АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 квітня 2016 р. Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого - Усика Г.І.

суддів - Ратнікової В.М., Соколової В.В.

при секретарі - Ільченко В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 02 лютого 2016 р. у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Адміністрація морських портів України», третя особа: Міністерство інфраструктури України, первинна профспілкова організація державного підприємства «Адміністрація морських портів України» про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати належних сум,

в с т а н о в и л а:

В листопаді 2015 р. ОСОБА_1 звернулася з позовом до ДП «Адміністрація морських портів України», третя особа: Міністерство інфраструктури України, первинна профспілкова організація державного підприємства «Адміністрація морських портів України» про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати належних сум.

На обгрунтування своїх вимог зазаначала, що вона працювала на посаді провідного юристконсульта відділу організації процедур закупівель служби з організації закупівель та здійснення договірної роботи ДП «Адміністрація морських портів України».

Наказом ДП «Адміністрація морських портів України» від 01.04.2015 р. № 105-к 3-3 «Про припинення трудового договору» вона була звільнена з займаної посади з 06.04.2015 р. на підставі п. 6 ст. 36 КЗпП України.

При ознайомленні з розрахунком сум, належних їй при звільненні, вона виявила, що з її заробітної плати за січень незаконно утримано 3 094,74 грн. Не погоджуючись з вказаними діями ДП «Адміністрація морських портів України», вона звернулася до суду за захистом своїх порушених трудових прав.

Справа № 761/34175/15-ц
№ апеляційного провадження:22-ц/796/4855/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Маліновська В.М.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Усик Г.І.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 26.08.2015 р. позов задоволено. Стягнуто з ДП «Адміністрація морських портів» на її користь грошові кошти у розмірі 56 968,02 грн., з яких: 3 094,74 грн., утримані з заробітної плати кошти, 53 873, 28 грн. середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 06.04.2015 р. по 26.08.2015 р. включно та стягнуто з ДП «Адміністрація морських портів України» на користь держави судовий збір у розмірі 569, 68 грн.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 27.10.2015 р. зазначене судове рішення залишено без змін.

03.11.2015 р. ДП «Адміністрація морських портів України» частково виконало рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 26.08.2015 р., сплативши на її картковий рахунок у ПАТ КБ «ПриватБанк» 44 957,50 грн., а 23.12.2015 р. здійснило виплату залишку коштів у розмірі 10 974,94 грн.

Посилаючись на те, що остаточний розрахунок з нею було проведено лише 23.12.2015 р, просила відповідно до ст. 117 КЗпП України стягнути з ДП «Адміністрація морських портів України» середній заробіток за весь час затримки виплати належних їй сум, у розмірі 47 700,30 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 02.02.2016 р. у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення її позовних вимог, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, та неправильне застосування норм матеріального і процесуального права.

На обґрунтування своїх вимог посилалась на те, щовідмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції послався на рішення Європейського суду з прав людини від 28.04.2010 р. у справі «Меньшакова проти України», не урахувавши висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 29.01.2014 р. у справі № 6-144цс 13, від 22.01.2014 р. у справі № 6-159цс13, які відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень, та рішення Конституційного Суду України від 22.02.2012 № 4-рп/2012.

Вказувала на те, що пославшись на рішення Європейського суду з прав людини від 08.04.2010 р., суд першої інстанції не урахував, що у пункті 58 цього рішення, Суд зазначив, що саме національні суди повинні тлумачити національне законодавство та надавати оцінку доказам.

Оскільки рішення Конституційного Суду України № 4-рп/2012 від 22.02.2012, та постанови Верховного Суду України № 6-144цс 13 від 29.01.2014 р. та № 6-159цс13 від 22.01.2014 р. були прийняті після ухваленого Європейським судом з прав людини рішення у справі «Меньшакова проти України», то вважала, що суд першої інстанції повинен був керуватися саме рішенням національних судів.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 просив задовольнити апеляційну скаргу з наведених у ній підстав.

Представник ДП «Адміністрація морських портів України» просив апеляційну скаргу відхилити, посилаючись на те, що рішення суду є законним та обгрунтованим.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які приймали участь в судовому засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що на підставі наказу ДП «Адміністрація морських портів України» № 105-к 3-3 від 01.04.2015 р. «Про припинення трудового договору» ОСОБА_1 звільнено з посади провідного юристконсульта відділу організації процедур закупівель з 06.04.2015 р. на підставі п. 6 ст. 36 КЗпП України.

При ознайомленні з розрахунком сум, належних ОСОБА_1 при звільнені, вона виявила, що з її заробітної плати за січень було утримано 3 094,74 грн. Не погоджуючись з діями ДП «Адміністрація морських портів України», вона звернулася до суду за захистом своїх порушених трудових прав.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 26.08.2015 р. у справі за позовом ОСОБА_1 до ДП «Адміністрація морських портів України», треті особи: Міністерство інфраструктури України, первинна профспілкова організація ДП «Адміністрація морських портів України» про стягнення заборгованості, позов ОСОБА_1 задоволено, стягнуто з ДП «Адміністрація морських портів України» на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 56 968,02 грн., з яких: 3 094,74 грн. - кошти утримані з заробітної плати, 53 873,28 грн. - середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 06.04.2015 р. по 26.08.2015 р. включно.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 27.10.2015 р. рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 26.08.2015 р. залишено без змін.

На виконання рішення суду ДП «Адміністрація морських портів України» 03.11.2015 р. сплатило ОСОБА_1 44 957,50 грн., а остаточний розрахунок здійснило 23.12.2015 р., сплативши залишок коштів у розмірі 10 974,94 грн.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, суд послався на пункт 57 рішення Європейського суду з прав людини від 08.04.2010 р. у справі «Меньшакова проти України», в якому Суд аналізуючи положення частини першої статті 117 КЗпП України та частини другої зазначеної статті дійшов висновку про те, що «частина друга статті 117, яка встановлює право на отримання компенсації у випадку постановлення судом рішення щодо суми такої заборгованості та є застосовною у справі заявниці не передбачає виплати компенсації за період до фактичного розрахунку по заборгованості, на відміну від частини першої статті 117. Таким чином, немає обґрунтованих підстав стверджувати, що ці положення передбачають права на отримання компенсації за затримку виплати заробітної плати, що мала місце після того, як її сума була виплачена судом.»

Посилаючись на встановлені судом обставини та рішення Європейського суду з прав людини від 28.04.2010 р. у справі «Меньшакова проти України», ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права, суд першої інстанції вважав, що вимоги ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні не підлягають задоволенню.

З таким висновком суду погодитись не можна виходячи з наступного.

За змістом ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, встановлені ст. 116 КЗпП України.

Згідно із частиною 1 статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Відповідно до частини 1 статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Частиною 2 зазначеної норми закону передбачено, що при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у тому разі , коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган. Який виносить рішення по суті спору.

Офіційне тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу Конституційний Суд України навів у рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012, зокрема зазначив, що за статтею 47 Кодексу роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, викладених у рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012, дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

У постанові Верховного Суду України від 29.01.2014 р. у справі № 6-144цс14 викладено наступну правову позицію:

Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, передбачені статтею 116 КЗпП України, є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Відповідно до абз. 3 п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

У постанові у справі № 6-159цс13 від 22.01.2014 р. Верховний Суд України зазначив, що у справі, що переглядається «суд касаційної інстанції помилково погодився з висновком апеляційного суду, який, встановивши, що за рішенням суду з власника або уповноваженого ним органу стягнуто на користь звільненого працівника нараховану й невиплачену заробітну плату, тобто власник або уповноважений ним орган фактично не провів повного розрахунку з працівником при його звільненні, дійшов висновку, який не ґрунтується на вимогах чинного законодавства, про те, що після ухвалення судом рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати до спірних правовідносин не застосовується ст.117 КЗпП України.»

За змістом ст.360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норм права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу є обов'язковий для всіх суб'єктів владних повноважень, і має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Щодо посилань суду першої інстанції на рішення Європейського суду з прав людини від 28.04.2010 р. у справі «Меньшакова проти України» то необхідно зазначити, що у пункті 58 Суд зазначив, «обґрунтуванню наведеному судами щодо оскаржуваних рішень не вистачає чіткості і ясності, оскільки суди детально не розглянули двояку дію статті 117 Кодексу законів про працю» та, «що він не є апеляційним судом для оскарження рішень національних судів та, як правило, саме національні суди повинні тлумачити національне законодавство та надавати оцінку наданим їм доказам».

Аналізуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що невиконання рішення суду про стягнення на користь звільненого працівника недоплаченої заробітної плати є підставою для покладення на власника або уповноважений ним орган відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України за весь період невиплати цієї заробітної плати, а тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням у справі нового рішення.

З наданого позивачем розрахунку убачається, що ОСОБА_1 просила стягнути середній заробіток за час затримки виплати належних сум за період з 27.08.2015 р. (дата ухвалення рішення Шевченківського райооного суду м. Києва про стягнення заборгованості) по 23.12.2015 р. (дата остаточного розрахунку), у розмірі 47 700,30 грн. (561,18 грн. (середньоденний заробіток) х 85 робочих днів).

Разом з тим, кількість робочих днів за вказаний період становить 84, а тому з ДП «Адміністрація морських портів України» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню середній заробіток за час затримки виплати належних їй сум при звільненні, за період з 27.08.2015 р. по 23.12.2015 р. у розмірі 47 139,12 грн. (561,18 х 84).

Ураховуючи наведене, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, з ухваленням у справі нового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 частково.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 02 лютого 2016 р. скасувати та ухвалити нове рішення.

Стягнути з Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виплати належних сум у розмірі 47 139,12 грн.

Стягнути з ДП «Адміністрація морських портів України» на користь держави судовий збір у розмірі 471,00 грн.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий: Судді: