Ухвала

іменем україни

06 липня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Колодійчука В.М.,

суддів: Висоцької В.С., Дем'яносова М.В.,

Кафідової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що з 20 вересня 2003 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 15 грудня 2004 року на ім'я відповідача було придбано квартиру АДРЕСА_1. Відповідач в добровільному порядку відмовляється розділити нерухоме майно. З огляду на викладене, просила визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю, визнати, що частки ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у спірній квартирі є рівними та складають по 1/2 частці кожному, визнати за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 право власності на 1/2 частку квартири за кожним.

Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23 вересня 2015 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 листопада 2015 року, рішення місцевого суду скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково, визнано квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 59,3 кв. м спільною сумісною власністю. Поділено спільне сумісне майно, визнано за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 право власності на квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 59,3 кв. м, на 1/2 частину за кожним. Вирішено питання розподілу судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення апеляційного суду, мотивуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права, та неправильним застосуванням норм матеріального права та просить залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позову, суд апеляційної інстанції виходив із того, що спірна квартира була придбана на ім'я ОСОБА_4 під час перебування у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3, а отже вказане майно є спільною їх сумісною власністю, оскільки належність подружжю спірної квартири на праві спільної сумісної власності презюмується.

Проте з таким висновком апеляційного суду повністю погодитись не можна.

За наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд, у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 307 ЦПК України, має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити рішення по суті позовних вимог.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Таким вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з 20 вересня 2003 року перебували у зареєстрованому шлюбі. На момент розгляду справи в суді першої інстанції шлюб між сторонами розірвано, що не заперечувалось сторонами.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 15 грудня 2004 року було придбано квартиру АДРЕСА_1 за 17 475 грн. право приватної власності на яку зареєстровано за ОСОБА_4 - 14 січня 2005 року.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України майном, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є:

1) час набуття такого майна;

2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття);

3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Норма ст. 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 25 листопада 2015 року № 6-2333цс15.

Як убачається з матеріалів справи, відповідач у своїх заперечення на позов зазначав, що спірну квартиру він придбав за власні кошти, які були ним отримані від продажу належної йому квартири.

Судом першої інстанції встановлено, що 30 вересня 2004 року ОСОБА_4 продав належну йому квартиру АДРЕСА_2 за 30 785 грн.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки кошти отримані від продажу належної відповідачеві квартири в розмірі 17475 грн., майже вдвічі більше суми, витраченої через три місяці відповідачем на придбання спірної квартири.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та визнаючи спірну квартиру спільним сумісним майном подружжя, апеляційний суд зазначив лише, що відповідачем не заявлено зустрічних самостійних позовних вимог щодо визнання спірної квартири особистою власністю, в той час як відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Разом з тим, частково задовольняючи позов, апеляційний суд не мотивував підстави його задоволення, не обґрунтував, із яких мотивів не погодився з висновками суду першої інстанції, не спростував доводи відповідача щодо природи коштів, за які спірна квартири була придбана ним, що це були його особисті кошти отримані від продажу квартири, які він не витрачав на інші потреби; не перевірив доводи позивача про те, що після продажу належної йому квартири ОСОБА_4 отриманими коштами розрахувався з боргами.

Таким чином, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у місцевому суді, суд апеляційної інстанції у порушення вимог статей 213, 214, 303, 304 ЦПК України на вищенаведені обставини справи уваги не звернув, не дослідив усіх доказів, які містяться у матеріалах справи та дійшов передчасного висновку про часткове задоволення позову, оскільки не перевірив відповідність спірного майна критеріям, які дозволяють надати йому статус спільної сумісної власності, а також не встановив, за чиї кошти воно було придбано.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково, ухвалене апеляційним судом рішення - скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з підстав, передбачених ч. 3 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись статтями 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 листопада 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.М. Колодійчук

Судді: В.С. Висоцька

М.В.Дем'яносов

О.В.Кафідова

І.М. Фаловська