Ухвала

іменем україни

23 червня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Фаловської І.М., Кафідової О.В., Умнової О.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за договором кредиту, за касаційною скаргою представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7 на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 23 листопада 2012 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 05 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2012 року публічне акціонерне товариство «Універсал Банк» (далі - ПАТ «Універсал Банк») звернулося до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 21 грудня 2007 року між відкритим акціонерним товариством «Універсал Банк» (далі - ВАТ «Універсал Банк»), правонаступником якого є позивач, та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір, згідно якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 90 000 доларів США з кінцевим терміном погашення до 01 грудня 2017 року зі сплатою 13 % річних за користування кредитом. З метою забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_4 за кредитним договором від 21 грудня 2007 року, у той же день між банком та ОСОБА_5 було укладено договір поруки, відповідно до умов якого останній поручився перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. У зв'язку з невиконанням ОСОБА_4 умов кредитного договору від 21 грудня 2007 року, станом на лютий 2011 року утворилась заборгованість перед банком у розмірі 85 965,08 доларів США. Банк 04 лютого 2011 року надіслав вимогу ОСОБА_5 як поручителю сплатити протягом тридцяти днів з моменту отримання вимоги прострочену заборгованість за кредитним договором, проценти нараховані за користування кредитом та штрафні санкції за порушення виконання зобов'язання, яка залишилася поза увагою поручителя.

Враховуючи викладене, ПАТ «Універсал Банк» просило стягнути солідарно з відповідачів вказану вище заборгованість.

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 23 листопада 2012 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 05 лютого 2016 року, позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користь ПАТ «Універсал Банк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 729 102,52 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_6 - ОСОБА_7, мотивуючи свою вимогу неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга не може бути задоволена з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що 21 грудня 2007 року між ВАТ «Універсал Банк», правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк», та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір, згідно якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 90 000 доларів США з кінцевим терміном погашення до 01 грудня 2017 року зі сплатою 13 % річних за користування кредитом.

З метою забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_4 за кредитним договором від 21 грудня 2007 року, у той же день між банком та ОСОБА_5 було укладено договір поруки, відповідно до умов якого останній поручився перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.

У зв'язку з невиконанням ОСОБА_4 умов кредитного договору від 21 грудня 2007 року, станом на лютий 2011 року утворилась заборгованість перед банком у розмірі 85 965,08 доларів США.

Банк 04 лютого 2011 року надіслав вимогу ОСОБА_5 як поручителю сплатити протягом тридцяти днів з моменту отримання вимоги прострочену заборгованість за кредитним договором, проценти нараховані за користування кредитом та штрафні санкції за порушення виконання зобов'язання, яка залишилася поза увагою поручителя.

Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом статей ст. 553, 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, відповідно до вимог статей 10, 11, 60 ЦПК України дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності та надавши їм належну оцінку, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, обґрунтовано виходив із того, що позичальником порушено умови кредитного договору, забезпеченого договором поруки, а тому в останнього виникла заборгованість перед банком, яка підлягає до стягнення солідарно з відповідачів.

Разом з тим, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції обґрунтовано відхилив доводи апеляційної скарги про те, що при укладенні договору поруки порушено права ОСОБА_6 як дружини поручителя, оскільки у даному випадку, договір поруки, укладений між банком та ОСОБА_5 не створює обов'язків для ОСОБА_6, так як остання не була стороною даного договору, тому її право не порушене, а відтак не може бути захищене судом.

Положення статті 65 СК України щодо порядку розпорядження майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, регулюють відносини, які стосуються розпорядження майном, що є у спільній власності подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на отримання кредиту, оскільки кредитний договір є правочином щодо отримання у власність грошових коштів.

Порука є способом забезпечення виконання зобов'язання (ст. 553 ЦК України), договір поруки не створює обов'язків для будь-яких інших осіб, крім сторін за договором.

Місцевий суд всебічно та повно дослідив обставини справи та дійшов вірного висновку про задоволення позову. Крім того, апеляційний суд відповідно до вимог ст. 303 ЦПК України перевірив законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у місцевому суді, та обґрунтовано залишив вказане рішення без змін.

Докази та обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій і при їх дослідженні та встановленні судами були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Доводи касаційної скарги на правильність висновків судів не впливають та їх не спростовують.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 23 листопада 2012 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 05 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: І.М. Фаловська

О.В. Кафідова

О.В. Умнова