АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження № 22-ц/796/4144/2016 Головуючий в суді 1 інстанції - Букіна О.М.
Доповідач - Ящук Т.І.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 квітня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді Ящук Т.І.

суддів Немировської О.В., Чобіток А.О.

при секретарі Сірій О.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 14 січня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Державного економіко-технологічного університету транспорту, третя особа - ОСОБА_3 про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди,

встановила:

У вересні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до відповідача Державного економіко-технологічного університету транспорту та уточнивши позовні вимоги просила:

- скасувати наказ № 232-К від 26.08.2015 року про звільнення ОСОБА_2 з посади старшого викладача кафедри «Іноземні мови» Державного економіко-технологічного університету транспорту;

- поновити на роботі ОСОБА_2 на посаді старшого викладача кафедри «Іноземні мови» в Державному економіко-технологічному університеті транспорту з навчальним навантаженням обсягом не менше тарифної ставки з 01 вересня 2015 року;

- стягнути з Державного економіко-технологічного університету транспорту на користь позивача - ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 1 вересня 2015 року до дня поновлення на роботі, тобто у розмірі 27 046 грн. 32 коп.;

- стягнути з Державного економіко-технологічного університету транспорту (ДЕТУТ) на користь позивача оплату за надання правової допомоги у сумі 1600 грн.;

- стягнути з Державного економіко-технологічного університету транспорту на користь ОСОБА_2 відшкодування моральної шкоди у розмірі 100 000 грн.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 14 січня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням, позивач ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким позов задовольнити в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи.

Вказувала, що суд першої інстанції не звернув уваги на положення контракту, а саме п. 1.1 та 1.3., відповідно до яких на працівника повністю поширюється положення КЗпП. Жодних застережень, щодо не застосування певних окремих норм КЗпП до працівника, який підписав даний контракт, в ньому не зазначаються. Таким чином суд першої інстанції прийшовши до висновку, що відповідач не порушив норму ч.3 ст. 184 КЗпП України щодо працевлаштування позивача, яка є одинокою матір'ю, або на іншу посаду в цьому ж закладі (підприємстві, установі) або іншому, допустив неправильне застосування норми матеріального права.

Крім того, суд першої інстанції не взяв до уваги п.9 Постанови Пленуму Верховного суду № 9 від 06.11.1992 «Про практику розгляду судами трудових спорів», в якому зазначено, що не може бути визнано, що власник або уповноважений ним орган виконав цей обов'язок по працевлаштуванню, якщо працівниці не була надана на тому ж або на іншому підприємстві (в установі, організації) інша робота або запропонована робота, від якої вона відмовилась з поважних причин (наприклад, за станом здоров'я). Передбачені ч.3 ст.184 КЗпП України гарантії поширюються і на випадки звільнення у зв'язку з закінченням строку договору зазначених працівників, коли вони були прийняті на сезонні роботи.

В оскаржуваному рішенні суд першої інстанції зазначає, що позивач рішення Вченої ради не оскаржила. Однак, у червні-липні 2015 року при письмовому зверненні до ректора ДЕТУТ ОСОБА_3 цінним листом з описом позивач просила надати рішення конкурсної комісії, але відповіді так і не отримала. Протокол засідання Вченої ради факультету «Управління залізничним транспортом» ДЕТУТ був наданий відповідачем лише після витребування судом документів, які просив надати позивач, тільки у грудні 2015 року.

Таким чином, дане рішення до моменту звільнення оскаржити було неможливо. Окрім того, відповідач порушив Наказ МОН України №744 від 24.12.2002 «Про затвердження Положення про обрання та прийняття на роботу науково-педагогічних працівників вищих навчальних закладів третього і четвертого рівнів акредитації», а саме п. 2 «оголошення про проведення конкурсу, терміни й умови його проведення публікується в засобах масової інформації», чого не будо виконано, адже в оголошенні про проведення конкурсу не зазначено вимог до кандидатів.

Судом не було взято до уваги наказ ДЕТУТ №134-К від 02.07.2014 року про продовження трудових відносин з позивачем. Вважає, що заяву про укладення контракту позивач написала 29 серпня 2014 року формально, лише для нарахування заробітної плати, як і було пояснено позивачу зав. кафедри «Іноземні мови» ДЕТУТ ОСОБА_5, а контракт був укладений з 01.09.2014 року.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_2 підтримала апеляційну скаргу та просила задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_6 вважав доводи апеляційної скарги безпідставними та просив залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, що з'явились в судове засідання, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач ОСОБА_2 свої вимоги обґрунтовувала тим, що відповідно до наказу № 32-К від 01 березня 2004 року вона була прийнята на роботу на посаду старшого викладача кафедри «Української та іноземних мов» Державного економіко-технологічного університету транспорту, в якому працювала до 31 серпня 2015 року згідно з контрактом, укладеним на 2014-2015 навчальний рік, та наказу про звільнення № 232-К від 26.08.2015 року.

Позивач вважає звільнення незаконним, оскільки з 02.07.2015 року по 26.08.2015 року перебувала у відпустці, а з 27.08.2015 року по 11.09.2015 року на лікарняному, тобто трудові відносини все ще тривали, а тому наказ про звільнення порушує вимоги ст. 40 КЗпП України.

Крім того, позивач вважає, що наказ про звільнення порушує вимоги ст. 184 КЗпП України, оскільки позивач є одинокою матір'ю, має дитину віком до 14 років, про що вона неодноразово повідомляла відповідача та надавала відповідні документи.

Судом першої інстанції встановлено, що наказом відповідача за №32/к від 01.03.2004 року позивач ОСОБА_2 згідно заяви була зарахована на посаду старшого викладача кафедри «Української та іноземних мов» на умовах контракту на період з 01.03.2004 року по 31.08.2004 року. В подальшому між позивачем та відповідачем трудові відносини продовжувалися за контрактом на визначений строк.

Відповідно до заяви ОСОБА_2 від 29.08.2014 року на ім'я ректора Державного економіко-технологічного університету транспорту, позивач просила зарахувати її на посаду старшого викладача кафедри іноземних мов на умовах контракту на період з 01.09.2014 року по 31.08.2015 року.

01.09.2014 року між позивачем та відповідачем було укладено відповідний контракт на період з 01.09.2014 року по 31.08.2015 року, наказом відповідача за № 134-к з ОСОБА_2 продовжено трудові відносини на посаді старшого викладача кафедри «Іноземні мови» на умовах контракту з 01.09.2014 року по 31.08.2015 року, у зв'язку з обранням за конкурсом.

Відповідно до протоколу № 10 засідання ВченоїРади факультету «УЗТ» від 15.06.2015 року, згідно результатів таємного голосування Вчена рада факультету Управління залізничним транспортом Університету рекомендувала ректору Університету не укладати контракт з позивачем на посаду старшого викладача кафедри «Іноземні мови» факультету Управління залізничним транспортом.

Наказом від 26.08.2015 року за №232-К позивача звільнено з посади старшого викладача кафедри «Іноземні мови», 31 серпня 2015 року у зв'язку із закінченням терміну дії договору, відповідно до пункту 2 ст. 36 КЗпП України.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що не зважаючи на наявність у позивача ОСОБА_2 статусу одинокої матері, зазначена обставина не може бути підставою для поновлення позивача на роботі, оскільки звільнення позивача відбулося саме на підставі контракту, тобто по закінченню строку його дії, а не з ініціативи власника - відповідача по справі. Ту обставину, що наказ про звільнення позивача було підписано під час перебування позивача на лікарняному, суд першої інстанції не визнав порушенням трудового законодавства та як підставу для поновлення позивача на роботі.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції доказів, колегія суддів вважає, що зазначені висновки є законними і обґрунтованими, відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Доводи, які викладені в апеляційній скарзі позивача, є аналогічними обґрунтуванню позовних вимог і були предметом перевірки суду першої інстанції та отримали належну правову оцінку.

Відповідно до ст. 21 КЗпП України, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Отже, контракт є особливою формою трудового договору і укладається він, коли його застосування відповідає законодавству.

Згідно ч. 3 ст. 54 Закону України «Про освіту» педагогічні та науково-педагогічні працівники приймаються на роботу шляхом укладення трудового договору, в тому числі за контрактом.

У відповідності до п. 2 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення.

Враховуючи встановлені у справі обставини й вимоги матеріального права, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивач була прийнята на роботу у в Державний економіко-технологічний університет транспорту на умовах строкового трудового договору ( контракту), строк дії якого було визначено сторонами тривалістю з 01.09.2014 року по 31.08.2015 року.

Таким чином, відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції правильно виходив з того, що ОСОБА_2 звільнено з посади старшого викладача кафедри «Іноземні мови» Державного економіко-технологічного університету транспорту на законних підставах, оскільки вона прийнята на роботу і звільнена з роботи в строки передбачені строковим трудовим договором (контрактом) відповідно до п. 2 ст. 36 КЗпП України, і про строки договору їй було відомо з моменту його підписання.

Судом першої інстанції правильно не прийняті до уваги доводи позивача щодо порушень її прав під час укладання контракту від 01.09.2014 року, проведення конкурсного відбору у 2015 році, необґрунтованості рішення Вченої ради, та як наслідок, подальшого не укладення з позивачем контракту, оскільки зазначені обставини не є предметом доказування у даній справі та не стосуються предмету спору.

Доводи апеляційної скарги позивача також полягають у тому, що вона була звільнена з особистих мотивів, оскільки умови контракту виконувала у повному обсязі, що підтверджується Звітом про роботу кафедри «Іноземні мови» за 2014-2015 навчальний рік, записами в журналі взаємних і контрольних відвідувань занять науково-педагогічних працівників кафедри «Іноземні мови», журналі викладача, індивідуальному плані роботи. Як вважає позивач, про вказане також свідчать ті обставини, що витяг з протоколу № 10 засідання Вченої ради не відповідає змісту самого протоколу № 10 від 15 червня 2015 року, в якому зазначено, що за результатами таємного голосування членів Вченої ради факультету «Управління залізничним транспортом» вважати не обраною на посаду старшого викладача ОСОБА_2 Тоді як у витягу із зазначеного протоколу значиться зовсім інше: рекомендувати ректору ДЕТУТ не укладати контракт зі старшим викладачем ОСОБА_2

Проте викладені доводи колегія суддів не приймає до уваги, оскільки вони не мають правового значення для вирішення даного спору та не входять до предмету доказування у даній справі, адже позивач була звільнена у зв'язку із закінченням строку дії договору, відповідно до пункту 2 ст. 36 КЗпП України, а не у зв'язку з порушенням умов контракту. При цьому рішення Вченої ради відповідача від 15.06.2015 року, відповідно до якого ОСОБА_2 не була обрана на посаду старшого викладача кафедри «Іноземні мови», що є підставою для неукладення контракту на наступний навчальний рік, позивач не оскаржувала.

Доводи апеляційної скарги позивача про те, що її було звільнено з порушенням вимог ст. 184 КЗпП України, оскільки вона є одинокою матір'ю, а тому безпідставно звільнена з роботи за ініціативою власника, колегія суддів також вважає необґрунтованими, виходячи з наступного.

Згідно з довідкою Відділу реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції м. Києва від 05.03.2005 року за № 30, 05 березня 2005 року проведено запис про народження ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, матір'ю якої є ОСОБА_2 Відомості про батька дитини записані за вказівкою матері відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України. ( а.с. 20, том 1)

З матеріалів справи вбачається, що на день звільнення позивача з посади у зв'язку із закінченням строку дії контракту відповідачу було відомо про статус позивача як одинокої матері, що підтверджується змістом листа ректора Державного економіко-технологічного університету транспорту ОСОБА_3 від 14.07.2011 року за № 1/9-944, оригінал якого був оглянутий в судовому засіданні ( а.с. 69, том 1), а також змістом заяви ОСОБА_2 на ім'я ректора університету від 16.06.2015 року, в якій вона повідомляла про наявність у неї статусу одинокої матері ( а.с. 46, том 1).

Пунктом 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» визначено, що одинокою матір'ю є жінка, яка не перебуває в шлюбі і у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено в установленому порядку за вказівкою матері; вдова; інша жінка, яка виховує і утримує дитину сама.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 184 КЗпП України звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням. Обов'язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору.

Таким чином, звільнення позивача з роботи проведено з дотриманням вимог трудового законодавства, оскільки позивач була звільнена з роботи в строки, передбачені трудовим договором ( контрактом), а тому порушення вимог ст. 184 КЗпП України не вбачається, адже позивач звільнена з роботи не за ініціативою власника або уповноваженого ним органу, а за укладеним договором сторін.

Закінчення строку контракту є юридичним фактом, із настанням якого учасники трудових відносин мають право припинити їх без пояснення будь-яких причин.

Доводи позивача про видання наказу про звільнення у період її тимчасової непрацездатності правильно не прийняті судом до уваги, оскільки зазначене не свідчить про незаконність звільнення, адже ч. 3 ст. 40 КЗпП України встановлює таку заборону лише у випадках звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, тобто з підстав, передбачених ст. 40, 41 КЗпП України (п. 4 ч. 1 ст. 34 КЗпП України), тоді як позивача звільнено за п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України.

Доводи апеляційної скарги позивача про те, що відповідач порушив вимоги ч. 3 ст. 184 КЗпП України, якою передбачено, що обов'язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору, - не можуть бути прийняті до уваги як підстава для скасування рішення суду та задоволення позову, адже невиконання підприємством (установою, організацією), яке провело звільнення, обов'язку по працевлаштуванню протягом трьох місяців є підставою для покладення на нього відповідно до ч. 2 ст. 232 КЗпП України обов'язку надати на цьому або іншому підприємстві роботу, яку може виконувати працівниця, а не підставою для поновлення на попередній роботі.

Оскільки згідно зі ст. 235 КЗпП України підставою для поновлення працівника на роботі є його звільнення без законних підстав, то у разі невиконання власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом протягом трьох місяців обов'язку по працевлаштуванню звільненого працівника за пунктом 2 ст. 36 КЗпП України, зокрема, одинокої матері при наявності дитини віком до чотирнадцяти років, за позовом такої особи може вирішуватися спір не про поновлення на роботі, а про виконання зобов'язання по працевлаштуванню.

Враховуючи відсутність підстав для задоволення позовних вимог про поновлення на роботі та скасування наказу про звільнення позивача, суд першої інстанції також дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, оскільки вони є похідними та випливають з вимог про поновлення на роботі.

Інші доводи апеляційної скарги позивача щодо невідповідності висновків суду обставинам справи та порушення судом норм матеріального права не можуть бути прийняті судом апеляційної інстанції в якості підстав для скасування оскаржуваного рішення, оскільки висновків суду не спростовують та на їх правильність не впливають.

Згідно зі ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку про те, що судом першої інстанції дана належна оцінка доводам сторін у сукупності з наданими сторонами доказами, висновки суду відповідають обставинам справи, доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують їх, тому підстав для скасування оскаржуваного рішення немає.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307-308, 313- 317, 218 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 14 січня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий : Судді: