Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/778/3118/16 Головуючий у 1-й інстанції: Васецька В.В.
Є.У.№2-1299/08 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ проект

21 липня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

головуючого судді Кочеткової І.В.,

суддів Савченко О.В.,

Маловічко С.В.,

за участі секретаря Бабенко Т.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_3 і ОСОБА_4 на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 01 листопада 2012 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа: Комунальне підприємство "Виробниче ремонтне-експлуатаційне об'єднання № 2" (надалі - КП «ВРЕЖО № 2») правонаступником якого є Міське комунальне підприємство «Основаніє» (надалі - МКП «Основаніє») про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням за заявою ОСОБА_5, ОСОБА_6 про перегляд рішення у зв'язку з нововиявленими обставинами,

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2008 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання їх такими, що втратили право користування житлом з підстав, передбачених ст.71 ЖК України. Зазначав, що з 2002 року перебував у фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_6 і проживав з нею в квартирі АДРЕСА_1. Судовим рішенням 24 березня 2008 року за ним визнано право користування вказаною квартирою як за членом сім'ї наймача. Посилаючись на те, що відповідачі з 2007 року виїхали із спірної квартири і не проживають в ній без поважних причин, просив суд визнати їх такими, що втратили право користування житлом і змінити договір найму, визнавши його наймачем житла.

Рішенням Жовтневого районного суду міста Запоріжжя від 22 травня 2008 року позов задоволено. Визнано ОСОБА_5 та ОСОБА_6 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1. Змінено договір найму вказаної квартири, зобов'язано КП ВРЕЖО №2 Жовтневого району міста Запоріжжя укласти договір найму з ОСОБА_4

Додатковим рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя № 2-1299/08 від 09.06.2008 року (том1: 1 а.с. 21) зобов'язано КП «ВРЕЖО № 2» та Відділ громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Жотвневого РВ ЗМУ УМВС України в Запорізькій області скасувати реєстрацію ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в квартирі АДРЕСА_1.

13 серпня 2012 року ОСОБА_5, ОСОБА_6 звернулися до суду із заявою про перегляд рішення у зв'язку з нововиявленими обставинами (том1: 1 а.с. 26), посилаючись на скасування 25 липня 2012 року судом апеляційної інстанції рішення суду першої інстанції про визнання за ОСОБА_4 права користування житловим приміщенням.

Ухвалами Жовтневого районного суду міста Запоріжжя від 16 серпня 2012 року заяву ОСОБА_5 і ОСОБА_6 залишено без руху як таку, що не відповідає вимогам ст.119 ЦПК, і запропоновано заявникам у строк до 28 серпня 2012 року усунути її недоліки, а 29 серпня 2012 року - визнано неподаною та повернуто заявникам (том1:а.с.27,31).

13 вересня 2012 року ОСОБА_5 і ОСОБА_6 повторно звернулися до суду із заявою про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами з тих же підстав.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 01 листопада 2012 року (т.с. 1 а.с.74-76) заяву ОСОБА_5, ОСОБА_6 про перегляд судового рішення у зв'язку з нововиявленими обставинами задоволено.

Скасовано заочне рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя за №2-1299/08 від 22.05.2008 року та додаткове рішення від 09.06.2008 року по цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа: КП «ВРЕЖО № 2» про визнання такими, що втратили право користування житловим приміщенням та зміну договору найму житлового приміщення та постановлено нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, ОСОБА_3 як особа, яка не брала участі у цій справі, у своїй апеляційній скарзі від 24 лютого 2015 р. (том1: а.с.221-224) просив рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове, яким визнати ОСОБА_5 та ОСОБА_6 такими, що втратили право користування кв. АДРЕСА_1. В обґрунтування своїх доводів ОСОБА_3 зазначає, що за договором купівлі-продажу від 30 січня 2009 року купив спірну квартиру у ОСОБА_4 Відповідачі фактично з 2007 року в спірній квартирі не проживали, що підтверджується доданим до матеріалів справи письмовими доказами - Актом житлового органу і поясненнями як позивача ОСОБА_4, допитаного судом в якості свідка, так і свідка ОСОБА_7

В апеляційній скарзі від 11 січня 2016 року ОСОБА_4 зазначає, що перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами відбувався без його участі, повістки про виклик до суду і копію оскаржуваного судового рішення він не отримував, про його існування дізнався випадково 29 грудня 2015 року під час ознайомлення його представника з матеріалами цієї справи. Просить судове рішення скасувати як таке, що постановлено з порушенням норм матеріального і процесуального права, оскільки зібраними у справі доказами підтверджується факт не проживання відповідачів в спірній квартирі з 2007 року. Крім того, на думку скаржника, відповідачами пропущено строк подання заяви про перегляд судового рішення.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з огляду на таке.

За змістом ст. 361ч.1,2 п. 3 ЦПК України рішення або ухвала суду, якими закінчено розгляд справи, що набрали законної сили, а також судовий наказ можуть бути переглянуті у зв'язку з нововиявленими обставинами. Підставами для перегляду рішення, ухвали суду чи судового наказу у зв'язку з нововиявленими обставинами є, в тому числі, скасування судового рішення, яке стало підставою для ухвалення рішення чи постановлення ухвали, що підлягають перегляду.

Частинами 1 і пунктом 3 частини 2 ст. 362 ЦПК визначено, що заяви про перегляд у зв'язку з нововиявленими обставинами можуть бути подані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, протягом одного місяця з дня встановлення обставини, що є підставою для перегляду. Строк для подання заяви про перегляд у зв'язку з нововиявленими обставинами обчислюється з дня набрання законної сили судовим рішенням, яким скасовано судове рішення, що стало підставою для ухвалення рішення чи постановлення ухвали, які підлягають перегляду.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п.9, 13 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 30.03.2012 року «Про застосування цивільного процесуального законодавства при перегляді судових рішень у зв'язку з нововиявленими обставинами», скасування судового рішення (пункт 3 частини другої статті 361 ЦПК ) може бути визнано нововиявленою обставиною лише в тому випадку, коли суд обґрунтував ухвалене судове рішення скасованим (воно було підставою для ухвалення такого судового рішення) або виходив із нього, хоча прямо й не посилався на нього на підтвердження наявності вказаних обставин, а також якщо наслідком скасування судового рішення є інше за змістом вирішення спору.

Вирішуючи питання про скасування судового рішення із зазначених підстав, суди мають виходити з преюдиційного зв'язку судових рішень, зокрема, із того, що між рішеннями має існувати матеріально-правовий зв'язок, факти, встановлені в одній із справ, мають значення для іншої справи.

Встановлено, що рішенням Жовтневого районного суду міста Запоріжжя від 24 березня 2008 року за ОСОБА_4 визнано право користування квартирою АДРЕСА_1. Як вбачається із тексту судового рішення, справу розглянуто за відсутності відповідачів ОСОБА_6 і ОСОБА_5 ( том1: а.с.8).

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 25 липня 2012 року вказане судове рішення скасовано з ухваленням нового - про відмову ОСОБА_4 у позові (том1:а.с.39).

Задовольняючи заяву відповідачів про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами, суд першої інстанції обгрунтовано виходив з того, що судове рішення, яким за позивачем ОСОБА_4 було визнано право користування спірною квартирою, скасовано судом апеляційної інстанції з ухваленням нового - про відмову у позові. При цьому суд першої інстанції обгрунтовано виходив з преюдиційного зв'язку судових рішень, оскільки між ними існує матеріально-правовий зв'язок, а факти, встановлені в одній із справ, мають значення для іншої справи.

Зокрема, у справі №22-3554/12 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 і ОСОБА_6 про визнання права користування житловим приміщенням, судом апеляційної інстанції в рішенні від 25 липня 2012 року встановлено, що ОСОБА_4 не набув права користування спірною квартирою, оскільки належних і допустимих доказів на підтвердження своїх доводів про вселення в спірну квартиру у 2002 році в якості члена сім'ї наймача і про те, що спірна квартира являлася його єдиним постійним місцем проживання, суду не надав. На час вирішення справи судом першої інстанції ОСОБА_4 зберігав за собою право користування іншим житлом (том1: а.с.39-40).

За вказаних обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що факти, встановлені судовим рішенням у справі №22-3554/12, мають преюдиційний зв'язок із рішенням у цій справі.

Акт житлового органу про відсутність відповідачів у спірній квартирі з січня 2007року, що міститься на а.с.10, пояснення позивача ОСОБА_4 і свідка ОСОБА_7 про відсутність відповідачів в спірній квартирі з січня 2007 року по квітень 2008 року не мають правового значення і не є підставою для скасування оскаржуваного рішення.

ОСОБА_4 не являвся стороною договору найму житла, не набув права користування спірним житлом як член сім'ї наймача, зберігав за собою право користування іншим житловим приміщенням. За вказаних обставин він являється не належним позивачем за заявленими у цій справі вимогами про визнання ОСОБА_5 і ОСОБА_6 такими, що втратили право користування житлом з підстав, передбачених ст.71 ЖК України.

За змістом ст.ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтями 15, 16 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до статті 61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією і наймачем - громадянином на ім'я якого видано ордер.

За частиною 1 ст.64 ЖК України члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору.

Як роз'яснено у п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України « Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» N 2, від 12.04.1985р., в силу ст. 61 ЖК житлово-експлуатаційна організація, а при її відсутності - підприємство, установа, організація як наймодавець можуть бути стороною в спорах, що виникають з договорів найму жилого приміщення.

Вони вправі, зокрема, пред'являти позови про визнання наймача таким, що втратив право користування жилим приміщенням, розірвання договору найму жилого приміщення і виселення в зв'язку з систематичним порушенням правил співжиття, псуванням і руйнуванням жилих приміщень.

Системний аналіз вказаних норм права дає підстави для висновку про те, що належною стороною у спорі про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням громадського житлового фонду, являється наймодавець, або наймач чи член сім'ї наймача, який вселився в житло з дотриманням встановленого порядку за письмовою згодою на це всіх членів сім'ї наймача і зареєстрований в цьому приміщенні.

Як вбачається із матеріалів справи, наймодавець - ПРЕЖО №2, правонаступником якого являється КП «Основаніє», право відповідачів на користування спірним житлом не оспорював, з відповідним позовом до суду не звертався.

Зважаючи на те, що ОСОБА_4 не являвся членом сім'ї наймача, не набув права користування спірною квартирою, він в силу ст.3, 4 ЦПК України і ст.16 ЦК України не наділений правом оспорювати житлові права відповідачів.

Та обставина, що на момент пред'явлення позову у цій справі за ОСОБА_4 рішенням було визнано право користування житлом, не має правового значення, оскільки вказане рішення як незаконне було скасовано судом апеляційної інстанції, а відтак - втратило обов'язковість і приюдиційність.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_8 про те, що оскаржуваним рішенням суд вирішив питання про його права і обов'язки, не залучивши його до участі у розгляді справи, являються неспроможними.

ОСОБА_8 не був учасником спірних правовідносин, оскільки набув право власності на квартиру у січні 2009 року за договором купівлі-продажу, укладеним з ОСОБА_4 Предметом спору у цій справі являється питання про втрату відповідачами права користування спірним житлом станом на квітень 2008 року , тобто до приватизації квартири ОСОБА_4 і відчуження її ОСОБА_8

Крім того, судовим рішенням від 13 травня 2014 року, залишеним без зміни ухвалою апеляційного суду від 8 квітня 2015 року (том 2 : а.с.19-23), розпорядження райдержадміністрації про передачу квартири у власність ОСОБА_4 в порядку приватизації і договір купівлі-продажу, за яким ОСОБА_8 набув право власності на спірну квартиру, визнані недійсними. Зустрічний позов ОСОБА_8 про визнання ОСОБА_5 і ОСОБА_6 такими, що втратили право користування житлом, залишений без задоволення. За вказаних обставин доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права являються неспроможними.

ОСОБА_8 не позбавлений можливості захистити своє порушене право, пред'явивши відповідний позов до продавця спірної квартири ОСОБА_4

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_4 про пропуск відповідачами процесуального строку на подання заяви про перегляд рішення за нововиявленими обставинами являються неспроможними.

Як вбачається із матеріалів справи, із заявою про перегляд заочного рішення за нововиявленими обставинами ОСОБА_5 і ОСОБА_6 звернулися до суду13 серпня 2012 року (том1: 1 а.с. 26).

Ухвалами Жовтневого районного суду міста Запоріжжя від 16 серпня 2012 року заяву ОСОБА_5 і ОСОБА_6 з формальних міркувань залишено без руху як таку, що не відповідає вимогам ст.119 ЦПК, а 29 серпня 2012 року - визнано неподаною і повернуто заявникам (том1:а.с.27,31).

Рекомендовані повідомлення про вручення відповідачам вказаних судових ухвал в матеріалах справи відсутні, достовірних доказів про обізнаність відповідачів щодо їх постановлення в справі не має. Як вбачається із супровідних листів суду (том1:а.с.32,33) копії цих ухвал направлялися заявникам на адресу спірної квартири, тоді як станом на серпень 2012 року останні в ній не проживали, так як квартира ще у 2009 році була продана ОСОБА_3

Копії відповідних ухвал були повернуті відділенням поштового зв'язку до суду 03.09.2012 року із зазначенням про те, що адресати за зазначеною адресою не проживають і додані до матеріалів справи (том1: а.с.34-32).

З повторною заявою до суду відповідачі звернулися 13 вересня 2012 року, заява прийнята судом до розгляду, за результатами якого ухвалено оскаржуване рішення.

Зважаючи на те, що вперше із заявою про перегляд судового рішення відповідачі звернулися 13 серпня 2012 року, копії судових ухвал від 16 і 29 серпня 2012 року відповідачам не вручені, останні усунули недоліки першої заяви не до 28 серпня 2012 року, як зазначав суд в ухвалі від 16 серпня 2012 року, а 13 вересня 2012 року, відсутність ухвали суду про продовження ОСОБА_5 і ОСОБА_6 строку усунення недоліків їх заяви від 13 серпня 2012 року про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами не є підставою для скасування оскаржуваного рішення суду.

Відповідно до ч.2 ст.308 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

За змістом частини 3 ст.309 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це призвело до неправильного вирішення справи.

Зважаючи на те, що допущене судом першої інстанції порушення норм процесуального права не призвело до неправильного вирішення спору, оскаржуване у справі рішення не може бути скасоване з одних лише формальних міркувань.

Інші доводи апеляційних скарг не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення спору.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги ОСОБА_3 і ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 01 листопада 2012 року по цій справі залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: