У Х В А Л А

26 жовтня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Сімоненко В.М.,

Охрімчук Л.І., Романюка Я.М.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 4 квітня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання недійсним права власності,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 3 вересня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 26 листопада 2015 року, в задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення судів попередніх судових інстанцій залишено без змін.

4 липня 2016 року ОСОБА_4 звернувся до Верховного Суду України із заявою про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 4 квітня 2016 року з передбачених пунктами 1, 4 частини першої статті 355 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підстав неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному в постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, а саме статті 267 Цивільного кодексу України.

На підтвердження зазначених підстав подання заяви про перегляд судового рішення ОСОБА_4 посилається на ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 червня , 14 та 16 вересня 2011 року, 18 квітня, 25 липня 2012 року, 30 квітня 2014 року, 15 квітня, 23 грудня 2015 року, 11 травня 2016 року, ухвалу Верховного Суду України від 20 серпня 2008 року, постанови Верховного Суду України від 21 травня, 29 жовтня 2014 року, в яких, на його думку, по-іншому застосована зазначена норма матеріального права.

Перевіривши наведені в заяві доводи, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що в допуску справи до провадження слід відмовити з огляду на таке.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

За положеннями пунктів 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є: неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеним в постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права

При цьому під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.

В ухвалі, про перегляд якої подано заяву суд касаційної інстанції відхиляючи касаційну скаргу ОСОБА_4 погодився з висновками судів попередніх судових інстанцій про відмову в задоволенні позову ОСОБА_5 з огляду на те, що позивач обрав неналежний спосіб захисту свого порушеного права, не передбачений статтею 16 ЦК України. При цьому суд зазначив, що позовна давність позивачем не пропущена, оскільки про порушене право він дізнався з часу набрання законної сили судовим рішенням про визнання свідоцтв про право на спадщину за законом недійсними, виданими на ім'я ОСОБА_6 та ОСОБА_7 щодо спадкового майна померлого ОСОБА_8

Натомість у наданій для порівняння ухвалі від 14 вересня 2011 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ скасував рішення апеляційного суду та залишив в силі рішення суду першої інстанції погодившись з його висновком про відмову в задоволенні позову у зв'язку з пропуском позивачем позовної давності, про що в судовому засіданні було заявлено відповідачем, оскільки позивач після смерті дружини не побажав отримати свідоцтво про право на спадщину за законом, був обізнаний про те, що таке свідоцтво отримує відповідач та впродовж двох з половиною років не звертався до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини.

В ухвалі від 20 серпня 2008 року Верховний Суд України скасовуючи рішення апеляційного суду та залишаючи без змін рішення суду першої інстанції погодився з його висновками про недоведеність позивачкою позовних вимог, зокрема щодо поважності причин пропуску строку для прийняття спадщини та звернення до суду із позовом та в частині вступу в управління спадковим майном.

В ухвалі від 16 березня 2011 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ погодився з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про відмову в задоволенні позову з огляду на пропуск позивачем позовної давності, про що в судовому засіданні було заявлено сторонами у справі.

Ухвалою від 11 травня 2016 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ скасував рішення судів першої та апеляційної інстанції та направив справу на новий розгляд з огляду на те, що судами не взято до уваги заяву відповідача про застосування позовної давності, а також не досліджено докази обізнаності позивачем про порушене право ще до звернення до суду із позовом.

В ухвалах від 22 червня 2011 року, 25 липня 2012 року, 30 квітня 2014 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ скасовуючи рішення апеляційних судів та залишаючи в силі рішення судів першої інстанції погодився з їхніми висновками про відмову в задоволенні позову, оскільки позивачами без поважних причин пропущено позовну давність, про застосування якої заявлено відповідачами.

В ухвалі від 18 квітня 2012 року Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ погодився з висновком апеляційного суду про відмову в задоволенні позову з огляду на те, що позивачем пропущено позовну давність, оскільки про наявність заповіту йому стало відомо у 2001 році, а до суду він звернувся лише у 2008 році.

Отже, надані заявником для порівняння судові рішення не можуть бути прикладом неоднакового застосування судами касаційної інстанції норм матеріального права, оскільки правові висновки зазначені у цих судових рішеннях та в ухвалі, про перегляд якої подано заяву, ґрунтуються на різних фактичних обставинах, встановлених судами.

Ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 квітня та 23 грудня 2015 року не можуть бути прикладами неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, оскільки суд касаційної інстанції скасував рішення апеляційних судів на направив справу на новий апеляційний розгляд з підстав передбачених статтею 338 ЦПК України, у зв'язку з порушенням норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Постановою від 29 жовтня 2014 року Верховний Суд України скасував рішення суду касаційної інстанції та направив справу на новий касаційний розгляд з підстав неправильного застосування судом статті 261 ЦК України, оскільки суд, дійшовши висновку про дотримання Харківською міською радою строку звернення до суду (січень 2012), яка дізналась про порушення свого права з дня отримання 1 липня 2011 року протестів прокурора про усунення порушень земельного законодавства, не звернув уваги на те, що за змістом частини першої цієї норми для визначення початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об'єктивна можливість цієї особи знати обставини порушення її прав. Оскільки позивач як юридична особа набуває та здійснює свої права й обов'язки через свої органи, то його обізнаність про порушення його права або можливість такої обізнаності слід розглядати через обізнаність його органів та інших осіб, до повноважень яких належать контроль у сфері земельних відносин.

У постанові від 29 жовтня 2014 року Верховний Суд України, установивши, що позивач дізнався про порушене право не на початку 2009 року, коли до суду звернулася Київська обласна спілка споживчих товариств, а у червні 2008 року − часу проведення позачергової конференції Іванківською районною спілкою споживчих товариств, на якій головував позивач, дійшов висновку про скасування судового рішення суду касаційної інстанції та направлення справи на новий касаційний розгляд з підстави неврахування судом статті 261 ЦК України, за змістом якої має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про факти порушення її прав, а й об'єктивної можливості цієї особи знати про ці факти.

Отже, порівняння змісту постанов Верховного Суду України зі змістом ухвали, яку заявник просить переглянути, не дає підстав для висновку про те, що зазначена ухвала не відповідає викладеному у вказаних постановах Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах зазначених заявником норм матеріального права.

За таких обставин вважати заяву ОСОБА_4 обґрунтованою немає підстав.

Відповідно до статті 360 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в допуску справи до провадження, якщо подана заява є необґрунтованою.

Керуючись статтями 353, 355, 356, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання недійсним права власності за заявою ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 4 квітня 2016 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.М. Сімоненко

Л.І. Охрімчук

Я.М. Романюк