Справа № 204/1595/16-ц
Провадження № 2/204/1049/16
РІШЕННЯ

Іменем України

06 червня 2016 року м.Дніпропетровськ

Красногвардійський районний суд м.Дніпропетровська у складі:

головуючої судді Тітової І.В.

за участю секретаря Духневича В.С.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа Красногвардійський районний відділ Державної міграційної служби в м.Дніпропетровську про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

в с т а н о в и в:

02 березня 2016 року до суду надійшов вищевказаний цивільний позов, у якому позивач просить визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право користування квартирою №7 по вул.Янгеля, буд.5 у м.Дніпропетровську.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач з 1995р. є власником квартири №7 у буд.№ 5 по вул.Янгеля у м.Дніпропетровську. У вказаній квартирі прописані позивач та її онук ОСОБА_3 Свого онука позивач виховала та виростила сама, так як його батько помер у 1993 р., його мати, дочка позивача - ОСОБА_4 проживала окремо. З 2011 р. дочка позивача знаходиться у місцях позбавлення волі. Сторони жили удвох за рахунок пенсії позивача, позивач до відповідача відносилась дуже добре, за комунальні послуги сплачувала сама, та їжу також купувала за свій кошт, адже відповідач ніде не працював. З 2012р. відповідач почав зловживати алкогольними напоями, потім почав вживати наркотики. Як наслідок, онук позивача почав її ображати, незабаром і бити. На даний час триває розслідування кримінальної справи про вчинення відповідачем фізичних ушкоджень в адресу позивача. Відповідач неодноразово викрадав у позивача гроші із гаманця, 08.08.2012р. підтвердив факт того, що викрав у позивача 10300грн. Позивач шукала захисту, звертаючись до органів внутрішніх справ, але вони не змогли надати допомогу, посилаючись на те, що це сімейні сварки. 07.11.2015р. відповідач без згоди позивача привів співмешканку, яка має двох дітей, і вони почали жити разом у квартирі позивача. Позивач їх не проганяла, навіть грала із її дітьми, відносилась до них добре. 11.11.2015р. онук вигнав позивача з квартири, співмешканка йому допомагала. До дому вони позивача не пускають, коли позивач намагалась зайти у квартиру вони її побили, співмешканка розбила позивачу ніс, після чого позивач викликала швидку допомогу. Увесь цей час позивач проживала у дружини її двоюрідного брата. На початку лютого позивач зайшла у квартиру, почала що багатьох її речей немає: двох пральних машин, телевізора, пилососа, кришталевої вази, одежи. За цей час відповідач перетворив квартиру у неможливу для проживання, він постійно перебуває в стані алкогольного або наркотичного спяніння, у квартирі дуже брудно, повна антисанітарія, що є розплідником бактерій і нестерпного смороду в квартирі. 28.02.2016р. позивач спробувала зайти в квартиру, щоб переодягтись, відповідач до квартири пустив, після того як позивач переодяглась, він знову почав принижувати її та піднімати на руку, після чого знову вигнав із квартири. У той же день позивач вимушена була звернутись у поліцію, за захистом. Крім того відповідач викрадає особисті речі позивача, які знаходяться в квартирі, господарські предмети, а потім їх продає, так як він ніде не працює, а гроші йому потрібні. З того час, як відповідач прогнав позивача з її квартири, він за комунальні послуги не сплачував. Щоб борги не накопичувались, позивач продовжує соплачувати за комунальні послуги. Таким чином відповідач постійно порушував правила користування житловим приміщенням. Таким чином, відповідач порушив право власності позивача, так як протиправно вигнав позивача з квартири, яка належить їй на праві приватної власності.

Позивач та представник позивача у судовому засіданні підтримали позовні вимоги у повному обсязі та просили задовольнити позов.

Відповідач у судові засідання двічі підряд не з'явився. Про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, заяв про розгляд справи за його відсутності не подав. За таких обставин, у порядку передбаченому ч.1 ст.224 ЦПК України, суд за згодою позивача вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідача, на підставі наявних у ній доказів, з ухваленням заочного рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши учасників процесу та свідків, суд встановив такі обставини і визначені відповідно до них правовідносини.

Позивач з 1995р. є власником квартири №7 у буд.№ 5 по вул.Янгеля у м.Дніпропетровську, що підтверджується довідкою №177 від 12.01.2016 р. КП «ДМБТІ» Дніпропетровської обласної ради (а.с.10).

Відповідно до довідки про склад сімї або зареєстрованих у житловому приміщенні від 24.02.2016р. виданої головою правління ОСББ «Стріла» ОСОБА_5, за адресою: АДРЕСА_1, зареєстровані ОСОБА_1, 07.11.1934р.н. уповноважений власник з 02.11.1998р, ОСОБА_4, 28.07.1969р.н. дочка з 09.09.2009р., ОСОБА_3, 29.05.1990р.н. - онук з 19.10.2006р. (а.с.9).

Частиною 3 ст. 47 Конституції України встановлено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно із ст.316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно із ч.ч.1,2 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 150 ЖК України передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Відповідно до п.1 ст.8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, кожній особі окрім інших прав гарантується право на повагу до її житла, яке охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Конституція України у ст.47 проголошує, що кожен має право на житло, як одного з природних і невід'ємних прав людини. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК Української РСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. ст. 71, 72, 116,156 ЖК Української РСР; ст. 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

Відповідно до ст.7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть, тобто зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою.

Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст.7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.

Допитані у судовому засіданні свідки ОСОБА_6 та ОСОБА_7 підтвердили обставини викладені позивачем у позовній заяві, а саме показали, що відповідач є онуком позивача, з яким у неї постійні конфлікти. Позивач неодноразово зверталася до чергової частини у звязку із складними сімейними стосунками з відповідачем, оскільки останній здійснює фізичне та психологічне насилля на позивачем, ображає її та чинить перешкоди у користуванні її власністю.

Згідно із ч.4 ст.41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

З огляду на вищевказані положення чинного законодавства, позивач, як власник спірного майна, має право вимагати усунення перешкод у здійсненні нею права власності та розпоряджання своїм майном.

Судом встановлено, що відповідач перешкоджає позивачу в реалізації нею прав власності щодо проживання та користування належною позивачу на праві власності квартири № 7, розташованої в будинку № 5, по вул.Ак.Янгеля у м.Дніпропетровську, що підтверджується наданими до позовної заяви позивачем доказами (а.с.14,20-27).

Таким чином, оскільки позивачем було доведено обставини викладені у позові, натомість відповідачем викладені обставини не спростовані, суд доходить висновку, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат між сторонами, суд бере до уваги, що при зверненні до суду позивачем було сплачено судовий збір, тому відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України судовий збір підлягає стягненню з відповідачів на користь позивача.

Керуючись ст.ст.88, 209, 212-215, 224-226 Цивільного процесуального кодексу України,

у х в а л и в:

Цивільний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа Красногвардійський районний відділ Державної міграційної служби в м.Дніпропетровську про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням задовольнити повністю.

Визнати ОСОБА_3, 29.05.1990р.н. таким, що втратив право користування квартирою №7 по вул.Янгеля, 5 у м.Дніпропетровську.

Стягнути із ОСОБА_3, 29.05.1900р.н. на користь ОСОБА_1, 07.11.1934р.н. судові витрати у розмірі 551 (пятсот пятдесят одну)грн. 20коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до апеляційного суду Дніпропетровської області через Красногвардійський районний суд м.Дніпропетровська протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії. У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в апеляційному порядку.

Повний текст рішення складено 10 червня 2016 року.

Суддя І.В. Тітова