Справа № 346/4056/15-ц
Провадження № 22-ц/779/851/2016
Головуючий у 1 інстанції Васильковський В.В.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 липня 2016 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Мелінишин Г.П.

суддів: Беркій О.Ю., Соколовського В.М.

за участю секретаря Бойчука Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення боргу та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_5, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_4, про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Коломийського міськрайонного суду від 3 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У серпні 2015 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом, уточнивши його в подальшому, до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики.

Позовні вимоги мотивував тим, що згідно розписки від 3 жовтня 2012 року ОСОБА_5 позичив ОСОБА_3 кошти в сумі 330 000,00 доларів США, які останній зобовязався повернути рівними частинами протягом 9 місяців до 3 липня 2013 року. З метою забезпечення зобовязань за вказаним договором між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 2 липня 2013 року укладено договір про солідарну відповідальність. Посилаючись на порушення умов договору та передачу йому права вимоги згідно договору уступки права вимоги просив стягнути із ОСОБА_3 заборгованість у сумі 2 702 249,84 грн, з яких 1 594 984,17 грн заборгованість за договором позики, 971 348,44 грн заборгованість по відсотках, 135 917,23 грн - 3 % річних за несвоєчасне повернення боргу. А також стягнути солідарно з ОСОБА_4 заборгованість в розмірі 25 555,03 грн, що еквівалентно 1 000,00 доларів США.

ОСОБА_3 у листопаді 2015 року подав зустрічний позов до ОСОБА_2, ОСОБА_5, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_4, про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що договір про відступлення права вимоги не відповідає вимогам закону, зокрема положенням ч.1 ст. 638, ч.5 ст. 719 ЦК України та ст.ст. 63,65 СК України. Так, в ньому не зазначено істотну умову договору - предмет договору. Не містить такий і умов про платність. Крім того, договір про відступлення права вимоги укладений без згоди дружини ОСОБА_5 ОСОБА_6 та нотаріального не посвідчений. Посилаючись на вказані обставини просив визнати цей договір недійсним.

Ухвалою Коломийського міськрайонного суду від 18 листопада 2015 року позови обєднано в одне провадження.

Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 3 березня 2016 року частково задоволено позов ОСОБА_2 Стягнуто на його користь із ОСОБА_3 заборгованість в розмірі 1 730 901,40 грн, з яких: 1 594 984,17 грн - заборгованість по договору позики та 135 917,23 грн 3 % річних за несвоєчасне повернення боргу. Також стягнуто в солідарному порядку із ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованість по договору позики в розмірі 25 555,05 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Також відмовлено у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3

На вказане рішення ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на неправильне застосуванням судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи.

Зазначає, що суд прийшов до помилкового висновку про покладення на нього відповідальності за порушення грошового зобовязання. При цьому судом не враховано, що всупереч положень ст. 516 ЦК України та умов договору про відступлення права вимоги він не був повідомлений про заміну кредитора у зобовязанні. Не надано йому і доказів переходу до позивача права вимоги. Так, договір про відступлення права вимоги з додатком №1 був предявлений ОСОБА_5 тільки у судовому засіданні 26.01.2016 року. Тоді як датовані вони 16.12.2013 року, а з позовом до суду ОСОБА_2 звернувся в серпні 2015 року. Не звернув суд увагу також і на те, що новий кредитор не предявляв йому вимоги про виконання на його користь грошового зобовязання. А відтак, відсутні підстави для стягнення з нього 3 % річних від простроченої суми за період з 16 грудня 2013 року.

На думку апелянта аналогічно не було в суду підстав і для стягнення відсотків, нарахованих згідно ч.2 ст. 625 ЦК України за період до 16 грудня 2013 року. Як підтверджується копіями розписок та поясненнями ОСОБА_5М, наданими у судовому засіданні місцевого суду, між ними було узгоджено повернення позики шляхом безпосередньої передачі коштів під час його візитів до боржника за місцем роботи останнього в м. Київ. В той же час позивачем та первісним кредитором не надано жодного доказу про звернення останнього після 4 березня 2013 року до нього з метою одержання коштів на виконання зобовязання. Як і не спростовано його твердження про те, що у звязку із не вчиненням жодних дій, спрямованих на одержання виконання за розпискою, та відсутності даних про платіжні реквізити первісного кредитора він був позбавлений можливості реально виконати зобовязання. Однак, цим обставинам суд не дав належної правової оцінки.

Не враховано судом і тієї обставини, що саме в звязку з ухиленням від прийняття виконання з боку первісного кредитора, він змушений був вносити кошти на депозит нотаріуса. Проте, саме дії ОСОБА_2 та ОСОБА_5, які одночасно вимагали повернення кожному з них окремо всієї суми боргу, призвели до неможливості виконання ним грошового зобовязання на підставі ст. 537 ЦК України. Не прийнято судом до уваги також і те, що виконання зобовязання шляхом внесення боргу на депозит нотаріуса є правом, а не обовязком боржника.

Також вказує, що судом першої інстанції не дано будь-якої оцінки заяві повідомленню ОСОБА_5 про вчинення відносно нього шахрайських дій з вимогою повернути йому кошти у сумі 330 000,00 доларів США, протоколу допиту ОСОБА_6, що первісний кредитор під впливом погроз з боку ОСОБА_3 був вимушений покинути територію України (а відповідно не міг вимагати виконання, як і приймати виконання зобовязання), діям позивача щодо звернення до Коломийського міськрайонного суду у 2014 році та повторно у 2015 року з позовом про стягнення з нього всієї суми позики в розмірі 330 000,00 доларів США.

Крім того, при вирішенні спору судом не взято до уваги, що строк дії договору поруки припинився. Так, оскільки умовами договору про солідарну відповідальність від 2 липня 2013 року сторонами не визначено строк його дії, то в силу приписів ч.4 ст.559 ЦК України зобовязання ОСОБА_4 є припиненими через шість місяців з моменту настання строку виконання основного зобовязання, а саме з 3 січня 2014 року.

На думку апелянта, необґрунтованими є висновки суду і в частині відмови в задоволенні зустрічного позову. При цьому суд безпідставно вважав, що право вимоги виникає із зобовязальних правовідносин, тому не може вважатися обєктом спільної сумісної власності подружжя. А відтак, письмова згода дружини позикодавця ОСОБА_5 на укладення договору про відступлення права вимоги не потрібно. Разом з тим, судом не застосовано до спірних правовідносин положення ст. 11, 177, 190, 509 ЦК України щодо поняття зобовязання, майна та виду обєктів цивільних прав.

Також судом не враховано розяснень п.23 постанови Пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», згідно яких спільною сумісною власністю подружжя є, в тому числі, і грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобовязальними правовідносинами. Оскільки під час розгляду справи позивачем не представлено, а судом не встановлено, що договір позики та договір відступлення права вимоги укладено ОСОБА_5 відносно грошових коштів, що не належать до спільного майна подружжя, то відповідно до ч.3 ст. 65 СК України останній повинен був отримати письмову згоду дружини.

Поза увагою суду залишився і той факт, що стосовно ОСОБА_5 та ОСОБА_6Я постановлено ряд судових рішень, в тому числі і Коломийським міськрайонним судом, про стягнення з них грошових коштів у особливо великих розмірах. Крім того, починаючи з 16 вересня 2011 року все рухоме майно ОСОБА_5 знаходиться під арештом та забороною відчуження згідно постанов державних виконавців ВДВС.

Посилаючись на вказані обставини просив рішення скасувати, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 та задовольнити його зустрічні позовні вимоги.

Також просив скасувати заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Коломийського міськрайонного суду від 23 жовтня 2015 року.

В засіданні апеляційного суду представник апелянта доводи скарги підтримав з наведених у ній мотивів.

Представник ОСОБА_2 ОСОБА_7 доводів скарги не визнав посилаючись на обґрунтованість висновків суду.

ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в судове засідання не зявилися будучи належним чином повідомленими, що не перешкоджає розглядові справи.

Після оголошення перерви представник ОСОБА_2 ОСОБА_8, який діє на підставі доручення (а.с. 57 т. 2), подав до суду заяву про відкладення розгляду справи в звязку із неможливістю прийняття участі в ній представника ОСОБА_7

Враховуючи положення ст. 305 ЦПК України та належне повідомлення представника позивача про час і місце розгляду справи (а.с. 236 т.2) колегія суддів не вважає причини неявки цього представника поважними, а тому приходить до висновку, що його неявка не перешкоджає розглядові справи.

Вислухавши доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які буди досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Рішення суду першої інстанції цим вимогам закону в повній мірі не відповідає виходячи з наступного.

В силу ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути надана розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ст.ст. 526,1049 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцю позику в строк та в порядку, встановленому договором.

Як підтверджується матеріалами справи 3 жовтня 2012 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_9 було укладено договір позики, згідно умов якого позикодавець передав позичальнику грошові кошти в сумі 330 000,00 доларів США, що за курсом НБУ в гривневому еквіваленті становить 2 637 690,00 грн, а останній зобовязувався повернути їх рівними частками на протязі девяти місяців, до 3 липня 2013 року. На підтвердження даної обставини ОСОБА_3 написав 3 жовтня 2012 року розписку про отримання позики, копію якої долучено до матеріалів справи (а.с.6 т.1), а оригінал оглянуто судом першої інстанції.

В ході розгляду справи колегією суддів апеляційного суду оглянуто оригінал договору позики та долучено його до матеріалів справи (а.с. 232 т.2).

Встановлено, що в подальшому між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 укладено договір про відступлення права вимоги №16/12 від 16 грудня 2013 року (а.с.7 т.1). Відповідно до п.1.1. вказаного договору первісний кредитор передає право вимоги, а новий кредитор приймає право вимоги, яке належить за договором позики. При цьому у додатку №1 до договору сторони обумовили, що первісний кредитор передає право вимоги в розмірі 517 270,60 грн, що в еквіваленті по курсу НБУ складає 64 715,54 доларів США. А також в частині можливих нарахувань відсотків, 3 % річних та інших нарахувань згідно чинного законодавства в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав та які можуть виникнути в майбутньому (а.с.2 т.2).

Як передбачено п. п. 1.3., 1.4., 1.5. договору про відступлення права вимоги первісний кредитор передає новому кредитору документи про право вимоги до боржника в момент підписання цього договору. Право вимоги за позикою переходить до нового кредитора з моменту підписання даного договору. З моменту набуття права вимоги за позикою до нового кредитора переходять також права, які забезпечують виконання зобовязання боржника відповідно до договору про солідарну відповідальність від 02.07.2013 року, укладеного з ОСОБА_4

Відповідно до п.1 ч.1 ст.512 ЦК України кредитор у зобовязанні може бути замінений іншою особою внаслідок, в тому числі, й переданням ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

За положеннями статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобовязанні в обсязі та умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

З матеріалів справи видно, що ОСОБА_3 частково повернув борг. Зокрема, станом на 01.02.2016 року (подання заяви про збільшення позовних вимог) заборгованість за договором позики складає 62 413,71 доларів США, що по курсу НБУ складає 1 594 984,17 грн (а.с.28,29 т.2). Жодна із сторін вказаної обставини не заперечувала.

Згідно з ч.1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участі у справі, не підлягають доказуванню.

Відтак, з врахуванням вищенаведеного суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про стягнення із ОСОБА_3 заборгованості за договором позики у розмірі 1 594 984,17 грн.

Разом з тим, колегія судів не може повністю погодитись із висновком суду про стягнення 3% річних від простроченої суми.

Заперечуючи позовні вимоги в цій частині ОСОБА_3 посилався на те, що прострочення виконання грошового зобовязання відбулося з вини кредитора. Зокрема, через ухилення ОСОБА_5М від отримання боргу, а в період після 16 грудня 2013 року (укладення оспорюваного договору) - у звязку із неповідомленням його про заміну кредитора та вимогою повернути всю суму позики, без врахування повернутих сум.

За положеннями ст. 1050 ЦК України , якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу.

Виходячи з положень ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Звернення до суду з вимогою про повернення всіх сум за договором позики у зв'язку з порушенням умов договору є наслідком невиконання чи неналежного виконання боржником своїх договірних зобов'язань.

Аналіз наведених норм законодавства дає підстави для висновку про те, що у разі прострочення виконання грошового зобов'язання за договором позики, позикодавець вправі вимагати від позичальника сплати 3 % річних від простроченої суми за весь час прострочення згідно зі ст. 625 ЦК України .

Разом з тим, за змістом ч. 4 ст. 613 ЦК України боржник за грошовим зобов'язанням не сплачує проценти за час прострочення кредитора, тобто у випадку, якщо кредитор відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають iз суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов'язку (ч. 1 ст. 613 ЦК України).

Тому, якщо боржник доведе, що невиконання ним грошового зобов'язання мало місце через прострочення кредитора, він звільняється від відповідальності, яка передбачена ст. 625 ЦК України, оскільки порушення грошового зобов'язання у вигляді його прострочення боржником не настало i в такому разі вважається, що виконання зобов'язання відстрочено на час прострочення кредитора (ч. 2 ст. 613 ЦК України).

Як вбачається зі змісту договору позики сторони обумовили повернення коштів рівними частками на протязі девяти місяців в строк до 3 липня 2013 року(а.с. 232 т.2).

Встановлено і це підтверджується відповідними письмовими розписками (а.с.6-10 т.2), що до квітня 2013 року ОСОБА_3 належно виконував свої зобовязання за договором позики та сплачував позичальнику по 36 670,00 доларів США на погашення боргу. Однак, у подальшому свої зобовязання не виконував та станом на день закінчення дії договору (3 липня 2013 року) допустив заборгованість у розмірі 146 650,00 доларів США.

Згідно з ст. 537 ЦК України боржник має право виконати свій обов'язок шляхом внесення належних з нього кредиторові грошей або цінних паперів у депозит нотаріуса, нотаріальної контори в разі: відсутності кредитора або уповноваженої ним особи у місці виконання зобов'язання; ухилення кредитора або уповноваженої ним особи від прийняття виконання або в разі іншого прострочення з їхнього боку; відсутності представника недієздатного кредитора. Нотаріус повідомляє кредитора у порядку, встановленому законом, про внесення боргу у депозит.

Встановлено, що 9 серпня 2016 року ОСОБА_3 звернувся із заявою до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу про прийняття у депозит внеску в розмірі 295 343,10 грн, що на момент цієї заяви еквівалентно 36 700,00 доларів США за офіційним обмінним курсом НБУ для подальшої передачі цих коштів, у визначений законом спосіб, депоненту ОСОБА_5 на виконання умов розписки про отримання позики від 3 жовтня 2012 року. При цьому зазначив, що дану дію просить виконати у звязку із не можливістю встановлення особистого контакту із депонентом (а.с. 16 т.2).

Крім цієї суми, в подальшому 31.01.2014 року нотаріусом також було видано ОСОБА_5 10 000,00 грн на погашення боргу, отриманих від позичальника (а.с. 17 т.2).

Відповідно до ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Згідно ч.2 ст. 517 ЦК України боржник має право не виконувати свого обов'язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов'язанні.

Пунктом 2.3 договору про відступлення прав вимоги передбачено, що новий кредитор зобовязаний протягом 5 календарних днів повідомити боржника у письмовому вигляді про заміну кредитора (а.с.7 т.1).

Зясовано, що про заміну кредитора ОСОБА_3 не був повідомлений.

Як підтверджується матеріалами витребуваної та оглянутої апеляційним судом цивільної справи № 346/552/14-ц ОСОБА_2 у лютому 2014 року звертався в суд з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики. Зі змісту позовної заяви видно, що такий зазначав, що станом на 29 січня 2013 року заборгованість ОСОБА_3 складає 330 000,00 доларів США. В подальшому ОСОБА_2 уточнив позовні вимоги та вказував про наявність станом на 14.04.2014 року заборгованості по договору позики у розмірі 63 664,80 доларів США.

Також, з матеріалів цієї витребуваної справи видно, що ОСОБА_3 30.04 2014 року звернувся із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_2, ОСОБА_10 ОСОБА_4 про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги від 16.12.2013 року.

Ухвалою Коломийського міськрайонного суду від 22 грудня 2014 року позовну заяву ОСОБА_2 та зустрічну заяву ОСОБА_3 залишено без розгляду.

Відтак, у звязку із несвоєчасним виконанням грошового зобовязання відповідач повинен нести відповідальність у розмірі 3% річних від простроченої суми за період з 4 липня 2013 року до 15 грудня 2013 року, що становить 1 316,53 доларів США ((146 650,00 доларів США х 46 днів): 365 х 0,03) + (109504,63 доларів США х 17 днів): 365 х 0,03) + (89 236,90 доларів США х 33 дні): 365 х 0,03) + (64 715,45 доларів США х 69 днів): 365 х 0,03)).

При цьому колегія суддів враховує часткове погашення боргу на суми 296 903, 00 грн, 162 000, 00 грн та 196 000,00 грн, що підтверджується платіжними дорученнями відповідно від 19 серпня 2013 року, 5 вересня 2013 року та 8 жовтня 2013 року (а.с. 12,13,14 т.2).

За таких обставин та враховуючи принцип диспозитивності на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню заборгованість у розмірі 1 628 628,13 грн, з яких: 1 594 984,17 грн боргу за договором позики; 33 643,96 грн - 3 % річних від простроченої суми.

Що стосується періоду з 16 грудня 2013 року до 01.02.2016 року, то з врахуванням вищенаведених обставин колегія суддів вважає, що недотримання позивачем обовязку повідомити боржника про заміну кредитора, звернення останнього до суду із позовом про повернення всієї суми позики (а не її заборгованої частини), аналогічно як і звернення позикодавця із заявами до правоохоронних органів про притягнення ОСОБА_3 до кримінальної відповідальності тощо є доказами наявності прострочення кредитора. А відтак, невиконання боржником грошового зобов'язання в цей період мало місце не з його вини. Тому відповідно є підстави для звільнення його в цій частині від відповідальності, яка передбачена ст. 625 ЦК України.

Неправильним є також і висновок місцевого суду в частині задоволення позову до ОСОБА_4, оскільки такий висновок не ґрунтується на вимогах матеріального права, що регулює ці правовідносини.

Згідно із ч. 1 ст. 553, ч. 1 ст. 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

З матеріалів справи вбачається, що для забезпечення виконання зобовязань за договором позики між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 2 липня 2013 року укладено договір про солідарну відповідальність. Згідно умов цього договору останній зобовязався солідарно відповідати перед кредитором в межах 1 000,00 доларів США за виконання ОСОБА_3 зобовязань за розпискою про отримання позики від 3 жовтня 2012 року (а.с.8 т.1).

В силу ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобов'язання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань за цим договором строк пред'явлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватися з моменту настання строку погашення зобов'язання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобов'язання у повному обсязі або у зв'язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково. Таким строком не може бути лише несплата чергового платежу.

Пред'явленням вимоги до поручителя є як направлення/вручення йому вимоги про погашення боргу (залежно від умов договору), так і пред'явлення до нього позову. При цьому в разі пред'явлення вимоги до поручителя кредитор може звернутися до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання.

Як підтверджується п. 5.2. договору про солідарну відповідальність цей договір набирає чинності з дати його укладення та діє до повного виконання сторонами своїх зобовязань.

Відповідно до ч. 1 ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (ч. 1 ст. 252 ЦК України).

Разом із тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України).

Таким чином, умови договору поруки про його дію до повного припинення всіх зобов'язань боржника не свідчать про те, що договором установлено строк припинення поруки у розумінні ст. 251 ЦК України.

Відтак, в даному випадку підлягають застосуванню норми ч. 4 ст. 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Встановлено, що умовами договору позики передбачено строк її повернення до 3 липня 2013 року (а.с.6 т.1).

З матеріалів витребуваної апеляційним судом цивільної справи № 346/552/14-ц видно, що позивач 03.02.2014 року вже звертався до суду із аналогічним позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики, який ухвалою Коломийського міськрайонного суду від 22 грудня 2014 року було залишено без розгляду (а.с.2,202 цієї справи).

В подальшому за захистом порушеного права ОСОБА_2 звернувся в суд 31 серпня 2015 року. Тим самим пропустив шестимісячний строк, який є преклюзивним, для предявлення вимоги до поручителя ОСОБА_4 А отже, договір поруки є припиненим.

Відтак, в задоволенні позову до ОСОБА_4 слід відмовити.

Вирішуючи даний спір суд першої інстанції на порушення ст.ст. 212, 214 ЦПК України на зазначені вимоги закону уваги не звернув, не встановив, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; у достатньому обсязі не визначився щодо характеру спірних правовідносин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Тому постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права рішення в частині задоволення позову ОСОБА_11 не може залишатися в силі і підлягає до скасування з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову до ОСОБА_3 та відмову в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_4

В звязку із ухваленням в цій частині нового рішення підлягає скасуванню і рішення місцевого суду в частині стягнення судових витрат. Відповідно до ст. 88 ЦПК України на користь ОСОБА_2 слід стягнути із ОСОБА_3 7 011,90 грн понесених судових витрат, що підтверджуються документально (а.с.1,12 т.1, а.с.27 т.2).

Водночас, що стосується рішення в частині відмови у задоволенні зустрічного позову, то колегія суддів погоджується з таким висновком місцевого суду з огляду на наступне.

В силу ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За положеннями ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Згідно із ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. При цьому, як передбачено ч. 1 ст. 203 ЦПК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до ст. 513 ЦК України, правочин щодо заміни кредитора у зобовязанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобовязання, право вимоги за яким передається новому кредитору.

Як вбачається зі змісту додатку №1 до договору №16/12 від 16 грудня 2013 року сторони домовились, що у відповідності до п. 1.1 договору про відступлення права вимоги первісний кредитор передає право вимоги у розмірі 517 270,60 грн, що в еквівалентні по курсу НБУ складає 64 715, 45 доларів США, яке йому належить за розпискою про отримання позики від 3 жовтня 2012 року та видана ОСОБА_3 За відступлення права вимоги за договором про відступлення права вимоги новий кредитор сплачує первісному кредитору винагороду у розмірі 50% від суми виконання боржником зобовязань перед новим кредитором (п.п.1,3).

Згідно з ч. ч. 1-3 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Частиною 1 ст. 512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відповідно до ст. 509 ЦК України, право вимоги не може вважатися об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, у зв'язку з тим, що право вимоги виникає з зобов'язальних правовідносин.

Враховуючи вищенаведені обставини колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильного переконання, що договір про відступлення права вимоги відповідає вимогам закону, будь-яких прав та інтересів ОСОБА_3 не порушує. А тому обґрунтовано відмовив у задоволенні його зустрічного позову.

Виходячи зі змісту ч. 2 ст. 303 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не вправі переоцінювати докази, які судом першої інстанції досліджені у встановленому законом порядку, а апеляційна скарга не містить посилання на нові докази, що давало б підставу для скасування рішення суду першої інстанції про відмову в задоволенні зустрічного позову.

Оскільки доводи апеляційної скарги правильності висновків суду в частині відмови в задоволенні зустрічного позову не спростовують, рішення суду в цій частині слід залишити без змін.

Не знаходить колегія суддів також підстав і для задоволення заяви апелянта (а.с. 180-181 т.2) про скасування заходів забезпечення позову, що вжиті ухвалою Коломийського міськрайонного суду від 23 жовтня 2015 року ( а.с. 107-108 т.1).

Відповідно до ч.3 ст.154 ЦПК України заходи забезпечення позову можуть бути скасовані судом, який розглядає справу.

Згідно ч.6 ст.154 ЦПК України якщо у задоволенні позову було відмовлено, провадження у справі закрито або заяву залишено без розгляду, вжиті заходи забезпечення позову застосовуються до набрання судовим рішенням законної сили. Проте, суд може одночасно з ухваленням судового рішення або після цього постановити ухвалу про скасування заходів забезпечення позову.

За наведених обставин та враховуючи часткове задоволення позову ОСОБА_2 відповідно відсутні підстави для скасування заходів забезпечення.

Керуючись ст. ст. 307, 309, 313-314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Коломийського міськрайонного суду від 3 березня 2016 року в частині задоволення позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення боргу та в частині стягнення судових витрат скасувати.

Ухвалити в цій частині нове рішення, яким позов задовольнити частково.

Стягнути із ОСОБА_3 (ідентифікаційний код НОМЕР_1) на користь ОСОБА_2 (ідентифікаційний код НОМЕР_2) 1 594 984,17 грн боргу за договором позики, 3 % річних від простроченої суми в розмірі 33 643,96 грн, а всього 1 628 628,13 грн.

В задоволенні решти позову та в позові до ОСОБА_4 відмовити.

Стягнути із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 7 011,80 грн судових витрат.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий Г.П. Мелінишин

Судді: О.Ю. Беркій

ОСОБА_12