УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 серпня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

Мазур Л.М., Завгородньої І.М., Писаної Т.О.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта», третя особа - ОСОБА_6, про відшкодування майнової та моральної шкоди, заданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Комсомольського міського суду Полтавської області від 22 лютого 2016 року, додаткове рішення Комсомольського міського суду Полтавської області від 17 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 17 травня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з указаним позовом, який неодноразово уточнював в процесі розгляду справи, та остаточно просив:

- стягнути з ОСОБА_5 на його користь 24 399 грн витрат на ремонт автомобіля, 9 000 грн - процентів за користування коштами, 29 200 грн - упущеної вигоди та 10 000 грн - відшкодування моральної шкоди;

- стягнути з публічного акціонерного товариства Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» (далі - ПАТ НАСК «Оранта») 6 656 грн 90 коп. пені за несвоєчасну виплату страхового відшкодування (а. с. 150, т. 1).

На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_4 посилався на те, що 10 березня 2013 року з вини водія ОСОБА_5, який керував автомобілем «Volkswagen», д.н.з. НОМЕР_3, сталася дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП), в результаті якої було пошкоджено автомобіль позивача «Mercedes Benz», д.н.з. НОМЕР_4., вартість відновлювального ремонту якого згідно з висновком товарознавця та страхового акта від 03 квітня 2014 року складала 94 869 грн 36 коп.

Відповідно до полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, укладеного між ПАТ НАСК «Оранта» та третьою особою ОСОБА_6, цивільно-правова відповідальність власника автомобіля «Volkswagen», д.н.з. НОМЕР_3, була застрахована у ПАТ НАСК «Оранта».

Посилаючись на те, що страхове відшкодування у розмірі 49 490 грн ПАТ НАСК «Оранта» виплатила йому із запізненням, позивач просив стягнути зі страхової компанії пеню за вказане прострочення, а також стягнути з ОСОБА_5 різницю між завданою у результаті ДТП шкодою (94 869 грн 36 коп.) та отриманим ним страховим відшкодуванням (49 490 грн), що становить 45 379 грн 36 коп.

Крім того позивач зазначав, що він є приватним підприємцем і пошкоджений автомобіль використовувався ним для здійснення підприємницької діяльності у сфері перевезень, проте, з причин пошкодження автомобіля він не міг отримувати прибуток та вимушений був позичати у знайомих грошові кошти під проценти, які склали 9 000 грн, у зв'язку із чим просив стягнути з відповідача упущену вигоду та проценти за користування коштами

Ухвалою Комсомольського міського суду Полтавської області від 22 лютого 2016 року позовну заяву ОСОБА_4 в частині вимог про стягнення з ПАТ НАСК «Оранта» пені за несвоєчасну виплату страхового відшкодування залишено без розгляду за заявою позивача (а. с. 184, т. 1).

Рішенням Комсомольського міського суду від 22 лютого 2016 року з урахування ухвали цього ж суду про виправлення описки від 17 березня 2016 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 відшкодування завданої майнової шкоди у розмірі 24 399 грн та моральної шкоди у розмірі 5 000 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Додатковим рішенням Комсомольського міського суду від 17 березня 2016 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 в частині стягнення з ОСОБА_5 процентів за користування коштами та упущеної вигоди.

Ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 17 травня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення Комсомольського міського суду від 22 лютого 2016 року залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та змінити рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог, та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі.

Рішення суду першої інстанції та додаткове рішення цього ж суду оскаржувалося ОСОБА_4 та було предметом перегляду суду апеляційної інстанції тільки в частині відмови у задоволенні його позовних вимог, та лише в цій частині оскаржується і до суду касаційної інстанції, а тому в іншій частині на предмет законності і обґрунтованості не перевіряється.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно із ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суди попередніх інстанцій, відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині стягнення з ОСОБА_5 процентів за користування коштами та упущеної вигоди, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст.ст. 57, 212 ЦПК України), правильно встановили характер правовідносин сторін у справі, застосувавши норми матеріального права, які їх регулюють, та виходили із недоведеності позовних вимог в цій частині, оскільки доводи ОСОБА_4 є припущеннями, побудованими на можливих очікуваннях отримання певного доходу та не підтверджені конкретними документами, що свідчили б про визначений (сталий) розмір прибутку, який міг би і повинен би бути отриманий ним, якщо б відповідач не здійснив протиправної дії, а також врахували відсутність доказів на підтвердження реальності договору позики та використання позивачем запозичених коштів на відновлення автомобіля.

Крім того суди попередніх інстанцій правильно виходили із засад співмірності та справедливості, дійшовши обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову про стягнення моральної шкоди у розмірі 5 000 грн.

Докази та обставини, на які посилається заявник в касаційній скарзі, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваній частині та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами попередніх інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваних рішень та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів попередніх інстанцій щодо їх оцінки.

На підставі вищевикладеного та керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Комсомольського міського суду Полтавської області від 22 лютого 2016 року, додаткове рішення Комсомольського міського суду Полтавської області від 17 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 17 травня 2016 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення процентів за користування коштами, упущеної вигоди та моральної шкоди залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: Л.М. Мазур

І.М. Завгородня

Т.О. Писана