Апеляційний суд Житомирської області
Справа №295/2876/16-ц Головуючий у 1-й інст. Полонець С. М.
Категорія 27 Доповідач Миніч Т. І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2016 року Апеляційний суд Житомирської області у складі:

головуючого судді Миніч Т.І.

суддів: Трояновської Г.С.,

ОСОБА_1

секретаря

судового засідання ОСОБА_2

без участі сторін

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі апеляційну скаргу ОСОБА_3

на заочне рішення Богунського районного суду м.Житомира від 01 березня 2016 року

у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

встановив:

У лютому 2016 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк "Приватбанк" (надалі ПАТ КБ «Приватбанк») звернулося до суду з позовом. Позивач просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором від 07.10.2011 року в сумі 22540,98 грн. В обґрунтування заявлених вимог Банк зазначав, що між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір, за умовами якого позивач надав відповідачу кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач умови договору не виконував, щомісячно кредит не погашав. У зв»язку з цим станом на 31.12.2015 року виникла заборгованість в загальній сумі 22540,98 грн. з яких: 7372,64 грн.- заборгованість за кредитом; 11721,31 грн. заборгованість за процентами 1897,46 грн. пеня та комісія, а також штрафи відповідно до умов та правил надання банківських послуг: 500 грн. фіксована частина; 1049,57 грн. процентна складова.

Заочним рішенням Богунського районного суду м.Житомира від 01 березня 2016 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором від 07.10.2011 року у розмірі 22540 грн. 98 коп. та судовий збір в сумі 1378 грн. 00 коп..

Ухвалою Богунського районного суду м.Житомира від 18 квітня 2016 року у задоволені заяви ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення суду від 01 березня 2016 року відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить зазначене рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову. Вважає, що при вирішенні спору суд першої інстанції повинен був застосувати положення закону про позовну давність.

Розглянувши справу в межах доводів, викладених в апеляційній скарзі, суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що 07 жовтня 2011 року сторонами було укладено договір, за умовами якого відповідач отримав кредит в розмірі 300 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки (а.с.10-35). 13 лютого 2012 року кредитний ліміт було збільшено до 9300 грн.

Сторонами обумовлено, що повернення боргу мало відбуватися шляхом внесення щомісячних платежів до 25 числа кожного місяця (а.с.110).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про покладення на відповідача обов»язку відшкодувати заборгованість, що утворилася у зв»язку із неналежним виконанням відповідачем умов зазначеного договору.

При цьому судом враховано, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч.1 ст.626 ЦК України).

Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами.

Статтею 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання.

Визначення поняття зобов'язання міститься у ч. 1 ст. 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобов'язання - це право-відношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ст.1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 цього Кодексу (ч.2 ст.1050 ЦК України).

Відповідно до положень статей 1049, 1050, 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Тобто, виходячи із приписів зазначеного вище матеріального права, позичальник зобовязаний виконувати умови кредитного договору відповідно до його умов та законодавства.

В даному випадку матеріали справи свідчать про те, що відповідач належним чином не виконував умов договору - щомісячно кредит не погашав, у зв»язку з чим утворилася заборгованість, яка станом на 31.12.2015 року становила 22540,98 грн., в тому числі: 7372,64 грн.- заборгованість за кредитом; 11721,31 грн. заборгованість по відсотках за користування кредитом; 1897,46 грн. пеня та комісія; штрафи: 500,00 грн. фіксована частина; 1049,57 грн. процентна складова (а.с.6-8).

Факт несплати кредиту відповідач не заперечує. Розрахунок заборгованості відповідачем не спростований.

За наведених обставин суд дійшов обґрунтованого висновку про стягнення заборгованості на користь Банку.

Доводи апеляційної скарги щодо застосування положень закону про позовну давність не заслуговують на увагу та висновків суду не спростовують, зважаючи на наступне.

Згідно з ч.4 ст.267 ЦК сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (ст.257 ЦК) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст.261 ЦК), а не закінченням строку дії договору (правова позиція, висловлена Верховним Судом України в постанові від 19.03.2014 року у справі №6-14 цс14).

В даному випадку строк дії платіжної картки, виданої відповідачу, встановлений до жовтня 2015 року (а.с.9).

Достовірність інформації Банку з цього питання відповідач не спростував. Так, за його клопотанням судом було надано термін для подання для огляду оригіналу платіжної картки. Проте, такі процесуальні дії відповідачем не вчинені. У зв»язку з цим та відповідно до ч.4 ст.10 ЦПК суд розглядає справу на підставі наявних у справі доказів, про що відповідачу було роз»яснено.

Крім того, виходячи із основних засад цивільного права, які характеризуються загальним підходом до певної групи цивільних правовідносин, принципу рівності правового регулювання окремого виду правовідносин та аналізуючи норми розділу У ЦК України «Строки та терміни. Позовна давність» у їх сукупності, слід дійти висновку про поширення норми ч.3 ст.267 ЦК як на загальну, та і на спеціальну позовну давність.

Отже, без заяви сторони у спорі ні загальна, ні спеціальна позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності пов»язана лише із наявністю про це заяви сторони.

Таким чином суд за власною ініціативою не має права застосовувати позовну давність (правова позиція, висловлена Верховним Судом України в постанові від 18.03.2015 року у справі №6-25 цс15).

Оскільки до постановлення рішення в даній справі відповідач про застосування позовної давності не заявив, то апеляційний суд не має права застосувати вказаний закон під час апеляційного розгляду справи.

В силу положень ч.1 ст.360-7 ЦПК висновки Верховного Суду України щодо застосування норми права є обов»язковими для всіх суб»єктів владних повноважень, в тому числі і для суду.

За наведених обставин апеляційний суд не вбачає підстав для скасування оскаржуваного рішення, оскільки воно постановлено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.303,304,307,308,313-315 ЦПК України, суд у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Заочне рішення Богунського районного суду м.Житомира від 01 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: Судді: