Провадження № 22-ц/783/4072/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 А. В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 липня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Мікуш Ю.Р., Павлишина О.Ф.,

секретаря Бохонко Е.Р.

з участю позивача ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_4 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 06 травня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Львівського обласного управління АТ «Ощадбанк» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

встановила:

В грудні 2015 року позивач ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Львівського обласного управління АТ «Ощадбанк» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Вимоги обґрунтовує тим, що з 03.12.2012р. перебував у трудових відносинах з ПАТ «Державний ощадний банк України». 08.10.2015р. звільнений з посади юрисконсульта 1 категорії аналітично-консультативного сектору юридичного відділу за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України. Вважає звільнення незаконним, оскільки заяву про звільнення подав під тиском начальника юридичного відділу, у зв'язку з чим перебував в стані душевного хвилювання і не міг адекватно усвідомлювати події.

Крім цього, в порушення вимог ст.ст. 3, 11 ЗУ «Про відпустки» йому не надали невикористану щорічну основну відпустку згідно із поданою ним заявою від 08.10.2015р., а також в порушення вимог ст. 47 КЗпП України у день звільнення не видали трудову книжку.

Звертає увагу на те, що відповідач не відреагував на подану ним заяву від 15.10.2015р. про відкликання заяви про звільнення, що вважає порушенням вимог ст. 38 КЗпП України.

З врахуванням неодноразових заяв про уточнення позовних вимог, просив поновити його на посаді юрисконсульта 1 категорії аналітичного-консультативного сектору юридичного відділу філії Львівське обласне управління АТ «Ощадбанк» з 08.10.2015 року з усіма належними йому надбавками та преміями, стягнути з відповідача компенсацію за час вимушеного прогулу в розмірі 47765,00 грн., витрати на правову допомогу в сумі 7150,00 грн. (а.с. 1-8, 146-149, 166-174).

Оскаржуваним рішенням Галицького районного суду м. Львова від 06 травня 2016 року у позові ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Львівського обласного управління АТ «Ощадбанк» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовлено.

Рішення суду оскаржили позивач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_4, вважають оскаржуване рішення необґрунтованим та таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, без врахування всіх обставин, які мають істотне значення для справи.

В апеляційній скарзі покликаються на те, що роботодавцем під час звільнення позивача ОСОБА_2 допущено порушення по самій процедурі звільнення, які полягають в ігноруванні факту відкликання заяви на звільнення іншою заявою, не надання позивачу відпустки, несвоєчасне направлення роботодавцем повідомлення про необхідність отримання трудової книжки, відсутність реагування на відкликання заяви на звільнення протягом строку попередження про наступне звільнення.

Вважають, що враховуючи положення ст. 3 ЗУ «Про відпустки» роботодавець повинен був задовольнити заяву позивача про надання йому щорічної невикористаної відпустки, згідно поданої ним заяви від 08.10.2015 року № 3516, яка є взаємовиключною заяві про звільнення за власним бажанням, оскільки позивач до кінця робочого дня 08.10.2015 р. вважався працівником філії Львівського обласного управління АТ «Ощадбанк».

Таким чином, позивач змінив строк свого звільнення, а саме з 08.10.2015 року на останній день своєї невикористаної відпустки.

Просять врахувати, що поштове повідомлення про необхідність отримання трудової книжки, в порушення п. 4.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, відправлено позивачу лише 09.10.2015 року, мотиви суду в цій частині не відповідають обставинам справи.

Покликаючись на ст.ст. 38, 39 КЗпП України суд не вказує, яка саме поважна причина спонукала ОСОБА_2 до раптового звільнення, водночас вважає, що причиною такого може бути лише факт психологічного тиску на останнього.

Звертають увагу на показання свідка ОСОБА_5, який ствердив про конфліктну ситуації між начальником юридичного відділу та позивачем, а також про пригнічений настрій ОСОБА_2 08.10.2015 року.

Крім цього, суд не дав оцінку доказам, які підтверджують позитивну характеристику позивача з місця роботи, навчання в університеті банківської справи та тому, що на час розгляду справи позивач не працює, не перебуває на обліку у центрі зайнятості, що свідчить про те, що ОСОБА_2 не шукає іншої роботи.

В апеляційній скарзі наводять розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу посилаються на нормативні документи, які регулюють зазначені правовідносини.

Просять скасувати рішення Галицького районного суду м. Львова від 06 травня 2016 року та ухвалити нове рішення, яким повністю задовольнити позовні вимоги.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача на підтримку доводів скарги, а також пояснення представника відповідача на заперечення таких, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи із наступного.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

На підставі ст.ст. 11, 60, 61 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з»ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог районний суд виходив з того, що під час розгляду справи не встановлено факту тиску на позивача, а відкликання заяви про звільнення можливе впродовж терміну попередження про наступне звільнення, якщо такий термін був визначений працівником, однак у заяві ОСОБА_2 не просив звільнити його із займаної посади останнім днем відпустки, а відповідно в день подачі цієї заяви - 08.10.2015р.

Отримавши суму компенсації позивач, ні 08.10.2015 р., ні пізніше не ставив питання про її повернення в рахунок реального надання днів невикористаної відпустки, що свідчить про фактичне погодження з отриманням грошової компенсації.

Також, подавши 08.10.2015 р. заяву ОСОБА_2 не перебував на робочому місці до завершення робочого дня, а залишив робоче місце одразу після написання заяви про звільнення, відтак видача трудової книжки 08.10.2015р. не могла відбутися через відсутність працівника, а дії банку по направленню рекомендованим листом повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки або надання письмової згоди на відправлення трудової книжки поштою, відповідають Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників.

Виходячи з наявних матеріалів справи та досліджених судом доказів, колегія суддів погоджується з такими висновками районного суду з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_2 наказом № 1277-к від 03.12.2012р. прийнятий на посаду юрисконсульта 1 категорії юридичного відділу філії Львівське обласне управління АТ «Ощадбанк» з 03.12.2012р., по строковому трудовому договору, на період відпустки по вагітності та пологах ОСОБА_6

Наказом № 165-к від 03.02.2014р. ОСОБА_2 переведений з 03.02.2014р. в аналітично-консультативний сектор юридичного відділу на умовах строкового трудового договору, на період відпустки по догляду за дитиною ОСОБА_6 до дня фактичного виходу її на роботу, із збереженням умов та оплати праці.

Наказом № 1837-к від 15.10.2014р. продовжено позиачу ОСОБА_2 строк дії трудового договору з 15.10.2014р. на період відпустки по догляду за дитиною ОСОБА_7 до дня фактичного виходу її на роботу.

Наказом № 1909-к від 08.10.2015 р. позивача ОСОБА_2 звільнено з посади юрисконсульта 1 категорії аналітично-консультативного сектора юридичного відділу 08.10.2015р. за власним бажанням, згідно ст. 38 КЗпП України.

Відділ організації бухгалтерського обліку, звітності та контролю зобовязано виплатити ОСОБА_2 компенсацію за невикористану щорічну відпустку в кількості 21 календарний день (а.с. 29).

Порядок звільнення - певна процедура, яка передбачає послідовність дій сторін трудового договору, спрямованих на його припинення, а тому залежить від того, хто виступає ініціатором розірвання трудових відносин.

Якщо ініціатива припинення трудового договору належить працівникові, то він подає заяву на ім'я власника або уповноваженого ним органу про своє бажання звільнитися з роботи.

Підставою звільнення ОСОБА_2 є заява останнього від 08.10.2015 p., якою просив звільнити його із займаної посади за власним бажанням з 08.10.2015 p. (а.с. 22).

Відповідно до ч. 1 ст. 39 КЗпП України, строковий трудовий договір (пункти 2 і 3 статті 23) підлягає розірванню достроково на вимогу працівника в разі його хвороби або інвалідності, які перешкоджають виконанню роботи за договором, порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного або трудового договору та у випадках, передбачених частиною першою статті 38 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 38 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу, власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

З наведеного слідує, що власник або уповноважений ним орган повинен розірвати строковий трудовий договір достроково на вимогу працівника у разі неможливості продовжувати роботу з поважних для працівника причин у строк, про який він просить його звільнити.

Відповідно до заяви від 08 жовтня 2015 року, позивач просив звільнити його за власним бажанням з 08 жовтня 2015 року, тобто працівник не попереджав роботодавця про розірвання трудового договору за два тижні, а тому за вказаних обставин він був позбавлений права на відкликання заяви про звільнення.

Враховуючи зазначене, висновок апелянтів та їх доводи про наявність у ОСОБА_2, згідно з ч. 1 ст. 38 КЗпП України, безумовного права відкликати раніше подану заяву про звільнення, є помилковим.

Також, у пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" судам роз'яснено, що у справах про звільнення за ст. 38 КЗпП суди повинні перевіряти доводи працівника про те, що власник або уповноважений ним орган примусили його подати заяву про розірвання трудового договору.

Колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про те, що доводи зі сторони позивача про написання заяви про звільнення під психологічним тиском керівника юридичного відділу не знайшли підтвердження, показання свідка ОСОБА_5 не підтверджують факт психологічного тиску на позивача, оскільки він не був присутній під час розмови позивача з керівником.

Крім цього, ОСОБА_2 не звертався ні до адміністрації банку, ні до правоохоронних органів із заявами про застосування щодо нього психологічного впливу та примушування писати заяву про звільнення.

Не доводить факту тиску і заява від 15.10.2015p. про відкликання заяви про звільнення від 08.10.2015p., а свідчить лише про зміну його наміру щодо звільнення.

З матеріалів справи встановлено, що після написання 08.10.2015 року заяви про звільнення із займаної посади за власним бажанням з 08.10.2015 року, в цей самий день позивач ОСОБА_2 подав на ім»я начальника філії Львівське обласне управління АТ «Ощадбанк» заяву про те, що у зв»язку із раптовим погіршенням стану здоров»я, він з 08.10.2015 року перебуває на лікарняному. Враховуючи вищенаведене, просив надати йому матеріальну допомогу на лікування та по завершенню терміну його непрацездатності надати йому щорічну невикористану відпустку в повному обсязі і звільнити в останній день за власним бажанням (а.с. 24).

Згідно із ст. 3 Закону України «Про відпустки» за бажанням працівника у разі його звільнення (крім звільнення за порушення трудової дисципліни) йому має бути надано невикористану відпустку з наступним звільненням. Датою звільнення в цьому разі є останній день відпустки.

У разі звільнення працівника у зв'язку із закінченням строку трудового договору невикористана відпустка може за його бажанням надаватися й тоді, коли час відпустки повністю або частково перевищує строк трудового договору. У цьому випадку чинність трудового договору продовжується до закінчення відпустки.

Колегія суддів звертає увагу на те, що волевиявлення позивача ОСОБА_2 на звільнення з підстав, передбачених ч. 1 ст. 38 КЗпП України, було виражене у формі власноручно написаної заяви про звільнення із зазначенням часу проведення такого звільнення, а саме з 08.10.2015 року, при цьому в цій заяві він не звертався із проханням надати перед звільненням невикористану щорічну відпустку.

Крім цього, згідно із витягом з графіку відпусток працівників філії Львівське обласне управління АТ «Ощадбанк» у 2015 року плановий період основної відпустки позивача ОСОБА_2 тривалістю 29 календарних днів складав липень місяць, яку, з пояснень позивача, він використав у визначений час.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що звільнення позивача відбулося в строк, визначений ОСОБА_2, подання після цього позивачем заяви надання відпустки, про відкликання заяви про звільнення і подальша відмова власника підприємства у задоволенні такої, не свідчить про незаконність дій останнього та не порушує трудових прав ОСОБА_2, не суперечить вимогам закону.

В свою чергу, припинення трудового договору і звільнення працівника після виконання вищезазначених умов оформляється виданням наказу (розпорядження) керівника підприємства, установи, організації. В ньому зазначаються підстави припинення трудового договору, формулювання яких повинно відповідати формулюванням законодавства про працю з посиланням на відповідний пункт і статтю закону, а також дата звільнення працівника. Записи про причини звільнення відповідно до наказу робляться в трудовій книжці працівника, яка повинна бути видана йому в день звільнення разом з розрахунком - виплатою всіх належних працівнику сум грошових коштів - нарахованої і невиплаченої заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку тощо (ст. 47, 116, 117 КЗпП України).

Наказом про звільнення № 1909-к від 08.10.2015 р. обумовлено виплатити ОСОБА_2 компенсацію за невикористану щорічну відпустку в кількості 21 календарний день.

Факт надходження 08.10.2015 р. коштів на картковий рахунок позивач не заперечує, спору щодо розміру компенсації за невикористану відпустку між сторонами немає.

Зважаючи на те, що ОСОБА_2 в день подання заяви про звільнення від 08.10.2015 р. не перебував на робочому місці до завершення робочого дня, а залишив робоче місце одразу після написання заяви про звільнення, тому видача трудової книжки 08.10.2015р. не могла відбутися через відсутність працівника, а не з вини роботодавця.

При цьому, банк 09.10.2015 року направив позивачу рекомендованим листом повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки або надання письмової згоди на відправлення трудової книжки поштою, що відповідає п. 4.2. Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників.

26.10.2015р. ОСОБА_2 подав банку листок непрацездатності, ознайомився з наказом про звільнення, отримав трудову книжку та до роботи не приступив (а.с. 23).

Згідно ч. 3 ст.40 КЗпП України, не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці.

При цьому, ця заборона не стосується звільнення з ініціативи працівника.

Таким чином, відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_2, суд правильно виходив із того, що 08 жовтня 2015 року позивач подав роботодавцю заяву про звільнення за власним бажанням з 08 жовтня 2015 року, належних та допустимих доказів на підтвердження того, що керівництво АТ «Ощадбанк» примусило його написати вищезазначену заяву про звільнення, сторонною позивача не надано, судом не встановлено.

Крім цього, суд першої інстанції звернув увагу, що підстави для застосування до спірних правовідносин положень ст. ст. 116, 117 КЗпП України відсутні, оскільки позивачу в останній робочий день були виплачені всі належні при звільненні суми, а також направлено лист про необхідність отримати трудову книжку.

Будь яких інших належних та допустимих доказів для спростування рішення суду першої інстанції, передбачених статтями 57, 58, 59 ЦПК України, які б мали доказове значення та заслуговували на увагу, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України, апелянтом не представлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п. 1 ч. 1 ст. 307, ч. 1 ст. 308, ст. 313, п. 1 ч. 1 ст. 314, ст.ст. 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 06 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: Ю.Р. Мікуш

ОСОБА_8