3 дні, а 120(!) робочих днів. При цьому сам договір у порушення вимог закону не був посвідчений нотаріально, а про необхідність такого посвідчення позивачу також не було повідомлено менеджером.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» передбачено, що у договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Така ж вимога визначена і у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1996 року № 5 «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів».

Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає і механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Відповідно до ч. 5 п. 1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансовий лізинг вважається фінансовою послугою. Метою цього Закону є створення правових основ для захисту інтересів споживачів фінансових послуг, правове забезпечення діяльності і розвитку конкурентоспроможного ринку фінансових послуг в Україні, правове забезпечення єдиної державної політики у фінансовому секторі України. Це означає, що Закон України «Про захист прав споживачів» безпосередньо регулює відносини, що склались між сторонами договору, а умови договору фінансового лізингу, в свою чергу, не можуть суперечити положенням цього Закону.

Так, лізинговий кредит - це кредитні відносини між юридичними особами, які виникають у разі оренди майна і супроводжуються укладанням лізингової угоди. Лізинг є специфічною формою майнового, тобто товарного кредиту. Його специфіка полягає у тісному взаємозвязку і переплетенні кредитних, фінансових та орендних відносин. З точки зору змісту кредитних відносин, лізинг можна розглядати як різновид довгострокового кредиту, який надається в натуральній формі і погашається позичальником у розстрочку.

Отже, лізинг є комерційною угодою, що заснована на оренді товарів тривалого користування виробничого призначення. Це одна з форм інвестицій в основний капітал за посередництвом лізингової компанії (лізингодавця), який купує для товаровиробника (лізингоодержувача) майно і надає йому в оренду з метою виробничого використання. Таким чином, лізингодавець фактично кредитує лізингоодержувача.

Положеннями ст. 8 ЦК України визначено, якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону). У разі неможливості використати аналогію закону для регулювання цивільних відносин вони регулюються відповідно до загальних засад цивільного законодавства (аналогія права).

Виходячи із зазначеного, за аналогією до спірних правовідносин між позивачем та відповідачем підлягає застосуванню рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 (справа № 1-26/2011), у якому Конституційний Суд України зазначає, що держава сприяє забезпеченню споживання населенням якісних товарів (робіт, послуг), зростанню добробуту громадян та загального рівня довіри в суспільстві. Разом з тим споживачу, як правило обєктивно бракує знань, необхідних для здійснення правильного вибору товарів (робіт, послуг) із запропонованих на ринку, а також для оцінки договорів щодо їх придбання, які нерідко мають вид формуляра або іншу стандартну форму (частина перша статті 634 ЦК України). Отже, для споживача існує ризик помилково чи навіть внаслідок введення його в оману придбати непотрібні йому кредитні послуги.

Тому держава забезпечує особливий захист більш слабкого субєкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. Тим самим держава одночасно убезпечує добросовісного продавця товарів (робіт, послуг) від можливих зловживань з боку споживачів (п. 3.2. Рішення).

Виходячи з наведеного, суд прийшов до висновку, що позивачу, як споживачу, на момент укладення договору обєктивно бракувало знань, необхідних для здійснення правильного вибору фінансової послуги із запропонованих на ринку, а також для оцінки договору з відповідачем щодо придбання у нього послуги фінансового лізингу, який мав стандартну форму (частина перша статті 634 ЦК України).

Згідно з п. 2. ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» перед укладенням договору кредитодавець зобовязаний повідомити споживача у письмовій формі про кредитні умови, зокрема: форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобовязаннями споживача; тип відсоткової ставки; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, повязаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Як зазначає позивач у позові, йому не було надано можливості детально ознайомитись із договором який він підписував, адже у заяві про надання автомобіля, яку позивач написав зазначена обумовлена між сторонами ціна 193250 грн., яка повністю його влаштовувала, відповідала його фінансовим можливостям, саме на неї позивач розраховував, прочитавши оголошення в інтернеті, тоді як у реально підписаному договорі 14530,08 доларів США, що врази більше договореної ціни.

Відповідач у п. 17.2, 17.4 Договору зазначає, що підписання цього договору та додатків до нього є свідченням факту ознайомлення та розуміння сторонами умов та змісту Договору. Із підписанням Договору та Додатків до нього Лізингоодержувач отримав всі конкретно викладені пояснення від представника ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто», що стосуються змісту даного договору та Додатків до нього, був проінформований про всі можливі витрати і ризики у звязку із укладенням та виконанням даного договору, уважно прочитав та зрозумів Договір та Додатки до нього. Ознайомлений з умовами та внутрішніми правилами Лізингодавця, представником ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» позивачу надано повну, необхідну, доступну, достовірну інформацію про положення договору та додатків до нього.

Однак, всупереч зазначеним положенням позивач, підписуючи даний Договір не мав можливості ознайомитись з його умовами, представник відповідача не надала достовірної інформації та завірила в тому, що всі істотні умови договору вона позивачу пояснила і спонукала підписати договір без детального ознайомлення з ним, посилаючись на зайнятість.

Отже, відповідач проігнорував дані вимоги законодавства, що є однією з підстав визнання договору недійсним, адже згідно з ч. 2 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку позивач не погодився б, така практика вводить в оману стосовно: 1) основних характеристик продукції, таких як: її наявність, переваги, небезпека, склад, методи використання, гарантійне обслуговування, метод і дата виготовлення або надання, поставка, кількість, специфікація, географічне або інше походження, очікувані результати споживання чи результати та основні характеристики тестів або перевірок товару; 2) будь-яких застережень щодо прямої чи опосередкованої підтримки виробником продавця або продукції; 3) ціни або способу розрахунку ціни чи наявності знижок або інших цінових переваг; 4) потреби у послугах, заміні складових чи ремонті; 5) характеру, атрибутів та прав продавця або його агента, зокрема інформації про його особу та активи, кваліфікацію, статус, наявність ліцензії, афілійованість та права інтелектуальної або промислової власності, його відзнаки та нагороди; 6) права споживача або небезпеки, що йому загрожує.

Забороняються такі дії, що вводять в оману з метою спонукання споживачів до прийняття швидкого рішення та позбавлення їх достатнього періоду часу для прийняття свідомого рішення. Тобто, ОСОБА_1 не мав достатнього часу детально ознайомитися з 12 сторінками договору за такий короткий строк та законодавством, що регулює порядок його укладення та виконання. Крім цього, представник відповідача не надала достовірної інформації, переконала в тому, що всі істотні умови договору вона пояснила та спонукала підписати договір швидше.

На переконання суду, ОСОБА_1 не мав можливості обєктивно оцінити та осмислити умови даного договору, крім того, попередньо знаючи про погоджену ціну, не міг виявити недоліки та оцінити всі ризики і збитки, які він отримає в результаті підписання даної угоди.

На думку суду, умова договору фінансового лізингу про те, що лізингоодержувач зобов'язується сплатити адміністративний платіж у розмірі 10% від ціни предмету лізингу лише за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору, є несправедливою.

У відповідності до ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж, як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо повязані з виконанням договору лізингу.

Із договору фінансового лізингу та Додатку № 1, вбачається, що сплачені ОСОБА_1 100000 грн. є першочерговим адміністративним платежем.

Відповідно до ч. 1 ст. 634 УК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, а друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Визначення умов договору приєднання за законом віднесено до питань внутрішньої діяльності відповідача, підготовка документів для укладення договору не може бути послугою в розумінні п. 17 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів», а отже відповідач не міг безпосередньо включати витрати на них в ціну договору та зобовязувати споживача їх оплатити.

Як вбачається із умов договору фінансового лізингу, до першого лізингового платежу входить у тому числі і «адміністративний платіж», який виходить за межі переліку платежів, передбачених законом.

Таким чином законодавством не передбачено лізингового платежу повязаного з укладенням самого Договору фінансового лізингу.

Про те що адміністративний платіж не є лізинговим платежем свідчить і той факт, що у спірному договорі у розділі визначення термінів, лізинговий платіж і адміністративний платіж мають свої окремі визначення, із яких також випливає, що визначення лізингового платежу не включає адміністративний платіж.

Більше того, у квитанції про сплату позивачем 100000 грн. зазначено призначення платежу, як авансовий платіж згідно договору фінансового лізингу № 003959 від 02.04.2016 р. А включення відповідачем до кількох пунктів Договору лізингу умови про те, що першочерговий платіж буде вважатися адміністративним платежем незалежно від назви цього платежу в квитанції про сплату, дає підстави для висновку про нечесні, несправедливі та недобросовісні дії відповідача, які були вчинені умисно, щоб привабити клієнта та схилити його до укладення договору, хоча заздалегідь були спрямовані на його обман.

Крім того, вказаний пункт договору порушує принципи добросовісності і справедливості, оскільки відповідач не обґрунтував співмірність розміру платежу за організацію даного договору виконаній послузі, яка згідно ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», не є лізинговим платежем, а фактично полягає у виготовленні екземпляру стандартної форми договору і не передбачає можливості лізингоодержувачу вносити свої пропозиції щодо умов Договору.

Зі змісту договору випливає, що лізингоодержувач в жодному разі не може вплинути на вибір продавця та підбір товару за вигідною для нього ціною. Таке обмеження лізингоодержувача та невизначеність з обсягом майбутніх лізингових платежів ставить позивача в повну залежність від відповідача, інтерес якого полягає в отриманні більшого прибутку від якомога дорожчого предмету лізингу.

Фінансовий лізинг є непрямим лізингом з точки зору цивільного права і майно, що передається лізингодавцем у користування лізингоодержувача за таким договором, лізингодавець має придбати у відповідного постачальника (продавця) відповідно до умов та специфікацій, встановлених лізингоодержувачем.

У такий спосіб законодавець захищає право споживача фінансових послуг на вільний вибір предмета лізингу, його ціни та обрання контрагента.

За договором фінансового лізингу майновий інтерес лізингодавця полягає у розміщенні та майбутньому поверненні з прибутком грошових коштів, а майновий інтерес лізингоодержувача - у можливості користуватися обраним ним предметом лізингу та придбати його у власність шляхом викупу з зарахуванням до купівельної ціни сплачених лізингових платежів.

Юридична природа договору фінансового лізингу та можливість викупу предмета лізингу, дає підстави для висновку, що укладаючи такий договір, споживач послуг має право знати обсяг фінансових зобов'язань та ціну транспортного засобу, який лізингодавець передає йому в користування за плату з правом викупу.

Відповідно до положень ст. 655 ЦК України, суд вважає, що погоджена сторонами ціна предмету лізингу є істотною умовою такого договору.

Згідно з ч. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Перебіг цього строку розпочинається з моменту передачі споживачеві примірника укладеного договору.

Тобто лізингоодержувачу в даному випадку повинно бути надано право на розірвання договору впродовж 14 днів з моменту його укладення.

Однак, відповідачем не враховано вищевказані норми законодавства, навпаки, всупереч зазначених норм, лізингодавець взагалі не надав можливості лізингоодержувачу відмовитись від договору, що приводить до дисбалансу договірних відносин та порушень вимог Закону України «Про захист прав споживачів».

Аналізуючи викладені у договорі умови, суд вважає, що договір фінансового лізингу був укладений з грубим порушенням принципу добросовісності, який передбачає чесну і сумлінну поведінку суб'єктів зобов'язання, принципу недопустимості укладення зобов'язання на засадах обману та зловживання довірою, договір суперечить інтересам позивача, укладений не на умовах, які попередньо сторони обговорювали, представником відповідача, ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» було введено в оману щодо дійсної вартості автомобіля, окрім того, договір фінансового лізингу суперечить вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про фінансовий лізинг» та вимогам Цивільного кодексу України.

Згідно з п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1996 року № 5, у справах за позовами про захист прав споживачів, порушених внаслідок недостовірної або неповної інформації про товар (роботу, послугу) чи недобросовісної його реклами, суд має виходити з припущення, що споживач не має спеціальних знань про властивості та характеристики товарів (робіт, послуг).

Так, ч. 1 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в ч. 2 ст. 18 вказаного Закону, а саме умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача.

Аналізуючи норми ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» суд прийшов до висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими, необхідна наявність одночасно таких ознак: умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін; умови договору завдають шкоди споживачеві.

Відповідно до ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими є наступні умови, що зазначені в договорі фінансового лізингу: про надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у звязку з розірванням або невиконанням ним договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір із споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору; установлення обов'язкових для споживача умов, з якими позивач не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору. Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним.

Відповідно до положень ст. 19 Закону України "Про захист прав споживачів" підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Порушення цієї норми закону знайшло вираження в тому, що відповідач при укладанні з позивачем договору фінансового лізингу завуалював призначення першого платежу в розмірі 100000 грн. під вигляд "авансовий платіж", який за умовами договору не повертається в жодному випадку, та не попередив споживача про ціну Договору у доларах США, що в умовах нестабільної цінової політики може змінюватись з кожним днем.

За таких обставин відповідачем при укладені Договору фінансового лізингу порушено вимоги Закону України «Про фінансовий лізинг» та Закону України «Про захист прав споживачів, запропоновані позивачу умови договору не відповідають принципам добросовісності, розумності, справедливості та рівності сторін.

Вищезазначені положення законів узгоджуються із правовою позицією Верховного Суду України висловленою у справі № 6-2766цс15 від 16 грудня 2015 року, яка є обовязковою для застосування відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї в сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Частиною 1 статті 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України (ч. 1 ст. 215 ЦК України).

За приписами ч. 1 ст. 179 ЦПК України, предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Суд приймає як належні та допустимі твердження позивача про те, що перераховуючи на рахунок відповідача 100000 грн. він був впевнений, що частково оплачує вартість автомобіля, оскільки цілком логічно та зрозуміло, що жодна особа свідомо, розуміючи явну, очевидну невигідність з економічної точки зору, не погодилася б сплачувати 100000 грн. лише як винагороду за підготовку документів для укладення договору, так як ця сума вочевидь не відповідає обсягу робіт, є надто завищеною, і робить загальні витрати на придбання автомобіля значно вищими за його ринкову ціну.

Вказані порушення, відповідно до ст. 10, п. 5 ч. 1 ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. 638 ЦК України, ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» є підставою для розірвання договору на надання послуг.

Частиною 9 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, якщо в результаті застосування умов договору, що обмежують права споживача, споживачеві завдано збитків, вони відшкодовуються винною особою у повному обсязі. Споживач має право на відшкодування збитків, завданих йому виробником (виконавцем, продавцем), у звязку з використанням останнім переваг свого становища у виробничій чи торговельній діяльності.

Таким чином порушені права позивача підлягають судовому захисту шляхом визнання договору недійсним та стягнення з відповідача на користь позивача сплаченої на виконання договору суми.

Такий спосіб судового захисту цілком відповідає вимогам достатності та розумності, жодним чином не порушує прав та законних інтересів відповідача, який не поніс та не міг понести жодних витрат, крім витрат по отриманню бланків договору, який для нього є типовим, виконаний шляхом рукописного заповнення печатного бланку і, крім реквізитів споживача, назви та вартості предмета лізингу, договір не містить інших відомостей, які б відрізнялись від інших подібних договорів, його не можна вважати унікальним, і таким, на підготовку якого могли бути витрачені значні час та зусилля.

В той же час для позивача договір фінансового лізингу є об'ємним, юридично складним і тяжким для сприйняття, потребує значного часу для ознайомлення і вивчення його положень і додатків до нього, що зумовило виникнення даного цивільно-правового спору.

Умови договору про неповернення адміністративного платежу, штрафні санкції у випадку розірвання договору призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін, наносять шкоду споживачеві, тому суд визнає їх несправедливими умовами договору, оскільки наявність цих умов порушує принцип добросовісності.

Частиною 1 ст. 216 ЦК України, визначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Квитанцією ПАТ «Промінвестбанк» від 02 квітня 2016 року № QS01 стверджується, що ОСОБА_1 на користь ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» в якості оплати авансового платежу було перераховано кошти у розмірі 100000 грн., які мають бути стягнуті з відповідача.

Відповідно до ч.3 ст.88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

При подачі позову позивач був звільнений від сплати судового збору, тому судовий збір в сумі 1000 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь держави.

Керуючись ст. 42 Конституції України, ст.ст. 3, 8, 203, 215, 230, 509, 626, 634, 638, 692, 697, 806 ЦК України, ст.ст. 1, 2, 6, 11, 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», ст.ст. 1, 4, 10, 11, 15, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», ст.ст. 3, 6, 8, 10, 57-64, 88, 179, 212-215, ч. 4 ст. 169, ст.ст. 224-226 ЦПК України , суд,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш Авто» про захист прав споживача та застосування наслідків недійсного правочину - задовольнити.

Визнати недійсним договір фінансового лізингу № 003959 від 02.04.2016 року, укладений між ОСОБА_1 Григоровчием та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш Авто».

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш Авто» (м. Київ, вул. Шовковична, 42-44, код. , р/р 4 в АТ «ОСОБА_2 Аваль» МФО 380805) на користь ОСОБА_1 100000 (сто тисяч) грн. сплачених на виконання договору фінансового лізингу № 003959 від 02.04.2016 року.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш Авто» (м. Київ, вул. Шовковична, 42-44, код. , р/р 4 в АТ «ОСОБА_2 Аваль» МФО 380805) судовий збір в сумі 1000 грн. в дохід держави.

Згідно ч.3 ст. 232 ЦПК України повторне заочне рішення позивач та відповідач можуть оскаржити в загальному порядку, встановленому цим Кодексом.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Вінницької області через суд першої інстанції протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

СУДДЯ: