АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 182/3479/13-ц Головуючий в 1-й інстанції
Провадження № 22-ц/774/1228/К/16 суддя Рибакової В.В.
Категорія - 43 (І) Суддя-доповідач - Барильська А.П.
УХВАЛА

Іменем України

06 липня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді - Барильської А.П.,

суддів - Ляховської І.Є., Михайлів Л.В.,

секретар - Маслова К.В.,

за участю: представників позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3, ОСОБА_4, відповідача ОСОБА_5, представника відповідача ОСОБА_6 - ОСОБА_7,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_8 на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 квітня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_6, ОСОБА_5, треті особи - Нікопольський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області, Головне управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області, Служба у справах дітей Нікопольської міської ради про вселення та визначення порядку користування жилим приміщенням, -

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2013 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_5 про вселення та визначення порядку користування жилим приміщенням.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04.10.2012 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 11.12.2012 року, його було вселено у квартиру АДРЕСА_1.

У позивача ОСОБА_6 є дочка - ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1. Відповідачі дозволу на вселення його дочки ОСОБА_6 у спірну квартиру не дають та усіляко перешкоджають її вселенню.

Спірна квартира АДРЕСА_2 є трикімнатною. У вказаній квартирі зареєстровані: позивач ОСОБА_6, його неповнолітня дочка - ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, його батько - відповідач ОСОБА_6 та дружина батька - відповідач ОСОБА_5

За даних обставин, позивач вважає, що є можливість для визначення порядку користування спірним житловим приміщенням, а саме: його неповнолітній дочці надати в користування кімнату № 7 площею 8,10 кв.м; йому надати у користування кімнату № 5 площею 11,10 кв.м, відповідачам ОСОБА_6 та ОСОБА_5 надати у користування кімнату № 4 площею 17,4 кв.м.

Під час розгляду справи позивач ОСОБА_10 неодноразово уточнював і змінював позовні вимоги, та уточнивши їх останній редакції і залучивши до участі у справі в якості третіх осіб Нікопольський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області, Головне управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області, Службу у справах дітей Нікопольської міської ради, просив суд: вселити ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1 у квартиру АДРЕСА_1; визначити порядок користування квартирою АДРЕСА_3 наступним чином: неповнолітній дочці - ОСОБА_9 надати у користування кімнату № 7 площею 8,10 кв.м, позивачу - ОСОБА_6 надати у користування кімнату № 5 площею 11,10 кв.м, відповідачам ОСОБА_6 та ОСОБА_5 надати у користування кімнату № 4 площею 17,4 кв.м, а решту приміщень залишити в загальному користуванні; виселити з вказаної квартири осіб, які в ній проживають незаконно без реєстрації, стягнути з відповідачів на його користь понесені ним судові витрати.

19 лютого 2015 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_11, ОСОБА_12, треті особи - ОСОБА_6, ОСОБА_5, Нікопольський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про визнання ОСОБА_11 та ОСОБА_12 особами, які самовільно, в порушення вимог ЖК України, вселились у квартиру АДРЕСА_3, та виселити їх без надання іншого житлового приміщення.

Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 червня 2015 року справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_6, ОСОБА_5, треті особи - Нікопольський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, Служба у справах дітей Нікопольської міської ради, про вселення, визначення порядку користування жилим приміщенням та виселення та справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_11, ОСОБА_12, треті особи - ОСОБА_6, ОСОБА_5, Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про виселення - об'єднано в одне провадження.

Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 липня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_6 до ОСОБА_6, ОСОБА_5 щодо вселення у АДРЕСА_4 ОСОБА_13, ОСОБА_14, ІНФОРМАЦІЯ_2 та зобов'язання сектору громадянства та реєстрації фізичних осіб Нікопольського МВ УМВС України в Дніпропетровській області зареєструвати ОСОБА_15, ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_14, ІНФОРМАЦІЯ_2 у спірну квартиру - залишено без розгляду.

Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 березня 2016 року було замінено відповідача ОСОБА_11 на ОСОБА_16

Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 березня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_6 до ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, треті особи - ОСОБА_6, ОСОБА_5, Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про виселення - залишено без розгляду.

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 квітня 2016 року, описки в якому виправлено ухвалою суду від 19 квітня 2016 року, позовні вимоги ОСОБА_6 задоволено частково.

Вселено ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, у квартиру АДРЕСА_2. У задоволенні інших позовних вимог - відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_6, ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 судовий збір в розмірі 114 грн. 70 коп., з кожного - по 57 грн. 35 коп.

В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_6 - ОСОБА_8, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин справи, порушення норм матеріального та процесуального права, ставить питання про скасування рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 про визначення порядку користування жилим приміщенням та ухвалення в цій частині нового рішення про задоволення цих позовних вимог.

Зокрема, апелянт посилається на те, що судом не враховано, що відповідачі навмисно, з метою ускладнення справи, розірвали фіктивно шлюб та продовжують сумісно проживати у спірній квартирі і вести спільне господарство.

Також представник позивача зазначає, що так як відповідачі заперечують проти того, щоб ОСОБА_6 проживав у вказаній квартирі разом зі своєю дочкою, визначити порядок користування спірною квартирою просто необхідно.

На думку апелянта, основний спір між сторонами щодо визначення порядку користування вищевказаною квартирою не був вирішений, чим порушуються права позивача та його дочки.

Також представник позивача ОСОБА_8 зазначає, що суд, діючи в інтересах відповідачів, посилається на норми житлової площі, які встановлені у часи СРСР та на даний момент є не актуальними.

Апелянт вказує, що жиле приміщення надається громадянам у межах 13,65 кв.м на одну особу, але не менше рівня середньої забезпеченості громадян жилою площею у даному населеному пункті, а Постановою Виконкому Дніпропетровської обласної Ради народних депутатів і президії Ради профспілок №199 від 24 травня 1990 року в населених пунктах області визначено рівень забезпеченості житловою площею для визнання потреб в поліпшенні житлових умов з 01 липня 1990 року у розмірі 6,7 кв.м на кожного члена сім'ї.

В запереченнях на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_6 зазначає, що на його думку, рішення суду відповідає вимогам матеріального та процесуального права, тому просила апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду - залишити без змін.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог, доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Згідно з вимогами частини 1 статті 303 ЦПК України і зважаючи на роз'яснення, викладені в п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24.10.2008 року, - під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, а тому колегією суддів не перевіряється правильність висновків суду та законність рішення суду в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_6 до ОСОБА_6, ОСОБА_5 про вселення неповнолітньої ОСОБА_6 до спірної квартири, оскільки дані висновки суду не були оскаржені.

Судом встановлено, що згідно ордеру на житлове приміщення № 2168 від 30.12.1986 року відповідачу ОСОБА_6 на родину з чотирьох осіб: його, дружину - ОСОБА_8, доньку - ОСОБА_19 та сина - позивача ОСОБА_2 на підставі рішення виконавчого комітету № 641 від 19.12.1986 року була виділена квартира АДРЕСА_1

Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 01 квітня 2015 року (том 1, а.с.250), відомості щодо права власності та інших речових прав на квартиру АДРЕСА_6 у вказаному реєстрі відсутні.

З акту перевірки дотримання паспортного контролю №21 від 02 лютого 2011 року, затвердженого ТОВ «КЕРУЮЧА КОМПАНІЯ «КОМЕНЕРГО-НІКОПОЛЬ» (том 1, а.с.8) вбачається, що у квартирі за адресою: АДРЕСА_7 зареєстровані позивач ОСОБА_6 (з 11.01.1990 року), відповідач ОСОБА_6 (з 30.01.1987 року), відповідач ОСОБА_5 (з 29.03.2001 року). Головним квартиронаймачем є відповідач ОСОБА_6 (том 1, а.с.8)

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 жовтня 2012 року позивача ОСОБА_6 було вселено у спірну квартиру. (том 1, а.с.5-7).

Дочка позивача ОСОБА_6 - ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1 (том 1, а.с.11), з 15.10.2013 року зареєстрована у спірній квартирі, оскільки виявила бажання проживати разом з батьком. (том 1, а.с.42).

19 листопада 2013 року шлюб між відповідачем ОСОБА_6 та відповідачем ОСОБА_5 було розірвано. (том 1, а.с.73)

Загальна площа спірної трьохкімнатної квартири складає 59 кв.м, житлова площа - 36,3 кв.м. Квартира складається з трьох кімнат: кімната № 7 площею 8,10 кв.м, кімната № 5 площею 11,10 кв.м, кімната № 4 площею 17,4 кв.м, кухня 8,4 кв.м, ванна кімната 2,1 кв.м , вбиральня 1,30 кв.м , коридор 8,6 кв.м , комори 0,7 кв.м та 0,5 кв.м. Квартира обладнана балконом, вихід на який здійснюється з кімнати № 4 та лоджією, вихід на яку здійснюється з кімнати № 5. (том 1, а.с.4).

Звертаючись до суду з позовом про визначення порядку користування спірним жилим приміщенням, ОСОБА_6 посилався на те, що між ним та відповідачами, які мають право користування спірною квартирою, склались неприязні особисті відносини, так як відповідачі заперечують проти проживання позивача та його дочки у спірній квартирі, у зв'язку з чим, позивач вимушений ставити питання про визначення порядку користування спірною квартирою.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 про визначення порядку користування спірним жилим приміщенням, суд першої інстанції керувався ст. 46, 50 ЖК України та дійшов до висновку те, що заселення в одну кімнату осіб різної статі, старших дев'яти років, які не є членами однієї сім'ї, призведе до порушення їх житлових прав. Також, суд першої інстанції виходив із того, що надання у користування неповнолітній ОСОБА_9 кімнати № 7 площею 8,1 кв.м, позивачу ОСОБА_6 - кімнати № 5 площею 11 кв.м, а відповідачам ОСОБА_6 та ОСОБА_5 - кімнати № 4 площею 17,4 кв.м, із залишенням решти приміщень в загальному користуванні, призведе до порушень житлових прав сторін та неповнолітньої дитини, з урахуванням того, що на кожного з них приходиться 9,15 кв.м жилої площі.

Колегія суддів погоджується з даним висновком суду з огляду на наступне.

Статті 61-70 ЖК України встановлюють порядок користування жилими приміщеннями в будинках державного і громадського житлового фонду.

Відповідно до ч.1 ст.61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення.

Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім'я якого видано ордер.

Згідно зі ст.64 ЖК України члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору.

До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Положеннями ч. 2 ст. 50 ЖК України передбачено, що при наданні жилих приміщень не допускається заселення однієї кімнати особами різної статі, старшими дев'яти років, крім подружжя.

Як вбачається з матеріалів справи, квартира АДРЕСА_8 складається з трьох кімнат: кімната № 7 площею 8,10 кв.м, кімната № 5 площею 11,10 кв.м, кімната № 4 площею 17,4 кв.м. (том 1, а.с.4)

У спірній квартирі проживає троє осіб різної статі, які старше дев'яти років, та не є членами однієї сім'ї, а саме: позивач ОСОБА_6, відповідач ОСОБА_6, відповідач ОСОБА_5, оскільки 19 листопада 2013 року шлюб між відповідачами ОСОБА_6 та ОСОБА_5 було розірвано. (том 1, а.с.73)

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з правильним висновком суду першої інстанції про те, що заселення в одну кімнату осіб різної статі, старших дев'яти років, які не є членами однієї сім'ї, призведе до порушення їх житлових прав, у зв'язку з чим позовні вимоги ОСОБА_6 про визначення порядку користування спірним жилим приміщенням не підлягають задоволенню.

Доводи апеляційної скарги представника позивача про те, що відповідачі навмисно, з метою ускладнення справи, розірвали фіктивно шлюб та продовжують сумісно проживати у спірній квартирі і вести спільне господарство, колегія суддів не може взяти до уваги, оскільки позивачем ОСОБА_6 не надано доказів на підтвердження визнання розірвання шлюбу відповідачів фіктивним, у порядку, встановленому положеннями ст. 108 СК України.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 48 ЖК України жиле приміщення надається громадянам у межах норми жилої площі, але не менше розміру, який визначається Кабінетом Міністрів України і Федерацією професійних спілок України.

Відповідно до Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській PCP, затверджених постановою РМ України №470 від 11.12.1984 року, розмір жилого приміщення, що надається за договором найму державного житлового фонду надається громадянам у межах 13,65 квадратного метра жилої площі на одну особу, але не менше рівня середньої забезпеченості громадян жилою площею в даному населеному пункті.

Постановою Виконкому Дніпропетровської обласної Ради народних депутатів і президії Ради профспілок №199 від 24 травня 1990 року в населених пунктах області визначено рівень забезпеченості житловою площею для визнання потреб в поліпшенні житлових умов з 01 липня 1990 року у розмірі 6,7 кв.м на кожного члена сім'ї.

Як вбачається з матеріалів справи, виходячи із розміру житлової площі спірної квартири 36,3 кв.м на кожного з зареєстрованих в ній осіб приходиться 9,07 кв.м. (36,3 кв.м : 4).

Зважаючи на те, що надання у користування неповнолітній ОСОБА_6 кімнати № 7 площею 8,1 кв.м, позивачу ОСОБА_6 - кімнати № 5 площею 11 кв.м, відповідачам ОСОБА_6 та ОСОБА_5 - кімнати № 4 площею 17,4 кв.м., із залишенням решти приміщень в загальному користуванні призведе до порушень житлових прав сторін та неповнолітньої дитини, з урахуванням того, що на кожного з них приходиться 9,07 кв.м жилої площі, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про неможливість визначити порядок користування спірною квартирою та задовольнити відповідні позовні вимоги ОСОБА_6, у зв'язку з чим колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що основний спір між сторонами щодо визначення порядку користування вищевказаною квартирою не був вирішений судом, чим порушуються права позивача та його дочки.

Посилання представника позивача ОСОБА_8 в апеляційній скарзі на те, що відповідачі заперечують проти того, щоб ОСОБА_6 проживав у вказаній квартирі разом зі своєю дочкою, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки факт наявності між сторонами особистих неприязних відносин, який встановлений під час судового розгляду, сам по собі не може бути правовою підставою для задоволення позовних вимог про визначення порядку користування спірною квартирою.

Доводи апеляційної скарги представника позивача про те, що жиле приміщення надається громадянам у межах 13,65 кв.м на одну особу, але не менше рівня середньої забезпеченості громадян жилою площею у даному населеному пункті, а Постановою Виконкому Дніпропетровської обласної Ради народних депутатів і президії Ради профспілок №199 від 24 травня 1990 року в населених пунктах області визначено рівень забезпеченості житловою площею для визнання потреб в поліпшенні житлових умов з 01 липня 1990 року у розмірі 6,7 кв.м на кожного члена сім'ї, колегія суддів не може взяти до уваги, оскільки визначення рівня забезпеченості позивача ОСОБА_6 житловою площею має значення лише при вирішенні питання про укладення з позивачем окремого договору найму, якщо жилу площу, що припадає на нього, може бути виділено у вигляді ізольованого приміщення, у порядку передбаченому ч. 1 ст. 104 ЖК України, однак ОСОБА_6 таких позовних вимог заявлено не було, а суд, в силу ст.11 ЦПК України, розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог.

Посилання представника позивача ОСОБА_8 в апеляційній скарзі на те, що суд, діючи в інтересах відповідачів, керується нормами житлової площі, які встановлені у часи СРСР та на даний момент є не актуальними, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки положеннями ч.1 ст.8 ЦПК України передбачено, що суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, а житлові відносини в Україні, відповідно до ст.3 ЖК України, регулюються Житловим Кодексом України.

Таким чином, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи та поясненнями учасників процесу.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв'язку із чим апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду на підставі ст.308 ЦПК України - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_8 - відхилити.

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 квітня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: А.П. Барильська

Судді: І.Є.Ляховська

Л.В. Михайлів