Справа №490/7302/15-ц 12.07.2016 120716 12.07.2016
Провадження №22-ц/784/1600/16 Головуючий у 1-й інстанції Батченко О.В.
Категорія 27 Доповідач апеляційного суду ОСОБА_1
У Х В А Л А

Іменем України

12 липня 2016 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого Яворської Ж.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Кушнірової Т.Б.,

при секретарі судового засідання Горенко Ю.В.,

за участю відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_2

на заочне рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 14 березня 2016 року за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Кредекс фінанс» ( далі - ТОВ «Кредекс фінанс») до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И Л А :

27 липня 2015 року ТОВ «Кредекс фінанс» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначав, що 26 грудня 2011 року між ПАТ "Платинум банк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № 109/4306BCL3, відповідно умов якого банк надав відповідачу кредит у сумі 6 547 грн. 20 коп. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 28,00 % річних з кінцевим терміном повернення до 26 грудня 2013 року.

17 жовтня 2012 року між ПАТ «Платинум банк» та товариством з обмеженою відповідальністю «Європейська агенція з повернення боргів»( далі ТОВ «Європейська агенція з повернення боргів») було укладено договір факторингу №20121017- г, за умовами якого останнє набуло право вимоги за кредитним договором укладеним між Банком та відповідачем.

За договором факторингу №1/15-ФКю від 08 травня 2015 року, укладеного між ТОВ « Європейська агенція з повернення боргів» та ТОВ «Кредекс фінанс», останнє набуло право грошової вимоги за вищезазначеним кредитним договором у сумі 7143 грн.50 коп., з яких: 5461 грн.50 коп. заборгованість за основною сумою боргу; 1 154 грн.20 коп. заборгованість за відсотками, 527 грн.80 коп. заборгованість за пенею.

Приймаючи до уваги вищевикладене, позивач як новий кредитор у зобовязанні просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість станом на 06 липня 2015 року у розмірі 7143 грн. 50 коп.

Заочним рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 14 березня2016 року позов задоволено, з ОСОБА_2 на користь ТОВ «Кредекс фінанс» стягнуто заборгованість 7143 грн. 50 коп., з яких: 5461 грн.50 коп. заборгованість за основою сумою боргу; 1 154 грн.20 коп. заборгованість за відсотками, 527 грн.80 коп. заборгованість за пенею та 243 грн.60 коп. судового збору.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, відповідача, дослідивши докази по справі в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу. Зокрема, на підставі п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є договір та інші правочини.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передачі ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

З матеріалів справи вбачається та встановлено судом, що 26 грудня 2011 року між ПАТ "Платинум банк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір зі страхуванням життя позичальника № 109/4306BCL3, відповідно до умов якого, банк надав відповідачу кредит у сумі 6 547 грн. 20 коп. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 28,00 % річних з кінцевим терміном повернення до 26 грудня 2013 року ( а.с.6,7).

На виконання взятих зобовязань, відповідачем частково було виконано кредитні зобовязання та за період з 23 січня по 31 травня 2012 року сплачено 2843 грн.( а.с. 50-51).

17 жовтня 2012 року між ПАТ «Платинум банк» та ТОВ «Європейська агенція з повернення боргів» було укладено договір факторингу №20121017-г, за умовами якого останнє набуло право вимоги за кредитним договором укладеним між Банком та відповідачем.

За договором факторингу №1/15-ФКю від 08 травня 2015 року, укладеному між ТОВ « Європейська агенція з повернення боргів» та ТОВ «Кредекс фінанс», додатку №1 до нього, останнє набуло право грошової вимоги за вищезазначеним кредитним договором на загальну суму 7143 грн. 50 коп., з яких: 5461 грн.50 коп. заборгованість за основною сумою боргу; 1 154 грн.20 коп. заборгованість за відсотками, 527 грн.80 коп. пеня ( а.с.4 зворот,10-11).

Згідно ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст.ст. 526,530,598,599 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом; зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що відповідач порушив взяті на себе зобовязання і у відповідності до ст.ст. 526, 589, 590, 611, 615,1054 ЦК України стягнув з нього на користь Банку заборгованість за кредитним договором.

Звертаючись із заявою про скасування заочного рішення суду та потім із апеляційної скаргою ОСОБА_2, посилаючись на те, що останній платіж ним було здійснено у травні 2012 року, а до суду з даним позовом позивач звернувся лише у липні 2015 року, а тому вважає, що позов не може бути задоволений в звязку з пропуском позивачем позовної давності.

Указані доводи не можуть бути прийнятими судом апеляційної інстанції в якості підстав для скасування оскаржуваного рішення з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого права або інтересу. Тобто протягом часу дії позовної давності особа може розраховувати на примусовий захист свого цивільного права чи інтересу судом.

Чинне цивільне законодавство передбачає два види позовної давності загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлена тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Спеціальна позовна давність встановлена законом для окремих видів вимог.

За змістом ч.ч.3,4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Отже, без заяви сторони у спорі ні загальна, ні спеціальна позовна давність не може застосовуватися за жодних обставин, оскільки можливість її застосування пов'язується лише з наявністю про це заяви сторони у спорі. Таким чином, суд за власною ініціативою не має права застосувати позовну давність.

Вказана правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 24 червня 2015 року у справі № 6-738цс15, від 17 лютого та 16 березня 2016 року у справах № 6-1844цс15 та № 6-1415цс15.

Згідно ч.1 ст. 232 ЦПК України заочне рішення підлягає скасуванню, якщо судом буде встановлено, що відповідач не зявився в судове засідання та не повідомив про причини неявки з поважних причин і докази, на які він посилається, мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 25 травня 2016 року ОСОБА_2 було відмовлено у заяві про перегляд заочного рішення з тих підстав, що матеріали справи не містять відомостей про належне повідомлення відповідача про розгляд справи, а доводи заяви про скасування заочного рішення за своєю процесуальною природою мають ознаки підстав перегляду рішення в апеляційному порядку.

Відповідно до ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції при розгляді справи здійснює перевірку і оцінку фактичних обставин справи та їх юридичну кваліфікацію в межах доводів апеляційної скарги, які вже були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Нові матеріально-правові вимоги, які не були предметом розгляду в суді першої інстанції, не приймаються та не розглядаються судом апеляційної інстанції. Той факт, що сторона не брала участі у розгляді справи судом першої інстанції у випадках, передбачених законом може бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції, а не для вирішення апеляційним судом її заяви про застосування позовної давності.

Враховуючи вищезазначене, а також те, що рішення по суті спору ухвалюється судом першої інстанції, а на стадії апеляційного провадження здійснюється лише перевірка законності та обґрунтованості рішення суду, та те, що ст.267 ЦК України є нормою матеріального права, суд апеляційної інстанції не вправі розглядати заяву про застосування строків позовної давності.

Така правова позиція викладена у Постанові Верховного суду України №6-2307 від 02 березня 2016 року.

З матеріалів справи вбачається, що після відкриття судом першої інстанції провадження, справа до розгляду призначалася неодноразово 07 грудня 2015 року, 03 лютого та 14 березня 2016 року.

Відповідач повідомлявся про дату та час розгляду справи у відповідності до вимог 74-76 ЦПК України, що підтверджується матеріалами справи та свідчить про обізнаність відповідача про перебування даної справи у провадженні суду ( а.с.27,29,30).

Між тим ОСОБА_2 у судове засідання жодного разу не зявився, своїх заперечень на позов не надав, із заявою про застосування позовної давності до суду першої інстанції не звертався.

Враховуючи вищевикладене відсутні підстави для застосування позовної давності до правовідносин, які виникли між сторонами, під час розгляду справи у апеляційному порядку.

Тому доводи апеляційної скарги про застосування позовної давності і як наслідок відмова у задоволенні позову з цих підстав за вказаних вище обставин є неспроможними.

З огляду на зазначене, встановивши фактичні обставини справи, правильно визначивши, які правовідносини випливають із встановлених обставин справи, давши належну оцінку наявним у справі доказам в їх сукупності, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову, виходячи з того, що банк виконав умови договору та надав ОСОБА_2 кредит, відповідачем умови кредитного договору виконувалися частково, у зв'язку з чим утворилась заборгованість; дійсність спірного договору останнім у встановленому законом порядку не оспорюється і такий недійсним не визнавався, тобто презумпція правомірності правочину не спростована, а тому створені кредитним договором обов'язки підлягають виконанню.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне відхилити апеляційну скаргу ОСОБА_2 і залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст.307, 308, 314, 315 ЦПК, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити, заочне рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 14 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, і з цього часу може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий Судді: